Заводський районний суд м. Запоріжжя

Справа № 334/4644/18
Провадження №: 2/332/41/19
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
19 листопада 2019 р.
Заводський районний суд м. Запоріжжя у складі:
Головуючого судді - Марченко Н.В.,
при секретарі Фурдак В.Й.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Заводського районного суду м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного сумісного майна подружжя.
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , вимоги якого згодом уточнив, про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного сумісного майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з квітня 2005 року вони з відповідачем стали проживати однією сім`єю та 07.06.2006 р. за спільні кошти їх батьків придбали житловий будинок АДРЕСА_1 . Через наявність у позивача боргів за кредитами та з метою уникнення звернення стягнення на майно, договір купівлі-продажу нерухомості був оформлений на відповідача. За спільні кошти у придбаному будинку було розпочато ремонт із переплануванням, встановлено огорожу домоволодіння. 12.08.2006 р. між сторонами було укладено шлюб, під час якого будинок спільними коштами та працею добудовано та відремонтовано, в результаті чого збільшилась його вартість. Після реєстрації шлюбу, матеріальне становище сім`ї погіршилось через витрати на ремонт будинку. Крім того, з 2006 р. по 2009 р. відповідач через навчання не працювала та перебувала на утриманні позивача. На підставі викладеного, позивач, посилаючись на вимоги ст. 74 СК України, вважає спірний житловий будинок спільною сумісною власністю, оскільки був набутий сторонами під час проживання однією сім`єю за спільні кошти їх батьків. Одночасно позивач зазначає, що придбаний будинок є спільним майном відповідно до ст. 62 СК України, оскільки за час шлюбу істотно збільшилась його вартість. З урахуванням наведеного, позивач просив суд встановити факт спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з квітня 2005 р. до 12.08.2006 р.; визнати житловий будинок АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності сторін та провести його поділ відповідно до варіантів розподілу судової будівельно-технічної експертизи, реально виділивши сторонам по Ѕ частині житлового будинку із надвірними будівлями.
Ухвалою суду від 18.09.2019 р. позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині поділу житлового будинку з господарськими будівлями відповідно до варіантів розподілу судової будівельно-технічної експертизи із виділенням кожній зі сторін по Ѕ житлового будинку із надвірними будівлями було залишено без розгляду на підставі клопотання представника позивача (т. 2 а.с.22-23).
У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги,суду пояснив, що з 2006 року по 2009 рік відповідачка, яка була студенткою була на його утриманні, отриману стипендію вона витрачала на косметику. Сторони проживали разом у гуртожитку, спірний будинок було придбано за час спільного проживання до шлюбу за 12 000 тисяч гривень, така ціна була встановлена, оскільки будинок був після пожежі. Кошти у відновлення будинку були вкладені батьками сторін. Право власності на будинок було оформлено на відповідачку з підстави того, що у позивача були відкритті кредитні справи. До укладення шлюбу будинок був повністю відремонтований. Перед тим як розійтись з відповідачкою, вони всією сімєю зібрались у 2012 році та відповідачка виявила бажання щодо залишення їй з дитиною спірного будинку. Тільки у 2018 році позивач звернувся до суду із позовом , оскільки будинок було виставлено на продаж.
Представник позивача підтримала позовні вимоги, суду пояснила що оформлення права власності на спірний будинок відбулося на відповідачку, оскільки у позивача були кредити. Спільними коштами сторін було покращено житлові умови.
Представник відповідачки заперечувала проти задоволення позовних вимог, суду пояснила, що ОСОБА_2 з позивачем до шлюбу разом не проживала, вона проживала у гуртожитку разом ще з однією студенткою. Спільного бюджету до реєстрації шлюбу сторони не мали. У позивача були великі борги перед банками, тому він не мав змоги вкладати кошти у реконструкцію будинку. За таких підстав, представник відповідача, зазначаючи про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 , просила суд застосувати до спірних правовідносин позовну давність та відмовити позивачу у задоволені позову з підстав пропуску строку позовної давності у разі невстановлення судом інших підстав відмови у позові.
Вислухавши позивача та представників позивича і відповідача, дослідивши докази у справі, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з нижченаведених підстав.
Відповідно до копії договору купівлі-продажу, посвідченого 07.06.2006 р. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, ОСОБА_3 . придбала житловий будинок із господарчими та побутовими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 36,3 кв.м., жилою площею 18,8 кв.м., розташований на земельній ділянці 606 кв.м. (а.с.14 т.1) Право власності відповідача зареєстроване 19.06.2006 р. Орендним підприємством Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації (а.с.12 т.1 ).
Згідно з копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького обласного управління юстиції сторони зареєстрували шлюб 12.08.2006 р., актовий запис № 815. Після реєстрації шлюбу відповідачу присвоєне прізвище « ОСОБА_4 » (а.с.8 т.1 ).
Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 23.10.2013 р. шлюб між сторонами було розірвано.

Також судом встановлено, що до вказаного шлюбу сторони у інших шлюбах не перебували. Переглянутий судом CD диск з фотографіями спільного часу перебування сторін разом, не підтверджує факту спільного проживання та ведення спільного побуту до реєстрації шлюбу.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю із відповідачем без реєстрації шлюбу, суд виходить з такого.

За частиною другою статті 3 СК України сім*ю складають особи, які спільно проживають, пов*язані спільним побутом, мають взаємні права та обов*язки.

Відповідно до положень статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім*єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об*єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

При застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Отже, проживання однією сім*єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов*язків.

Статтями 76-80 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Докази повинні відповідати критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності.

Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами частини першої, п`ятої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вже зазначено судом, на підставі договору купівлі-продажу від 07.06.2006 р. відповідач придбала житловий будинок АДРЕСА_1 до реєстрації шлюбу з позивачем.

На теперішній час вказаний договір ніким не оспорений, недійсним не визнаний.

За твердженням позивача вказаний будинок придбаний сторонами за грошові кошти, які надали сторонам їх батьки. Також позивачем зазначено, що на час придбання нерухомості сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу у гуртожитку медичного університету, де навчалась відповідач та у батьків позивача за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач вказані твердження заперечила та зазначила про неможливість спільного проживання у гуртожитку, оскільки поселення до гуртожитку ОСОБА_1 суперечило б встановленим правилам: кімнати призначались для дівчат і з нею проживала інша студентка.

З відповіді Запорізького державного медичного університету № 05/139 від 14.01.2019 р. на адвокатський запит випливає, що ОСОБА_3 наказом № 272-с від 02.08.2003 р. було зараховано на перший курс Університету. На підставі наказу № 457 від 14.09.2005 р. ОСОБА_3 поселена у кімнату № НОМЕР_2 гуртожитку АДРЕСА_3 . На підставі того ж наказу у кімнату ОСОБА_3 була поселена ще одна студентка (а.с.194-195 т.1).

Будь-яких доказів спільного проживання однією сім`єю сторін за адресою: АДРЕСА_2 позивачем суду не надано.

На підставі наведеного, ОСОБА_1 не доведено перед судом того факту, що з квітня 2005 р. до 12.08.2006 р. сторони мали спільний бюджет, вели спільне господарство, були пов*язані виконанням взаємних прав і обов*язків та спільним побутом, тобто між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Посилання ОСОБА_1 на періодичний спільний відпочинок сторін у розважальних закладах, гостях у родичів не є достатнім для визнання факту проживання однією сім*єю чоловіка та жінки без шлюбу у розумінні статті 74 СК України, без наявності інших ознак сімї.

Одночасно суд зазначає, що пред`являючи одночасно позовні вимоги на підставі статті 62 СК України (Виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало дружині, чоловікові), ОСОБА_1 підтверджує той факт, що спірний будинок є об`єктом особистої приватної власності ОСОБА_2 , оскільки придбаний нею до шлюбу.

За таких обставин, позов ОСОБА_1 в цій частині не підлягає задоволенню.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 щодо істотного збільшення вартості майна за час шлюбу, суд виходить з таких обставин справи та відповідних їм правовідносин.

За положеннями статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, й майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Відповідно до частини першої статті 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі № 6-1447цс17 зроблено висновок, що стаття 57 СК України визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 СК України встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя. Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинно бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.

На підтвердження доводів ОСОБА_1 надано суду звіт про оцінку домоволодіння № 030818-4 від 03.08.2018 р. ТОВ «Наукова технічна компанія «Оцінка», відповідно до якого ринкова вартість об`єкта оцінки домоволодіння АДРЕСА_1 складає 273000 грн. без ПДВ (а.с.41 т.1).

Поліпшення будинку, на які посилається позивач: заміна полу, встановлення металопластикових вікон, кондиціонеру, супутникової антени, проведення газу, води та водовідведення, придбання меблів стосуються лише його ремонту і оздоблення, що не є невід`ємною частиною будинку.

Документація, пов`язана із газифікацією будинку (як технічні умови так і на підтвердження виконаних робіт) оформлені на ім`я відповідача (а.с.200-211). Виготовлення документації та виконання робіт були проведені до реєстрації шлюбу між сторонами. Крім того сам позивач підтвердив, що в житловий стан будинок був приведений за місяць до реєстрації шлюбу. Також на імя ОСОБА_5 було оформлено накладну на придбання меблі (а.с.212)

Будь-яких переобладнань та добудов, внаслідок яких змінився б сам будинок як об`єкт нерухомості, наприклад, була б збільшена його площа, тощо, не відбулось. Ремонт у спірному будинку не є таким поліпшенням, що доводить істотність збільшення її вартості .

Доводи позивача про проведення перепланування будинку, в результаті якого додалась жила кімната спальня, санвузол, коридор та кухня не підтверджені будь-якими доказами, оскільки звіт про оцінку майна № 030818 від 03.08.2018 р. свідчить про те, що як загальна, так і житлова площа будинку залишились незмінними з часу придбання будинку (загальна 36,3 кв.м., житлова 18,8 кв.м.).

Будь-яких інших доказів на підтвердження проведення перепланування будинку, збільшення площі за рахунок додавання житлової кімнати та інших приміщень суду позивачем не надано.

Оцінка майна № 030818 від 03.08.2018 р., надана позивачем базується на вивчені сегменту ринку в частині пропозицій на продаж нерухомості та вже реалізованих угод купівлі-продажу нерухомості, яка найбільш подібна до оцінюваного об`єкту та момент проведення оцінки та не може свідчити про істотне збільшення вартості майна внаслідок трудових або грошових затрат подружжя.

ОСОБА_1 суду не надано висновку будівельно-технічної експертизи про дійсну вартість житлового будинку з урахуванням площі і технічного стану на момент придбання будинку та після істотної зміни його вартості з детальним, порівняльним описом проведених робіт. Клопотання про призначення вказаної експертизи судом ні позивачем, ні його представником не заявлялось, незважаючи на роз`яснення судом відповідних положень ЦПК України щодо доведення стороною обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

За таких обставин, звіт про оцінку майна № 030818 від 03.08.2018 р., наданий позивачем не може бути взятий судом до уваги у якості допустимого доказу істотного збільшення вартості нерухомого майна, оскільки він не містить детального опису проведених робіт та порівняльного аналізу технічного стану будинку на момент його придбання та проведення обстеження з метою оцінки.

З приводу доводів позивача щодо проведеного перепланування будинку, в результаті якого додалися жила кімната, санвузол, коридор, кухня, суд зазначає про таке.

Згідно з частиною 2 статті 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

У пункті 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» від 30.03.2012 року роз*яснено, що самочинно збудоване майно не є об*єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку.

У розумінні частини 1 статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об*єкт, а і об*єкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови уже існуючого об*єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об*єкт втрачає тотожність з тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Об*єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об*єкти не є об*єктами права власності (ч. 2 ст. 376 ЦК України), а тому не можуть бути предметом поділу (виділу) згідно із нормами ст.ст. 364, 367 ЦК України.

Документація про проведення інвентаризації спірного домоволодіння, надана суду датована 18.05.2012 року, тобто з вказаної дати минуло більше семи років, що свідчить про її неактуальність на момент вирішення справи судом.

Крім того, позивачем суду не надано проектно-кошторисну документацію на перепланування будинку, дозвіл на виконання робіт, інші документи на підтвердження факту відсутності самочинного будівництва, незважаючи на те, що відповідно до чинного законодавства встановлення відсутності самочинних дій з приводу нерухомого майна має значення для вирішення спору щодо права власності на будинок.

Відповідачем у справі заявлено про застосування позовної давності.

Вирішуючи заяву відповідача про застосування позовної давності, суд виходить з такого.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у абзаці 3 пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення в цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості.

На підставі викладеного, недоведеність позову ОСОБА_1 у цій справі є самостійною підставою для відмови у задоволені позовних вимог.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з таких обставин.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

У зв`язку із тим, що у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено, а відповідачем не заявлено про відшкодування судових витрат, вказане питання судом не вирішується.

Керуючись ст.ст. 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 ) про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного сумісного майна подружжя - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

ОСОБА_6 Н.В. Марченко