ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

14 травня 2019 року

м. Харків

справа F 643/8534/18

провадження F 22-ц/818/1937/19

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого F Пилипчук Н.П.,

суддів F Бровченко І.О., Бурлака І.В.,

учасники справи:

позивач F ОСОБА_1;

відповідач F ОСОБА_2 підприємство «Харківські теплові мережі»;

розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи в місті Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до КП «Харківські теплові мережі» про визнання дій неправомірними, зобовFязання вчинити певні дії за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 22 січня 2019 року,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до КП «Харківські теплові мережі», в якому просила суд визнати неправомірними дії відповідача, який штучно приписав на особовий рахунок суму 9258 грн., зобовFязати відповідача застосувати інструкцію «Про порядок списання дебіторської заборгованості F 90», «Інструкцію по інвентаризації матеріальних цінностей», ЦК України, Податковий кодекс України та списати дебіторську заборгованість в сумі 9258 грн. з особового рахунку за адресою: АДРЕСА_1.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилалась на те, що з жовтня 2008 року проживає та зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1. У період до липня 2008 року у споживачів вказаної квартири утворилася заборгованість за послуги надані відповідачем у розмірі 9258 грн., яка на теперішній час зазначається у квитанціях.

Також вказує, що за її заявою 28.10.2013 судовий наказ від 16.11.2010 F 2-н-1761/10 виданий Московським районним судом м. Харкова за заявою КП «ХТМ» про видачу судового наказу щодо стягнення заборгованості за опалення та гарячу воду в розмірі 9858 гривень 63 копійок та судових витрат в розмірі 30,00 грн. з ОСОБА_1 скасовано.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 29 січня 2019 року у задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до КП «Харківські теплові мережі» про визнання дій неправомірними та зобовFязання вчинити певні дії F відмовлено у повному обсязі у звFязку зі спливом строку позовної давності.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати рішення Московського районного суду м. Харкова від 29 січня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу посилається на те, що судом не повною мірою розглянуто матеріали справи, не допитано заявлених свідків. Вважає, що судом не досліджено порядок розподілу особистого рахунку та процедури обFєднання особистих рахунків. Вважає дії КП «Харківські теплові мережі» щодо зарахування авансового платежу позивача в сумі 4490 грн. в рахунок сплати загального боргу інших споживачів. Вважає помилковим висновок суду про сплив строку позовної давності, оскільки на сьогодні особовий рахунок досі відкритий та не розділений на різних споживачів.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що зFявилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 з 19.11.2008 (а.с 4).

У КП «ХТМ» особовий рахунок F 511201346 за адресою: АДРЕСА_2 відкрито на імFя позивача.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 28.10.2013 судовий наказ від 16.11.2010 F 2-н-1761/10 виданий Московським районним судом м. Харкова за заявою Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» про видачу судового наказу щодо стягнення заборгованості за опалення та гарячу воду в розмірі 9858, 63 грн. та судових витрат в розмірі 30 грн. з ОСОБА_1 скасовано (а.с. 42).

27.07.2018 року КП «Харківські теплові мережі» у відзиві на позовну заяву заявлено про застосування позовної давності.

Позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у частині першій статті 1 ЦК України, та у господарських відносинах (стаття 3Господарського кодексу України, далі - ГК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У частинах 2, 3 ст. 267 ЦК України визначено, що заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що з 2008 року та по теперішній час на адресу позивача надходять квитанції про сплату за послуги КП «ХТМ», тому позивачу було відомо про існування боргу з 2008 року, отже строк позовної давності сплив.

Колегія суддів з такими висновками погодитись не може, оскільки і на цей час загальна заборгованість за послуги відповідача що нараховується позивачу включає в себе в тому числі і заборгованість, яка виникла до листопада 2008 року, отже порушення, як на думку позивача, її права триває.

Між тим, позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальними послугами визначається результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень, будинків, споруд, житлових комплексів або комплексів будинків і споруд (стаття 1, частина друга статті 3, стаття 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Статтею 19 Закону України «Про теплопостачання» встановлено обов'язок споживача оплатити надані послуги.

Пунктом першим частини 1 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Законуобов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Аналіз вищенаведених положень свідчить про те, що споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, а відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, у спосіб, визначений законами України або договором (ст.5 ЦПК).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 12 ЦПК).

Статтею 13 ЦПК України закріплено принцип диспозитивності цивільного судочинства - суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено ст. 16 ЦК України.

Підстави позову визначає виключно позивач.

Позивач просить визнати неправомірними дії відповідача щодо штучного зарахування на її рахунок суми 9258 грн. та зобов*язати відповідача списати зазначену дебеторську заборгованість як безнадійну з простроченим строком позовної давності.

Із розрахунку відповідача встановлено, що з 2008 року за особливим рахунком за адресою: АДРЕСА_3 позивачем здійснювалась оплата за послуги КП «ХТМ», подекуди у сумі більшій ніж суми, нараховані за поточний період.

Із пояснень представника КП «ХТМ» та розрахунку, що міститься в матеріалах справи встановлено, що такі переплати відносились на погашення заборгованості, яка виникла за попередні періоди, в тому числі за період до листопада 2008 року.

Отже, на цей час заборгованість, яка виникла до листопада 2008 року погашена за рахунок коштів позивача, тому визнання цієї заборгованості безнадійною та списання не є можливим через її відсутність.

Із розрахунку відповідача вбачається, що особовий рахунок за спірною адресою відкрито не на ім*я позивача, а на ім*я ОСОБА_3

Позивачем не надано суду квитанцій, із яких вбачалися б періоди призначення її платежів.

Відповідач зазначає, що позивач з 2008 року жодного разу не зверталась до відповідача з приводу укладання договору про надання послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання, не надавала відповідні правовстановлюючі документи на житло, необхідні для належного оформлення особового рахунку, не сповіщала про склад сім*ї, не зверталась із заявою про здійснення перерахунку.

Зазначені доводи не спростовані належними та допустимими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що у задоволенні заявлених позовних вимог ОСОБА_1 необхідно відмовити.

При цьому ОСОБА_3 не позбавлена можливості звернутися до відповідача за перерахунком заборгованості, а у разі відмови оскаржити її у судовому порядку.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 371, 374, п. 4 ч. 3 ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 F задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 22 січня 2019 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до КП «Харківські теплові мережі» про визнання дій неправомірними, зобовFязання вчинити певні дії відмовити з інших підстав.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий F Н.П. Пилипчук

Судді F І.О. Бровченко

ОСОБА_4