ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2019 року м.Суми

Справа №577/3738/17

Номер провадження 22-ц/816/40/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенко В. І. , Собина О. І.

за участю секретаря судового засідання - Новікової А.С.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі - Товариство з обмеженою відповідальністю «БІО ЛАТ», відділ з питань державної реєстрації Конотопської міської ради,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «БІО ЛАТ»

на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 21 вересня 2018 року, ухваленого у складі судді Буток Т.А., у приміщенні Конотопського міськрайонного суду Сумської області,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «БІО ЛАТ» (далі - ТОВ «БІО ЛАТ»), відділу з питань державної реєстрації Конотопської міської ради, треті особи: Сахнівська сільська рада Конотопського району Сумської області, Комунальне підприємство «Реєстраційно-інвентаризаційна служба», про визнання недійсним договору оренди землі та спонукання до державної реєстрації права власності на земельну ділянку.

Свої вимоги мотивує тим, що її матері ОСОБА_2 на праві приватної власності належала земельна ділянка загальною площею 2,786 га, з яких 2,1942 га рілля, 0,3043 га сіножаті та 0,2874 га пасовища, які розташовані на землях Сахнівської сільської ради Конотопського району Сумської області. 01 листопада 2012 року її мати померла. Вона є спадкоємцем ОСОБА_2 за заповітом. Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 24 квітня 2017 року був встановлений факт належності на праві приватної власності її померлій матері земельної ділянки площею 2,786 га та визнано за ОСОБА_1 право власності на вказану земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 Однак, коли вона звернулась до відділу з питань державної реєстрації Конотопської міської ради Сумської області їй було відмовлено в реєстрації права власності на вказану земельну ділянку, оскільки були суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на це нерухоме майно та їх обтяженнями. Так, державним реєстратором у рішенні про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень було зазначено, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вказана земельна ділянка 24 квітня 2017 року вже була зареєстрована за реєстраційним номером НОМЕР_1 на праві приватної власності за ОСОБА_2 Також, зареєстровано право оренди на зазначену земельну ділянку між ОСОБА_2 та ТОВ «БІО ЛАТ» на підставі договору оренди землі № 518 від 10 квітня 2007 року та додаткової угоди від 19 вересня 2012 року.

Позивач зазначає, що їй було відомо, що мати в 2007 році укладала договір оренди земельної ділянки з ТОВ «БІО ЛАТ», але вона вважала, що строк його дії становить 5 років, до 2012 року, а про підписання додаткової угоди матір їй нічого не говорила. За наслідками проведеної судової почеркознавчої експертизи у даній справі позивач уточнила позовні вимоги та, посилаючись на те, що її матір не підписувала ні договір оренди земельної ділянки від 10 січня 2007 року за № 518, ні акт прийому-передачі цієї земельної ділянки в оренду, ні додаткову угоду до даного договору від 10 січня 2008 року, просить суд визнати недійсним вказаний договір оренди земельної ділянки від 10 січня 2007 року за № 518 з усіма додатками до нього.

Також, вважаючи незаконною відмову державного реєстратора в реєстрації права власності на спірну земельну ділянку, позивач просить суд зобов'язати відділ з питань державної реєстрації Конотопської міської ради Сумської області зареєструвати за нею право власності на вказану земельну ділянку. (а. с. 3-4; 127а; 151-152)

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 21 вересня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки площею 2,1942 га, кадастровий номер НОМЕР_2, яка розташована на землях Сахнівської сільської ради Конотопського району Сумської області (з усіма додатками до нього), укладений 10 квітня 2007 року за № 518 між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «БІО ЛАТ».

Зобов'язано відділ з питань державної реєстрації Конотопської міської ради зареєструвати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 2,1942 га, яка розташована на землях Сахнівської сільської ради Конотопського району, кадастровий номер НОМЕР_2.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «БІО ЛАТ» на користь ОСОБА_1 4100 грн витрат на професійну правничу допомогу, 1280 грн судового збору та 6685 грн 20 коп. витрат за проведення почеркознавчої експертизи, а всього 12065 грн 20 коп.

Вказане рішення суду відповідач оскаржив в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ТОВ «БІО ЛАТ», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати і прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не застосував строк позовної давності до позовної вимоги про визнання договору оренди землі недійсним, адже у позовній заяві позивач визнавала факт того, що їй було відомо про укладення в 2007 році її матір'ю ОСОБА_2 договору оренди земельної ділянки, отже, позивач знала про існування оспорюваного договору оренди землі. Також, за життя ОСОБА_2 не заперечувала проти укладеного договору, отримувала орендну плату за користування спірною земельною ділянкою в натуральній формі до часу смерті, тобто до 2012 року, чого не заперечує і сама позивач.

Крім того, відповідач не погоджується з висновком судово-почеркознавчої експертизи від 24 січня 2018 року за № 2009/2313 у даній справі, вважаючи, що вона була проведена з порушенням норм законодавства, у той час як саме вказаний висновок експертизи став основним і єдиним доказом у справі.

Позивач ОСОБА_1 в установлений судом строк подала письмове заперечення на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. При цьому, позивач заперечує проти доводів відповідача про її обізнаність щодо укладення її матір'ю ОСОБА_2 з ТОВ «БІО ЛАТ» договору оренди землі і, відповідно, про пропуск нею позовної давності для звернення до суду з даним позовом. Також зазначає, що її мати була малограмотною особою, практично ніколи сама не писала, а писати їй допомагали сторонні особи. Відтак, посилається на неможливість надати умовно-вільні зразки її почерку.

Від інших учасників справи відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача адвоката ОСОБА_3, який заперечує проти апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 на праві приватної власності належала земельна ділянка площею 2,786 га в межах згідно з планом, яка розташована на території Сахнівської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю від 20 травня 2002 року серії НОМЕР_3 (а. с. 6).

За життя ОСОБА_2 склала заповіт, посвідчений 07 березня 1995 року секретарем Сахнівської сільської ради Конотопського району Сумської області за реєстровим номером № 21, яким усе майно, яке до дня смерті буде їй належати, де б воно не знаходилось і з чого б не складалось, заповіла дочці ОСОБА_1, позивачу у справі (а. с. 38).

01 листопада 2012 року ОСОБА_2 померла і спадщину після її смерті в порядку спадкування за заповітом прийняла позивач ОСОБА_1 Нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, оскільки в Державному акті на землю маються виправлення та рекомендовано звернутися з відповідним позовом до суду.

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 24 квітня 2017 року встановлено факт належності на праві приватної власності ОСОБА_2, яка померла 01 листопада 2012 року, земельної ділянки площею 2,786 га, яка складається з: 2,1942 га ріллі, 0,2874 га пасовища і 0,3043 га сіножатей, розташованої на території Сахнівської сільської ради Конотопського району Сумської області, а також визнано за ОСОБА_1 право власності на вказану земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 (а. с. 8-9).

Однак, рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно виконавчого комітету Конотопської міської ради від 19 травня 2017 року відмовлено ОСОБА_1 у державній реєстрації права власності земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_2, розташованої на території Сахнівської сільської ради Конотопського району Сумської області з підстави того, що згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вказана земельна ділянка вже зареєстрована 24 квітня 2017 року за реєстраційним номером НОМЕР_1 на праві приватної власності за ОСОБА_2 Також зареєстровано право оренди на зазначену земельну ділянку між ОСОБА_2 та ТОВ «БІО ЛАТ» на підставі договору оренди землі від 10 квітня 2007 року за № 518 та додаткової угоди від 19 вересня 2012 року (а. с. 10).

Відповідно до укладеного між ТОВ «БІО ЛАТ» та ОСОБА_2 договору оренди землі від 10 квітня 2007 року за № 518 остання надала в оренду відповідачу належну їй земельну ділянку загальною площею 2,194 га ріллі, що розташована на території Сахнівської сільської ради Конотопського району Сумської області, строком на 15 (п'ятнадцять) років (а. с. 22-26, 45-47).

Вказаний договір був зареєстрований у Конотопському міськрайонному відділі Сумської регіональної філії ДП «Центр ДЗК при Державному комітеті України по земельних ресурсах», про що у Державному реєстрі земель 15 червня 2007 року було вчинено запис за № 38.

15 червня 2007 року сторонами договору був підписаний акт визначення в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки та прийому-передачі вказаної земельної ділянки в оренду (а. с. 49, 55).

Крім того, 10 січня 2008 року між ОСОБА_2 та ТОВ «БІО ЛАТ» була укладена додаткова угода до договору оренди землі № 518 від 10 квітня 2007 року, відповідно до якої сторони на підставі взаємної згоди вирішили внести зміни та доповнення у вказаний договір, зокрема викласти пункти 10, 17, 39 і 43 у новій редакції (а. с. 48).

Також, 19 вересня 2012 року ОСОБА_2 та ТОВ «БІО ЛАТ» уклали додаткову угоду до договору оренди землі № 518 від 10 квітня 2007 року, якою збільшили нормативну грошову оцінку земельної ділянки в сумі 43048 грн 75 коп. та розмір орендної плати у сумі 1291 грн 46 коп., що становить 3 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки (а. с. 27, 43, 88, 89).

Відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи № 2009/2313 від 24 січня 2018 року підпис від імені ОСОБА_2 в договорі оренди землі № 518 від 10 квітня 2007 року, в додатковій угоді від 10 січня 2008 року до договору оренди землі, в акті прийому-передачі земельної ділянки в оренду від 15 червня 2007 року виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів не ОСОБА_2, а іншою особою; питання про виконання підпису від імені ОСОБА_2 в Додатковій угоді від 19 вересня 2012 року до договору оренди землі № 518 від 10 квітня 2007 року ОСОБА_2 чи іншою особою експертами не вирішувалося у зв'язку з необхідністю більш змістовного порівняльного матеріалу (а. с. 99-108, 109-119).

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, суд першої інстанції виходив з того, що при укладенні вказаного договору не були дотримані вимоги статті 203 ЦК України щодо вільного волевиявлення власника земельної ділянки. Також, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині зобов'язання державного реєстратора зареєструвати за позивачем право власності на вказану земельну ділянку, пославшись на те, що ці вимоги є похідними.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, оскільки вони не відповідають обставинам справи та суд дійшов їх з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вимогами частини 1 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем (частина четверта статті 124 ЗК України).

Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно положень статей 14, 17 вказаного Закону (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Передача об'єкта оренди орендарю здійснюється орендодавцем у строки та на умовах, що визначені у договорі оренди землі, за актом приймання-передачі.

Згідно зі статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини 1 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 ЦК України).

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина третя статті 203 ЦК України).

Згідно роз'яснень, викладених в пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року за № 9, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до частини 1 статті 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

У той же час, за вимогами статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу.

Як передбачено статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Суд першої інстанції, як на доказ відсутності волевиявлення ОСОБА_2 на укладення спірного договору оренди землі, послався на висновок судової почеркознавчої експертизи від 24 січня 2018 року за № 2009/2313 згідно якого підпис від імені ОСОБА_2 в договорі оренди землі № 518 від 10 квітня 2007 року, в додатковій угоді від 10 січня 2008 року до договору оренди землі, в акті прийому-передачі земельної ділянки в оренду від 15 червня 2007 року, виконано не ОСОБА_2

В той же час в матеріалах справи міститься, надана суду ТОВ «БІО ЛАТ» заява ОСОБА_2 від 23 січня 2008 року, справжність підпису якої посвідчено секретарем виконкому Сахнівської сільської ради. В цій заяві ОСОБА_2 підтверджує, що діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлена з приписами цивільного та земельного законодавства, що регулюють земельні відносини, повідомляє, що 10 квітня 2007 року вона уклала договір № 518 оренди землі, в якому вона виступає орендодавцем, а ТОВ «БІО ЛВТ» виступає орендарем. Також в заяві вказано, що згідно зазначеного договору № 518 оренди землі від 10 квітня 2007 р. орендодавцем була передана у платне користування земельна ділянка загальною площею 2,194 гектарів, кадастровий номер якої НОМЕР_2 строком на 15 років. Розмір орендної плати згідно договору становить 1,5 відсотки від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яка становить 19543,24 грн. Всі інші умови договору № 518 оренди землі від 10 квітня 2007 року ОСОБА_2 повністю підтримує (а. с. 44).

Таким чином в зазначеній заяві ОСОБА_2 підтвердила своє волевиявлення на укладення спірного договору оренди землі на викладених в ньому умовах.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що за життя ОСОБА_2 не оспорювала зазначений договір оренди землі, питання неправомірності використання ТОВ «БІО ЛАТ» орендованої земельної ділянки не порушувала, отримувала орендну плату, в тому числі, і в натуральній формі (а. с. 167-168, 169-172), що свідчить про фактичне визнання і виконання обома сторонами умов вчиненого правочину та підтверджує волевиявлення ОСОБА_2, як власника земельної ділянки, на укладення оспорюваного договору оренди землі.

Суд першої інстанції також не навів у рішенні відповідних мотивів неврахування заперечень представника ТОВ «БІО ЛАТ» щодо висновку почеркознавчої експертизи, які, на думку колегії суддів, заслуговують за увагу.

Відповідно пунктів 1.4.; 1.5.; 1.8. Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затв. наказом Міністерства юстиції України від 08.10.98 року № 53/5 перед приєднанням вільних та умовно-вільних зразків до матеріалів справи орган (особа), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), повинен(на) пред'явити їх особі, яка підлягає ідентифікації, а потім позначити кожний зразок, тобто указати, що це вільний зразок почерку (підпису) певної особи (указати її прізвище, ім'я, по батькові), та посвідчити це своїм підписом.

У разі неможливості пред'явити зазначені зразки (смерть виконавця, від'їзд тощо) як зразки слід надавати документи або інші папери, на яких рукописні тексти (підписи) достовірно виконані особою, щодо якої ставиться питання з ідентифікації її як виконавця досліджуваного рукопису (наприклад, заяву про отримання паспорта (форма № 1), паспорт, різного роду посвідчення, на яких є власноручний підпис, тощо).

Вільні зразки по змозі повинні відповідати об'єкту, який досліджується, за часом виконання, за видом матеріалів письма (папір, олівець, кулькова ручка тощо), за формою документа (накладні, відомості тощо), за його змістом та цільовим призначенням. Як вільні, так і експериментальні зразки буквеного або цифрового письма бажано надавати не менше ніж на 15 аркушах. Чим коротший досліджуваний текст (запис), тим більша потреба у вільних зразках. Вільні зразки підпису надаються по змозі не менше ніж на 15 документах, експериментальні - у кількості не менше 5 - 8 аркушів. З матеріалів справи вбачається, що ухвалою суду від 27 листопада 2017 року у справі призначено почеркознавчу експертизу і для порівняльного дослідження судом експертам було надано зразки підписного почерку ОСОБА_2 в особовій пенсійній справі, заяві від 23.01.2008 року, акті визначення в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки ОСОБА_2 Експертом було заявлено клопотання уточнити які саме підписи від імені ОСОБА_2, що містяться в особовій пенсійній справі, можна використовувати в якості порівняльного матеріалу, зразків підпису, достовірно виконаних ОСОБА_4, оскільки підписи від імені ОСОБА_2, що містяться в особовій пенсійній справі, є неоднозначними, різняться між собою, виходять за межі одного підписного почерку.

На виконання клопотання експерта позивачем було надано пояснення, що жодного запису чи підпису, який би достовірно був виконаний її матір'ю ОСОБА_2 в особовій пенсійній справі вона не виявила, а тому її не можна використовувати в якості порівняльного матеріалу для проведення почеркознавчої експертизи. При цьому позивачем було надано суду інші документи в якості порівняльного матеріалу: договір про користування електричною енергією від 17.09.99 року; заяву на видачу паспорта (форма № 1) від 26.01.1982 року; договір оренди земельних часток (паїв) від 04.04.2000 року, а також абонентська книжка на користування газом, які і були використані експертом в якості порівняльного матеріалу для проведення почеркознавчої експертизи. В той же час в абонентській книжці на користування газом підпис, який позивач вказала, що належить ОСОБА_2 стоїть навпроти запису «ОСОБА_5.», що викликає сумніви в достовірності його виконання саме ОСОБА_2

Наведене свідчить, що експертами не було дотримано вимоги п. п. 1.5.; 1.8. Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень та використано для проведення експертизи досить обмежену кількість вільних зразків почерку ОСОБА_2, які виконані задовго до укладення спірного договору оренди землі.

Відтак, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо відсутності вільного волевиявлення матері позивача, як власника спірної земельної ділянки, на укладення з відповідачем оспорюваного договору оренди землі не відповідають обставинам справи, тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в зазначеній частині.

Колегія суддів також вважає передчасним висновок суду першої інстанції про те, що позовна давність для звернення до суду з вимогою про визнання договору оренди землі недійсним позивачем не пропущена, оскільки суд не звернув уваги на таке.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Вирішуючи спір, суд відхилив клопотання відповідача про застосування строку позовної давності (а. с. 158-160), дійшовши висновку про те, що позивач ОСОБА_1 дізналася про порушення свого права лише у травні 2017 року після отримання рішення державного реєстратора про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 19 травня 2017 року за № 35262942.

Проте, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 за життя було відомо про спірний договір оренди землі, про що свідчить її заява від 23 січня 2008 року, щорічно від імені ТОВ «БІО ЛАТ» ОСОБА_2 отримувала орендну плату за користування земельною ділянкою, в тому числі в натуральній формі. При цьому, позивач ОСОБА_1 у своїй позовній заяві визнала факт того, що їй було відомо, що між її матір'ю та ТОВ «БІО ЛАТ» у 2007 році був укладений договір оренди землі і за життя її мати отримувала орендну плату за цим договором. Згідно пояснень позивачки на а. с. 72 у неї зберігався другий екземпляр договору оренди земельної ділянки площею 2,194 га від 10 квітня 2007 року.

Стаття 261 ЦК України визначає, що початком перебігу строку позовної давності є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права.

Крім того відповідно до ст. 262 ЦК України заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Разом з тим, Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року за № 14 роз'яснив, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, ураховуючи, що у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним договору оренди землі необхідно відмовити у зв'язку з її недоведеністю, тому підстав для застосування позовної давності до вказаної позовної вимоги як підстави для відмови у її задоволенні колегія суддів не вбачає.

Що стосується позовної вимоги про зобов'язання реєстраційну службу зареєструвати за позивачем право власності на спірну земельну ділянку, то колегія суддів виходить з наступного.

Так, відносини, пов'язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, врегульовано Законом України від 1 липня 2004 року № 1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 1952-ІV).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно зі статтею 11 цього Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об'єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. Ураховуючи наведене, державний реєстратор є суб'єктом владних повноважень, а правовідносини, які виникають між ним та заявником прав чи їх обтяжень, - публічно-правовими. Захист прав та інтересів відповідного заявника від порушень з боку цього суб'єкта владних повноважень, якщо ці порушення полягають, наприклад, у перевищенні повноважень, недотриманні строків, процедури, умов та інших визначених законом особливостей розгляду заяв та вчинення реєстраційних дій, є завданням адміністративного судочинства та має відбуватися у відповідному порядку.

Зі змісту позовних вимог ОСОБА_1 до суб'єктів, які здійснюють державну реєстрацію прав, убачається, що предметом перевірки у справі в цій частині вимог є виключно дотримання державним реєстратором під час виконання покладених на нього законом публічно-владних управлінських функцій встановленого законом порядку прийняття рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень, зокрема, з'ясування наявності визначених статтею 24 Закону № 1952-IV передумов для такої відмови, що охоплюється межами судового контролю судом адміністративної юрисдикції. Крім того в самому рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 35262942 від 19 травня 2017 року державним реєстратором зазначено, що воно може бути оскаржено відповідно до законодавства. Проте позивач рішення державного реєстратора в установленому порядку не оскаржила.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з частиною 1 статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

В даній справі спір щодо права власності позивача як спадкоємця на земельну ділянку площею 2,1942 га не вирішувався, а тому заявлені нею вимоги до відділу з питань державної реєстрації Конотопської міської ради не пов'язані з вимогами про визнання договору оренди землі недійсним та є публічно-правовим спором, який відноситься до юрисдикції адміністративних судів.

Відповідно до частини 1, 2 статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов'язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги. Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Отже, оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню на підставі п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України з прийняттям постанови про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та закриттям провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до відділу з питань державної реєстрації Конотопської міської ради про зобов'язання зареєструвати право власності на земельну ділянку, так як вказана позовна вимога не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки спір вирішено на користь відповідача ТОВ «БІО ЛАТ», тому з позивача ОСОБА_1 на його користь необхідно стягнути понесені ним судові витрати зі сплати судового збору за перегляд справи у суді апеляційної інстанції у сумі 1920 гривень (а. с. 186). Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. п. 2, 4; 376 ч. 1 п. п. 3, 4; 377 ч. ч. 1, 2; 381-382 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «БІО ЛАТ» задовольнити частково.

Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 21 вересня 2018 року в даній справі скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки - відмовити.

Провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до відділу з питань державної реєстрації Конотопської міської ради про зобов'язання зареєструвати право власності на земельну ділянку - закрити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «БІО ЛАТ» судові витрати за перегляд справи у суді апеляційної інстанції у сумі 1920 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 січня 2018 року.

Головуючий: Т.А. Левченко

Судді : О.І. Собина

В.І. Криворотенко