Постанова

Іменем України

08 травня 2019 року

м. Київ

справа № 760/19126/15-ц

провадження № 61-23605св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач – ОСОБА_3 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Солом'янського районного суду міста Києва, у складі судді

Усатової І. А., від 28 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва, у складі колегії суддів: Рейнарт І. М., Желепи О. В ., Рубан С. М.,

від 25 квітня 2017 року.

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_5 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він є власником особового рахунку у квартирі АДРЕСА_1 , в якій разом з ним зареєстровані та проживають члени його сім'ї: дружина

ОСОБА_5 - з 27 листопада 2001 року, дочка ОСОБА_6 -

з 20 січня 2004 року. Окрім них у квартирі з 1993 року зареєстрована відповідач, яка є його рідною сестрою. Позивач зазначав, що спірна квартира була надана у користування його матері ОСОБА_7 на підставі рішення виконавчого комітету Залізничної районної ради народних депутатів м. Києва від 13 липня 1988 року №161. Стверджував, що з вересня 2013 року відповідач без поважних причин у квартирі не проживає, витрат на оплату комунальних послуг не несе, тому відповідно до положень

статті 71 ЖК Української РСР вона втратила право користування нею.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд визнати відповідача такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 та стягнути з неї судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 28 листопада

2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що між сторонами склалися конфліктні стосунки, що унеможливлює проживання відповідача у спірній квартирі, а тому відсутні підстави для визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням на підставі статті 71 ЖК

Української РСР.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 25 квітня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши при цьому, що судом першої інстанції повно з'ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, тому підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги немає. Під час судового розгляду було встановлено, що відповідач не проживає у спірній квартирі через конфліктну ситуацію з позивачем та у зв'язку із цим відсутністю можливості користування квартирою.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати оскаржені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не надано належної правової оцінки актам про непроживання відповідача за місцем реєстрації, які є належними й допустимими доказами та підтверджують відсутність відповідача у спірній квартирі понад шість місяців. Відповідач на надала докази на підтвердження протиправності поведінки позивача по відношенню до неї з приводу користування спірною квартирою.

Короткий зміст відзиву (заперечення) на касаційну скаргу

У відзиві (запереченні) на касаційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити касаційну скаргу ОСОБА_3 без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 травня 2017 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

14 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

На підставі ордеру від 14 червня 1988 року № НОМЕР_1 матері сторін ОСОБА_8 на сім'ю з чотирьох осіб, у тому числі і сторін у справі, була надана квартира АДРЕСА_1 .

Згідно з довідкою форми № 3 від 19 жовтня 2015 № 4038, виданою

житлово-експлуатаційною дільницею № 901 комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району міста Києва» ОСОБА_3 є власником особового рахунку у квартирі АДРЕСА_1 . У зазначеній квартирі зареєстровані: ОСОБА_3 , члени його сім'ї: дружина –

ОСОБА_10 , дочка - ОСОБА_6 , та сестра - ОСОБА_2

Квартира перебуває у комунальній власності, неприватизована, складається з двох суміжних кімнат, житловою площею 28 кв. м.

Обґрунтовуючи позов, позивач вказував, що відповідач не проживає у спірній квартирі з вересня 2013 року, своїх речей в квартирі не має, участі в оплаті за комунальні послуги не приймає, не виявляє бажання проживати за своїм місцем реєстрації.

На підтвердження своїх вимог позивач надав суду акт про непроживання ОСОБА_2 за місцем реєстрації від 03 вересня 2015 року, складений за участю мешканців будинку АДРЕСА_2 , підписаний комісією у складі майстра технічної дільниці та сусідів за місцем проживання позивача, засвідчений начальником та майстром технічної дільниці житлово-експлуатаційної дільниці № 601, відповідно до якого відповідач у спірній квартирі з вересня 2013 року не проживає.

Встановлено, що за спільні кошти позивача та відповідача був зроблений ремонт кухні та коридору у зазначеній квартирі, що визнається сторонами, а відповідач на підтвердження зазначеного надала видаткові накладні на придбання нею оздоблювальних матеріалів, що були використанні при ремонті спірної квартири. У спірній квартирі знаходяться речі та меблі ОСОБА_2

Надаючи пояснення під час судового розгляду, відповідач зазначала, що у жовтні 2013 року вона зареєструвала шлюб, з урахуванням відсутності належних умов для проживання у спірній квартирі, в якій, крім неї проживають ще три особи, які складають окрему сім'ю, а також, враховуючи, що між нею і братом та його членами сім'ї були постійні конфлікти, які іноді вирішувалися за допомогою правоохоронних органів, вона змушена проживати в іншому місці.

На підтвердження конфліктної ситуації між сторонами відповідачем було надано наступні докази: копія заяви ОСОБА_2 від 10 листопада

2009 року на ім'я начальника Солом'янського РУГУ МВС України у м. Києві стосовно відмови від офіційної заяви органів внутрішніх справ у зв'язку з конфліктною ситуацією, що виникла між нею та ОСОБА_3 (а. с. 73); копія відповіді Солом'янського РУГУ МВС України у м. Києві ОСОБА_2 від 01 липня 2013 щодо проведення з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 бесіди профілактичного характеру про недопущення ними сімейно-побутових конфліктів (а. с. 74); копія заяви ОСОБА_2 від 29 жовтня

2013 року на ім'я начальника Солом'янського РУГУ МВС України у м. Києві стосовно вжиття заходів щодо ОСОБА_3 , який умисно створює умови для виселення відповідача зі спірної квартири (а. с. 86); копія відповіді Солом'янського РУГУ МВС України у м. Києві від 09 грудня 2013 року ОСОБА_2 щодо проведення з ОСОБА_3 бесіди про недопущення ним у подальшому сімейно-побутових конфліктів (а. с. 88); копія витягу служби 102 ГУМВС України у м. Києві щодо звернення № 83442 від 18 серпня 2015 року стосовно зміни вхідних замків, за результатами розгляду якого відповідачу було надано ключі від нових замків (а. с. 72); копія постанови про закриття кримінального провадження у досудовому розслідуванні № 0002983 від 03 березня 2013 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 296 КК України, зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_3 не впускав у квартиру АДРЕСА_1 знайомого ОСОБА_2 - ОСОБА_11 , у зв'язку з чим виник черговий конфлікт

(а. с. 84).

У судовому засіданні ОСОБА_3 підтвердив, що дійсно забороняв відповідачу приводити гостей у спірну квартиру, що призводило до постійних конфліктів між ними.

Позиція Верховного Суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв'язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі

№ 490/12384/16-ц зроблено висновок відносно застосування статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов'язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись право (намір) ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Ураховуючи наведене, ухвалюючи оскаржені рішення, суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, встановивши, що між учасниками справи, які є близькими родичами, існують конфліктні відносини з приводу користування квартирою, у зв'язку з чим ОСОБА_2 позбавлена можливості проживати за місцем реєстрації, дійшли правильного висновку про відсутність підстав для визначення відповідача такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки причини непроживання відповідача у спірному житловому приміщенні є поважними.

Доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 28 листопада

2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 25 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Синельников

О. В. Білоконь

С. Ф. Хопта