Постанова

Іменем України

17 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 754/11399/17

провадження № 61-3349св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі: Департамент освіти і науки Донецької обласної державної адміністрації, Головне управління Державної казначейської служби України у Донецькій області, Державна казначейська служба України,

третя особа - Міністерство освіти і науки України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2018 року у складі судді Бабко В. В. та постанову Київського апеляційного суду від 22 січня 2019 року у складі колегії суддів: Саліхова В. В., Вербової І. М., Поліщук Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Департаменту освіти і науки Донецької обласної державної адміністрації, Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області, Державної казначейської служби України, третя особа - Міністерство освіти і науки України, про стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та суми індексації заробітної плати.

Позовна заява мотивована тим, що він є внутрішньо переміщеною особою із тимчасово непідконтрольної Україні території м. Донецька. До 08 жовтня 2014 року працював вчителем української мови та літератури у Донецькій загальноосвітній школі I-III ступені № 58. Згідно з наказом відділу освіти Київської районної ради у м. Донецьку від 30 вересня 2014 року № 349-н/тр його було звільнено з займаної посади з 09 жовтня 2014 року за власним бажанням.

Вказував, що при звільненні йому не була виплачена заробітна плата за серпень-жовтень 2014 року, що підтверджується довідкою про індивідуальні відомості про застраховану особу Пенсійного фонду України.

Посилається на те, що Донецька загальноосвітня школа I-III ступені № 58 перебуває на тимчасово непідконтрольній території України, тому заробітну плату йому повинна компенсувати держава в особі Державної казначейської служби України.

Ураховуючи наведене, уточнивши позовні вимог, ОСОБА_1 просив суд стягнути з Державної казначейської служби України суму невиплаченої заробітної плати у розмірі 3 951,65 грн, суму середнього заробітку за час затримки розрахунку з 10 жовтня 2014 року по 11 червня 208 року у розмірі 95 884,67 грн, суму індексації заробітної плати у розмірі 10 200,71 грн (за період з 10 жовтня 2014 року по 11 червня 208 року).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 суму у розмірі 16 128,18 грн, з якої: невиплачена заробітна плата у розмірі 3 951,65 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 01 жовтня 2014 року по 17 листопада 2014 року у сумі 1 975,82 грн та індексація заробітної плати за період з 10 жовтня 2014 року по 11 червня 2018 року у розмірі 10 200,71 грн.

Судові витрати компенсовано за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що затримка розрахунку при звільненні сталася через призупинення здійснення усіх видів фінансових операцій у населених пунктах, які не контрольовані українською владою, але це не виключає відповідальності держави перед громадянами України, так як право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП, Законам України «Про оплату праці». Позивач, перебуваючи в трудових відносинах з юридичною особою, яка не перемістилась на підконтрольну територію України, при звільненні не отримав усі належні йому платежі (не було проведено індексацію заробітної плати), майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань у розумінні прецедентної практики Європейського Суду.

При цьому, оскільки позивач, як переміщена особа, проживає та працює у м. Києві, влаштувався на роботу 17 листопада 2014 року, тому його вимога про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягає частковому задоволенню, а саме по 17 листопада 2014 року.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 22 січня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задоволено.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивач не довів, що йому не було виплачено усіх належних платежів при звільненні. Крім того, ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з Донецькою загальноосвітньою школою І-ІІІ ступені № 58, однак остання не була залучена до участі у справі у суді першої інстанції, як співвідповідач.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове, яким задовольнити його позов.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга позивача мотивована тим, що апеляційний суд не надав належної оцінки поданим ним доказав, зокрема, безпідставно не взяв до уваги видану йому довідку з Пенсійного фонду України по формі ОК-5 про індивідуальні відомості про застраховану особу, з якої вбачається неповна виплата заробітної плати.

Вважає, що звернувся до належних відповідачів, так як Донецька загальноосвітня школа I-III ступені № 58, у якій він працював, знаходиться на тимчасово непідконтрольної Україні території м. Донецька. При цьому, посилається на практику Європейського суду з прав людини щодо відповідальності держави за заподіяну громадянину шкоду на непідконтрольній території.

Відзив на касаційну скаргу учасники процесу до суду не подали.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 402 ЦПК Українивизначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним трудовим договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно зі статтею 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівнику належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Частиною першою статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , повно встановивши обставини та належним чином дослідивши надані ним докази, апеляційний суд правильно виходив із того, що ним не доведено заявлених позовних вимог, а саме не надано належних та допустимих доказів на підтвердження невиплати йому заробітної плати при звільненні.

При цьому апеляційний суд вірно вказав, що довідка форми ОК-5, видана Пенсійним фондом України, передбачає отримання відомостей про суми заробітної плати для нарахування пенсії й не може бути безумовним доказом факту її невиплати та, пославшись на те, що позивач при звільненні довідки про заборгованість не отримував, не звертався до роботодавця із вимогою про надання необхідних документів щодо проведення з ним розрахунку при звільненні. Крім того, позивач зазначив, що із серпня 2014 року (спірний період, за який просить стягнути кошти) він не працював, на роботі не з'являвся, суд обґрунтовано вважав, що зазначені обставини викликають сумніви щодо не проведення розрахунку з позивачем у повному обсязі при звільненні.

Посилання касаційної скарги на практику Європейського суду з прав людини, є безпідставними, так як у цій справі виникли правовідносини, які не є подібними з тими, що були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. А саме, вони стосуються відшкодування шкоди, правовідносини виникли із деліктних зобов'язань, а позов ОСОБА_1 мотивований посиланням на норми КЗпП України, тобто виникли трудові правовідносини між позивачем і Донецькою загальноосвітньою школою I-III ступені № 58, яка ним помилково не була визначена як співвідповідач, оскільки вказана юридична особа існує, свою діяльність не припинила.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду апеляційної інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в апеляційному суді із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 22 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Ю. В. Черняк