Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" листопада 2019 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

Головуючого судді Астахової О.О.,

при секретарях: Швидкій Л.В., Наумовій О.С., Якименко Т.С.,

Томіленко В.В., Індик М.В.

за участю

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

свідка ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , третя особа: Головне управління юстиції в м. Києві про визнання права власності в порядку спадкування, поновлення строку для прийняття спадщини, скасування свідоцтва про право на спадщину,-

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до Територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради, треті особи: Головне управління юстиції в м. Києві, ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування. В якому просив визнати за позивачем право власності на ј частини квартири АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його баба - ОСОБА_6 , що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть.

Після її смерті залишилось майно, зокрема 2-х кімнатна квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно.

На випадок своєї смерті ОСОБА_6 залишила заповіт, посвідчений Сьомою Київською державною нотаріальною конторою 29 січня 1994 року і зареєстрований за реєстровим № Зу- 212, яким заповіла належну їй половину квартири позивачу ОСОБА_5 . Про існування даного заповіту позивач зазначає, що не знав, а думав, що квартира належить його діду, оскільки останній про це неодноразово говорив.

На момент смерті бабуся позивача постійно проживала разом з чоловіком - дідом позивача ОСОБА_7 , який прийняв та оформив частину спадщини після її смерті. А також успадкував обов`язкову частку у спадщині, що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер дід позивача - ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про смерть.

Перед смертю він заповів належні йому ѕ частини квартири ОСОБА_2 , що підтверджується заповітом.

Позивач вказує, що коли він дізнався про наявність заповіту на його ім`я він звернувся до Сьомої київської державної нотаріальної контори з вимогою видати свідоцтво про право на спадщину. Постановою нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 1866/02-31 від 25.10.2014 р. йому було відмовлено в отриманні свідоцтва з підстав відсутності оригіналів правовстановлюючих документів на квартиру та Витягу з реєстру прав власності.

Позивач вказує, що у нього відсутній оригінал правовстановлюючого документу та витяг з реєстру по квартирі АДРЕСА_1 . Він являється спадкоємцем за заповітом майна ОСОБА_6 , яке складається з ј частини квартири АДРЕСА_1 та прийняв спадщину шляхом подання заяви про прийняття спадщини до Сьомої Київської державної нотаріальної контори і звернувся з заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Оскільки його права порушені, він змушений звернутись з даним позовом до суду.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2016 року було відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до Територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради, треті особи: Головне управління юстиції в м. Києві, ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 22.05.2017 року замінено відповідача Територіальну громаду м. Києва в особі Київської міської ради на ОСОБА_2 . (Т. 1 а.с.160).

15 грудня 2017 року набули чинності зміни, внесені до Цивільного процесуального кодексу України Законом України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03.10.2017 року за № 2147-VIII, яким ЦПК України викладено в новій редакції.

Відповідно до п. 9 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Розгляд справи проводився за правилами загального позовного провадження.

Відповідачу було роз`яснено право на подання відзиву на позов та визначено строки його подання.

Під час розгляду справи позивачем неодноразово збільшувались позовні вимоги. З урахуванням останньої заяви про збільшення позову від 12.02.2019 року, яка прийнята до розгляду ухвалою суду від 12.02.2019 року (Т. 2 а.с. 46-47), позивач просить суд визначити ОСОБА_5 додатковий строк, достатній для прийняття спадщини за заповітом від 29 січня 1994 року, що залишилася після смерті ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . Скасувати свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 18 березня 2016 року, посвідченого державним нотаріусом Сьомої київської державної нотаріальної контори Паньчишиною О.В. та зареєстрованого в реєстрі № 4-323, на підставі якого ОСОБА_2 отримала у власність ј частину квартири АДРЕСА_1 . Визнати за ОСОБА_5 право власності на ј частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом.

Мотиви, якими позивач обгрунтовував заяву про збільшення позовних вимог від 12.02.2019 року є аналогічними при зверненні з первісно поданим позовом. Крім того, позивач зазначив, що 29.07.2011 року ОСОБА_7 звернувся до Сьомої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після дружини ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . При цьому в заяві він вказує, що інших спадкоємців немає. В цей же день державний нотаріус Сьомої київської державної нотаріальної контори отримує інформаційну довідку зі Спадкового реєстру (реєстру заповітів) про наявність заповітів, згідно якого нотаріус виявила, що померла за життя склала два заповіти, один з яких був нею скасований. В зв`язку з чим, державний нотаріус надіслала запит до Обухівською районної державної нотаріальної контори, зазначаючи, що згідно Єдиного реєстру заповітів та спадкових справ ОСОБА_6 склала заповіт, який був посвідчений Обухівською районною державною нотаріальною конторою 30.10.1999 року за реєстровим № 1-528. Надалі нотаріус зазначає, що їй відомо, що зазначений заповіт скасований 11.08.2006 року на підставі заяви ОСОБА_6 , але ОСОБА_6 склала заповіт посвідчений Сьомою київською державною нотаріальною конторою 29.01.1994 року, тобто раніше попереднього. Як зазначає нотаріус, для визначення дійсності заповіту, посвідченого 29.01.1994 року, необхідно визначити майно, яке зазначено в заповіті, посвідченого 30.10.1999 року.

Згідно матеріалів спадкової справи, заведеної Сьомою київською державною нотаріальною конторою після смерті ОСОБА_6 , державний нотаріус отримала відповідь на вищезазначений запит, згідно якої було встановлено, що заповіт від 30. 10.1999 року був складений на земельну ділянку, а не на спірну квартиру.

22.09.2011 року ОСОБА_7 подає повторну заяву про прийняття спадщини, в якій вказує, що померла залишила заповіт не на його ім`я. В цей же день він отримує свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частину спірної квартири, яку він успадкував як обов`язкову долю. При цьому, в свідоцтві про право на спадщину за законом від 22.09.2011 року зазначено, що на решту ј частини спірної квартири свідоцтво не видавалось. Тобто нотаріусом було встановлено, що заповіт від 29.01.1994 року є чинним.

Отже, як державному нотаріусу, так і ОСОБА_7 на день видачі останньому свідоцтва про право на спадщину за законом був відомий зміст заповіту, посвідченого Сьомою київської державною нотаріальною конторою 29.01.1994 року за реєстровим № Зу-212, та, відповідно, хто є спадкоємцем за цим заповітом. Проте, в матеріалах спадкової справи, заведеною після смерті ОСОБА_6 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , відсутня копія заповіту (хоча, для визначення чинності заповіту від 29 01.1994 року, його треба було порівняти із заповітом від 30.10.1999 року), відсутні будь-які дії, які б підтверджували, що нотаріус вжив заходів щодо розшуку спадкоємця за заповітом, чим прямо порушив ст. 63 ЗУ «Про нотаріат». Більше того, оскільки позивач є онуком ОСОБА_7 , нотаріус могла у нього дізнатися про місце знаходження позивача. Проте цього не зробила.

Оскільки у позивача був відсутній заповіт, відповідно він не знав та не міг знати про його наявність, в зв`язку з чим він не міг своєчасно звернутися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом. Позивач вказує, що наприкінці 2013 року дізнався про заповіт, посвідченого 29.01.1994 року, згідно якого бабуся позивача - ОСОБА_6 , заповіла йому належну їй на праві спільної часткової власності квартиру. Самого заповіту, як зазначалось вище, позивач не бачив. Тому він звернувся до Сьомої Київської державної нотаріальної контори із заявою з проханням перевірити наявність заповіту та в разі його наявності видати йому Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Постановою від 25.10.2014 року державний нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/4 частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 .

При цьому, ані в постанові, ані у відповідях на подальші численні звернення позивача, ані усно державний нотаріус не підтверджував позивачу що на його користь ОСОБА_6 був складений заповіт, який є чинним та не скасованим. Державний нотаріус також не повідомляла позивача, що для реалізації його прав на спадкування необхідний також оригінал заповіту.

В 2015 році позивач звертався до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом про визначення додаткового строку, достатнього для прийняття спадщини. Проте, ухилення Сьомої київської державної нотаріальної контори щодо надання інформації стосовно заповіту від 29.01.1994 року, що він дійсно був складений ОСОБА_6 на користь позивача, перетворив судову справу у безперспективну тяганину. Як наслідок, позов був залишений без розгляду.

Лише наприкінці 2018 року на ухвалу суду у даній справі Сьома київська державна нотаріальна контора надіслала копію заповіту ОСОБА_6 , складеного на користь позивача та посвідченого Сьомою київською державною нотаріальною конторою 29.01 1994 року за зареєстрованого за реєстровим № Зу-212. А відтак тільки з цього часу позивач дізнався про наявність даного заповіту.

Оскільки відповідно до судової практики Верховного суду необізнаність про існування заповіту є поважною причиною пропуску на подання заяви про прийняття спадщини, посилаючись на ст. 1272 ЦК України, позивач просить про поновлення строку на прийняття спадщини. А також, як наслідок, скасувати свідоцтво за яким відповідач отримала право власності на спірну ј частини квартири АДРЕСА_1 та визнати право власності позивача на вказану частку квартири в порядку спадкування за заповітом від 29.01.1994 року.

26 лютого 2019 року представником відповідача подано до суду відзив на заяву про збільшення позовних вимог. Зі змісту якого убачається, що відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Мотивуючи тим, що твердження позивача щодо поважності причин пропуску строку на подання заяви про прийняття спадщини з підстав не обізнаності позивача про існування заповіту є хибним, оскільки це не є поважною причиною. Вважає, що позивачем не доведено перед судом належними та допустимими доказами поважності причин пропуску строку на звернення із заявою про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_6 . Щодо позовних вимог про скасування свідоцтва про прийняття відповідачем спадщини після померлого ОСОБА_7 , то представник відповідача зазначив, що такі вимоги не грунтуються на положеннях закону, оскільки відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видано, не мала права на спадкування. У даному випадку відповідач успадкувала спірну ј частини квартири АДРЕСА_1 на підставі заповіту ОСОБА_7 посвідченого приватним нотаріусом Київського місткого нотаріального округу Соврас О.Ю.14 листопада 2013 року. Тобто на законних підставах, а тому в цій частині позову просив відмовити. Відносно позовної вимоги про визнання за позивачем права власності на ј квартири АДРЕСА_1 , як спадкоємцем за заповітом ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , то представник відповідача зазначає про її необгрунтованість. Посилаючись на те, що позивач, ОСОБА_5 , 1983 року народження, проживає зі своєю матір`ю у власній квартирі по АДРЕСА_3 . Він ніколи не проживав у квартирі спадкодавців ОСОБА_7 та ОСОБА_6 . Спадщину після ОСОБА_6 , позивач не прийняв та до нотаріуса разом з чоловіком померлої не ходив.

Протягом більше 6 років ОСОБА_5 із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не звертався.

Відповідно до статті 1223 ЦК України, у разі неприйняття спадщини спадкоємцем за заповітом, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261- 1265 ЦК - тобто спадкоємці 1-5 черг.

Позивач ОСОБА_5 не прийняв спадщини за заповітом - тому спадщину після ОСОБА_6 прнйияв сцадкоємець першої черги за законом (відповідно до ст. 1261 та ч.3 ст. 1268 ЦК) - її чоловік ОСОБА_7 - як той з подружжя, який пережив спадкодавця.

З огляду на означене у задоволенні позовних вимог просить відмовити у повному обсязі. (Т. 2 а.с. 52-58)

Від представника Головного управління юстиції в м. Києві також надійшли пояснення по справі. Зі змісту яких убачається, що третя особа просить суд ухвалити рішення відповідно до діючого законодавства. (Т. 1 а.с.244-246).

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 31.07.2019 року закінчено підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду (Т. 2 а.с. 89-90).

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі та виходячи з доводів, якими обгрунтовується позовна заява просила суд позов задовольнити. Додатково послалась, що допитана у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_4 , яка являється матір`ю позивача, підтвердила, що ні позивач ні вона не були обізнаними про наявність заповіту від 29.01.1994 року складеного ОСОБА_6 на користь позивача ОСОБА_5 .

З урахуванням вищезазначених підстав, просила суд позов задовольнити в повному обсязі

Відповідач та її представник у судовому засіданні заперечували проти позовних вимог в повному обсязі з обставин викладених у відзиві на позов та просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник третьої особи просить розгляд справи проводити у його відсутність та ухвалити рішення відповідно до законодавства (Т. 1 а.с. 244-246).

Суд заслухавши представника позивача, відповідача та її представника, допитавши в якості свідка ОСОБА_4 , дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази прийшов до наступного висновку.

Згідно зі ст. 1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За ст. 1218 Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст. 1233 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємством визнається перехід майна спадкодавця в разі його смерті до іншої особи - спадкоємцю у порядку передбаченому законодавством. Спадкоємець може прийняти спадщину за заповітом або за законом. У випадку, коли спадкодавець склав заповіт, - до спадщини закликаються спадкоємці за заповітом.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_5 являється онуком ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які перебували між собою у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами.

На підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Комітетом по оренді та приватизації комунального майна Дарницького району м. Києва 03.06.1993 року, згідно з розпорядженням (наказом) від 03.06.1993 року № 2337-ж, зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності 21 червня 1993 року № 3463, квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . (т. 1. а.с. 132-134).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим Відділом реєстрації смерті у м. Києві серія НОМЕР_1 від 02.06.2008 року (Т. 1 а.с. 6).

За даними довідки виданої КПУЖГ ЖРЕО 420 від липня 2011 року № 214, ОСОБА_6 була зареєстрована та проживала у квартирі АДРЕСА_1 з 08.10.1965 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 (Т. 1 а.с. 126).

Відповідно до довідки форми 3 виданої КПУЖГ ЖРЕО 420 у квартирі був зареєстрованим також ОСОБА_7 . ( Т . 1 а.с. 126).

Як убачається із матеріалів спадкової справи щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 , на випадок своєї смерті вона склала заповіт від 29.01.1994 року посвідчений Сьомою Київською державною нотаріальною конторою та заповіт від 30.10.1999 року посвідчений Обухівською районною державною нотаріальною конторою. (Т. 1 а.с.130,131. Т.2 а.с.20).

За змістом заповіту від 29.01.1994 року, посвідченого Сьомою Київською державною нотаріальною конторою ОСОБА_6 , на випадок своєї смерті заповіла всю належну їй частину квартири АДРЕСА_1 позивачу ОСОБА_5 (Т.2 а.с.20).

За змістом заповіту від 30.10.1999 року посвідченого Обухівською районною державною нотаріальною конторою ОСОБА_6 , на випадок своєї смерті заповіла належні їй 19/25 частин житлового будинку АДРЕСА_4 та земельну ділянку розміром 0,308 га, що знаходиться на території Обухівської міської ради народних депутатів ОСОБА_15 . (Т. 1 а.с. 131), який було скасовано за її заявою.

Із заявою про прийняття спадщини щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 звернувся ОСОБА_7 вперше ІНФОРМАЦІЯ_4 . (Т. 1 а.с. 125). 22 вересня 2011 року ОСОБА_7 повторно звернувся до Сьомої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої дружини ОСОБА_6 , що складається із Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 . В якій зазначив, що йому відомо про наявність заповіту не на його ім`я посвідченого Сьомою Київською державною нотаріальною конторою 29.01.1994 року за реєстровим № 3у-212. Проте, вказане спадкове майно він прийняв і просить видати йому свідоцтво про право на спадщину. Інших спадкоємців крім нього немає. (Т. 1 а.с. 125).

За даними свідоцтва про право на спадщину за законом виданим державним нотаріусом Сьомої Київської державної нотаріальної контори від 22.09.2011 року ОСОБА_7 успадкував ј частини квартири АДРЕСА_1 .

На іншу ј частини квартири свідоцтво про право на спадщину за заповітом не видавалось. (Т. 1 а.с. 136).

Таким чином, за ОСОБА_7 на праві власності зареєстровано ѕ частини квартири АДРЕСА_1 (1/2 частини на підставі свідоцтва про право власності від 03.06.1993 року та ј частини на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом), що підтверджується матеріалами справи.

Постановю державного нотаріуса Сьомої Київської державної нотаріальної контори від 25 жовтня 2014 року № 1866/02-31 відмовлено позивачу ОСОБА_5 у видачі свідоцтва про право на спадщину на ј частини квартири АДРЕСА_1 , після померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 з підстав пропуску строку встановленого ст. 1270 ЦК України. (Т. 1 а.с. 139).

Із матеріалів справи убачається, що позивач ОСОБА_5 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва із позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. За результатами якої, ухвалою суду від 11.02.2016 року позов залишено без розгляду у зв`язку із повторною неявкою позивача. Ухвала не оскаржувалась у встановленому законом порядку.

27 січня 2012 року ОСОБА_7 зареєстрував у Відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції шлюб із ОСОБА_13 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 (Т. 1 а.с.88).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 помер що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим Відділом реєстрації смерті у м. Києві серія НОМЕР_3 від 10.11.2014 року. (Т. 1 а.с.89).

За даними довідки виданої КПУЖГ ЖРЕО 410 від 24.12.2014 року № 253, ОСОБА_7 був зареєстрований та проживав у квартирі АДРЕСА_1 з 1965 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 . Інших осіб зареєстрованих за вказаною адресою не має. (Т. 1 а.с. 88).

За життя на випадок своєї смерті, ОСОБА_7 склав заповіт посвідчений приватним нотаріусом Київського місткого нотаріального округу Соврас О.Ю.14 листопада 2013 року, яким все належне йому майно заповідав відповідачу ОСОБА_2 . (Т. 1 а.с.98).

17 січня 2015 року відповідач ОСОБА_2 звернулась до Сьомої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_7 . (Т. 1, а.с.87)

Також, до Сьомої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого діда, як спадкоємець за представленням після смерті батька ОСОБА_14 померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 , звернувся 26.02.2015 року позивач ОСОБА_5 . (Т. 1, а.с. 96).

12 травня 2015 року державним нотаріусом Сьомої Київської державної нотаріальної контори видано відповідачу ОСОБА_2 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_7 свідоцтво за заповітом про право на спадщину, яка складається із ѕ частин квартири АДРЕСА_1 . (Т. 1 а.с.106). Також відповідачу видано Сьомою Київською державною нотаріальною конторою 12.05.2015 року свідоцтва про право на спадщину за заповітом на Ѕ частини гаражного боксу АДРЕСА_6 та на грошовий вклад із відповідними відсотками , що знаходиться у Київській регіональній дирекції АТ «Райффайзен банк Аваль». (Т. 1 а.с.106,107).

18 березня 2016 року відповідач ОСОБА_2 звертається до Сьомої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини на ј частини квартири АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , спадкоємцем якої був її чоловік ОСОБА_7 , який фактично прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав. (Т. 1 а.с. 114).

18 березня 2016 року Сьомою Київською державною нотаріальною конторою видано відповідачу ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ј частини квартири АДРЕСА_1 . (Т. 1 а.с. 119).

Відомостей щодо результатів розгляду заяви позивача ОСОБА_14 від 26.02.2015 року про прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_7 за правом представлення після смерті батька ОСОБА_14 померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 , матеріали спадкової справи не містять.

Звертаючись з позовом до суду, що є предметом розгляду, позивач просить визначити йому додатковий строк для прийняття спадщини за заповітом від 29 січня 1994 року, що залишилась після смерті ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 . Мотивуючи тим, що такий строк пропущений ОСОБА_14 з поважних причин, оскільки про наявність заповіту від 29 січня 1994 року він не знав. Як пояснила під час судового розгляду представник позивача, про означений заповіт сторона позивача дізналась тільки після його витребування судом у даній справі. Посилаючись на те, що необізнаність про існування заповіту сама по собі є поважною причиною пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини позивач просить позовні вимоги в цій частині задовольнити.

Згідно із ч. 2 ст.1212 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті спадкодавця, або день, з якого вона оголошується померлою.

Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

За приписами ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно ч. 3 ст. 1272 Цивільного кодексу України, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважних причин, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Як свідчить тлумачення частини третьої статті 1272 ЦК України до поважних причин пропуску строку для прийняття спадщини мають відноситися причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця щодо подачі заяви про прийняття спадщини. Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не реалізував право на прийняття спадщини через відсутність інформації про спадкове майно, то правові підстави для встановлення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.

Аналогічний висновок зроблений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 465/3093/16-ц.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 р. №7 визначено, що особа, яка не прийняла спадщину у встановлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

На підтвердження поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини позивач посилається на свою необізнаність про існування заповіту від 29 січня 1994 року після померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 .

Разом з тим, суд не погоджується із доводами представника позивача щодо юридичної необізнаності ОСОБА_14 зі спадковим законодавством України, як поважної причини для поновлення строку на подання заяви про прийняття спадщини, оскільки юридична необізнаність особи не є поважною причиною та не пов`язана з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця щодо подачі заяви про прийняття спадщини.

Тому, суд приходить до висновку, що, маючи змогу особисто прибути до нотаріальної контори для засвідчення заяви про прийняття спадщини після смерті своєї баби ОСОБА_6 , позивач не був позбавлений можливості вчасно подати або ж направити поштовою кореспонденцією цю заяву до нотаріальної контори.

Відповідно до п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ст. 94 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Як показала суду свідок ОСОБА_4 , яка являється матір`ю позивача, ОСОБА_14 вважав, що оскільки за словами діда - ОСОБА_7 , квартира АДРЕСА_1 належить діду, то ОСОБА_14 після смерті баби - ОСОБА_6 до нотаріальної контори не звертався, оскільки про наявність заповіту не знав.

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При оцінці аргументів та доводів сторін суд керується рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010, no. 4241/03, в якому вказується, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

Встановивши, що за відсутності будь-яких перешкод у виді об`єктивних, непереборних та істотних обставин в період з 2008 року по 2016 рр. позивач не вчиняв дій з прийняття спадщини протягом шести місяців з моменту її відкриття, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання поважними причин пропуску на подання заяви про прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 та визначення додаткового строку для прийняття спадщини за заповітом від 29 січня 1994 року ОСОБА_6 .

Щодо позовної вимоги про скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18 березня 2016 року, посвідченого державним нотаріусом Сьомою київською державною нотаріальною конторою Паньчишиною О.В. та зареєстрованого в реєстрі № 4-323, на підставі якого ОСОБА_2 отримала у власність ј частину квартири АДРЕСА_1 . А також, позовної вимоги про визнання за позивачем права власності на ј частини квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом, то суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України визначено способи захисту своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів.

За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Такий спосіб захисту як скасування свідоцтва про право на спадщину законом не передбачений. Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним відповідно до вимог ст. 1301 ЦК України. У позовній заяві викладаючи обставини та обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ні позивач ні представник позивача не посилаються на ст. 1301 ЦК України.

У ст. 67 Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 року № 3425-12 встановлено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину. Письмова заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини.

Відповідач ОСОБА_2 звернулась 17 січня 2015 року до Сьомої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_7 . (Т. 1, а.с.87)

Згідно нотаріально посвідченої заяви дружина ОСОБА_7 - ОСОБА_13 відмовилась від своєї частки в спільному майні подружжя. (Т. 1 а.с. 87).

18 березня 2016 року державним нотаріусом Сьомої Київської державної нотаріальної контори Паньчишиною О.В. було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом ОСОБА_7 на ј частини квартири зареєстрованого в реєстрі № 4-323.

Відповідно до статті 1223 ЦК України, у разі неприйняття спадщини спадкоємцем за заповітом, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261- 1265 ЦК - тобто спадкоємці 1-5 черг.

Позивач ОСОБА_14 не прийняв спадщини за заповітом - тому спадщину після ОСОБА_6 прнйияв сцадкоємець першої черги за законом (відповідно до ст. 1261 та ч.3 ст. 1268 ЦК) - її чоловік ОСОБА_7 - як той з подружжя, який пережив спадкодавця.

Тлумачення норм статей 1216,1268,1296 ЦК України свідчить, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини» й пов`язує з виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Виникнення в спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив державної реєстрації права.

Враховуючи, що ОСОБА_7 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_6 у розмірі ј частки на квартиру на підставі ч. 1 ст. 1241 ЦК України та ј частини виходячи з положеньст.ст. 1223,1261 ЦК України, то державним нотаріусом Сьомої Київської державної нотаріальної контори Паньчишиною О.В. 18 березня 2016 року правомірно видано відповідачу ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ј частини квартири АДРЕСА_1 .

З огляду на означене суд не убачає правових підстав для задоволення позовних вимог про скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18 березня 2016 року, посвідченого державним нотаріусом Сьомою київською державною нотаріальною конторою Паньчишиною О.В. та зареєстрованого в реєстрі № 4-323, на підставі якого ОСОБА_2 отримала у власність ј частину квартири АДРЕСА_1 також, позовної вимоги про визнання за позивачем права власності на ј частини квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Згідно із ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі наявних у справі матеріалів, а також розподіл судових витрат між сторонами, правове регулювання якого міститься в положеннях ст.ст. 141, 142 ЦПК України.

Відповідно до абз. 1 ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку із розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Стороною відповідача не надано суду доказів понесених судових витрат. А тому враховуючи, що судом відмовлено у задоволенні позову в повному обсязі то понесені судові витрати ОСОБА_14 відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. 129 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 1212, 1217-1223, 1233, 1268, 1269, 1270,1272 ЦК України, ст.ст. 1-13, 76-83, 141, 209-211, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд,

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , третя особа: Головне управління юстиції в м. Києві про визнання права власності в порядку спадкування, поновлення строку для прийняття спадщини, скасування свідоцтва про право на спадщину - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30-ти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.О. Астахова