Номер провадження: 22-ц/813/15/19
Номер справи місцевого суду: 501/918/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.05.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Драгомерецького М.М. (суддя-доповідач),

суддів: Дрішлюка А.І..,

ОСОБА_2,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні цивільну справу заапеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 26 жовтня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про збільшення розміру аліментів,-

В С Т А Н О В И В:

17 квітня 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 про збільшення розміру аліментів.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 17 червня 2014 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 500 гривень щомісячно починаючи з 12.12.2013р. і до досягнення дитиною повноліття, тобто до 16 жовтня 2030 року.

Розмір аліментів, які стягуються з відповідача на підставі рішення суду є меншим, аніж визначені ст.192 СК України.

На підставі зазначеного ОСОБА_3 звернулась до суду із вказаним позовом та просила суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходів), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня предFявлення позову до суду та до досягнення дитиною повноліття.

Відповідач ОСОБА_1 06.09.2018р. надав до суду заяву, в якій просив суд визначити розмір аліментів в розмірі 1 100 гривень, або ж 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку (а. с. 60-61), посилаючись на те, що він і так сплачує аліменти, однак позивачка не надає йому можливості бачитись з сином з приводу чого він звернувся до органу опіки та піклування із заявою про встановлення графіку спілкування з дитиною. Також, відповідач зазначає у заяві, що його мати ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 потребує постійного нагляду та піклування через незадовільний стан свого здоровFя.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 26 жовтня 2018 року позов задоволено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 13 травня 2019 року.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.

У частинах 1 та 2 ст. 367 ЦПК України, що набрав чинність з 15 грудня 2017 року, зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради Української PCP від 27 лютого 1991 року F789-ХІІ, закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобовFязуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обовFязки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до ст. ст. 6, 27 вказаної Конвенції держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини; визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Згідно ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обовFязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовFязків щодо дитини.

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобовFязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

У частині 3 статті 181 СК України, в редакції Закону України «Про внесення змін до законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року F2037-VІІІ, який набрав чинності з 08 липня 2017 року, зазначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

У частині 1 та 2 статті 182 СК України в редакції, яка набрала чинності з 08 липня 2017 року, визначено, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоровFя та матеріальне становище дитини; 2) стан здоровFя та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Як зазначено у частинах 1 - 3 статті 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.

Згідно статті 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоровFя когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У абзаці 1 пункту 23 постанови Пленуму «Про застосування окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» F3 від 15 травня 2006 року Верховний Суд України розFяснив, що відповідно до ст. 192 СК розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у звFязку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоровFя когось із них.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони у справі перебували у шлюбі з 23 квітня 2010 року, рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 26 травня 2011 року по справі F2-1049/2011р. вказаний шлюб розірвано, рішення суду набрало законної сили 05 червня 2011 року (а. с. 9).

26 жовтня 2012 року у сторін по справі народився син ОСОБА_4, що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини (а. с. 2).

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 17.06.2014р. по справі F501/6104/14 з відповідача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 500 гривень щомісячно, починаючи з 12.12.2013р. і до досягнення дитиною повноліття 26.10.2030р., рішення суду набрало законної сили 15.07.2014р. (а. с. 10) та виконується у примусовому порядку у Подільському відділі ДВС м. Кропивницького Головного територіального управління юстиції в Кіровоградській області (а. с. 40).

У сторін по справі є спір щодо виховання та утримання дитини, що підтверджується заявою відповідача до органу опіки та піклування щодо визначення порядку спілкування з дитиною (а. с. 32-34).

Згідно виписок з медичної картки, консультативних висновків лікарів, малолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, має захворювання на гастроентерит, грижу, часто хворіє на легеневі захворювання (бронхіт, ринофарингит, аденоидит) (а. с. 71-98).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що після ухвалення попереднього рішення суду про стягнення аліментів змінився стан здоровFя дитини в бік погіршення та визначений положеннями Сімейного кодексу України мінімальний розмір аліментів, відтак попередньо визначений судом розмір аліментів цим вимогам не відповідає, тому з вказаних підстав розмір присуджених аліментів підлягає зміні й стягненню підлягають аліменти на утримання дитина в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходів) платника аліментів, але не менш 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Задовольняючи позов, суд стягнув аліменти на утримання дитини з дня предFявлення позову до суду, а саме з 17 квітня 2018 року.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції повністю погодитись неможливо, виходячи з наступного.

У абзаці 4 пункту 23 постанови Пленуму «Про застосування окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» F3 від 15 травня 2006 року Верховний Суд України розFяснив, що у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.

Отже, у даному випадку присуджені з відповідача аліменти на утримання дитини у новому розмірі підлягають стягненню з дня набрання рішення законної сили.

Виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення суду першої інстанції в частині часу, з якого присуджуються аліменти на утримання дитини, підлягає зміні із зазначенням в рішенні суду про те, що присуджені з відповідача аліменти на утримання дитини у новому розмірі підлягають стягненню з дня набрання рішенням законної сили.

Посилання відповідача ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним і необґрунтованим, оскільки позивачкою в судовому засіданні не доведено правові підстави зміни розміру аліментів на утримання дитини, не приймається до уваги за таких підстав.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовFязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 та 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обовFязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обFєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звFязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Аналогічні положення містяться у статті 57 ЦПК України (2004р.).

Статтями 77 - 80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно частини 1 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Як розFяснено у п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року F2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», якщо при дослідженні письмових доказів особою, яка бере участь у справі, буде подана заява про те, що доданий до справи або поданий іншою особою для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є фальшивим, особа, яка подала цей документ, може відповідно до частини другої статті 185 ЦПК просити суд виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. При відсутності з її боку таких процесуальних дій, особа, яка подала заяву, має згідно із загальними правилами доказування (стаття 60 ЦПК) подати відповідні докази, що спростовують значення відомостей оспорюваного документа і могли бути підставою неприйняття його до уваги під час оцінки доказів. У разі необхідності за клопотанням особи, яка зробила таку заяву, суд відповідно до правил частини четвертої статті 10 ЦПК сприяє їй у збиранні цих доказів (призначає експертизу, витребує інформацію від особи, за іменем якої видано документ, оголошує перерву або відкладає розгляд справи, якщо це потрібно, тощо).

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивачка була зобовFязана довести в судовому засіданні ті обставини, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, а відповідач - ті обставини, на які він посилався як на заперечення проти позову, а саме безпідставність вимог позивача.

Аналізуючи зазначені норми цивільного процесуального законодавства, розFяснення Пленуму Верховного Суду України, вищезазначені обставини справи, наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що в порушення вказаних принципів цивільного процесу відповідач ОСОБА_1 не надав будь-яких належних та допустимих доказів на спростування доказів, які надані позивачкою, ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції.

Тому, суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивачка ОСОБА_3 з достовірністю та обFєктивністю довела в судовому засіданні те, що після ухвалення попереднього рішення суду про стягнення аліментів змінився стан здоровFя дитини в бік погіршення та з 08 липня 2017 року набрали чинності зміни до Сімейного кодексу України, якими був посилений захист прав дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів, відтак попередньо визначений судом розмір аліментів цим вимогам не відповідає, що згідно статті 192 СК України є правовою підставою для збільшення розміру аліментів на утримання дитини за позовом одержувача аліментів.

Враховуючи вік, стан здоровFя, матеріальне становище дитини і платника аліментів, для фізичного, духовного, морального і соціального розвитку дитини, суд першої інстанції правильно виходив з того, що стягненню підлягають аліменти на утримання дитина в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходів) платника аліментів щомісяця, але не менш 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Такий розмір аліментів визначений з урахуванням вимог сімейного законодавства та відповідає інтересам малолітньої дитини сторін у справі, є необхідним та достатнім для забезпечення її гармонійного розвитку.

Доводи відповідача ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції є незаконним і необґрунтованим, оскільки суд безпідставно не врахував, що стан його здоровFя погіршився, не приймається до уваги за таких підстав.

Дійсно, згідно положень статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує й стан здоровFя та матеріальне становище платника аліментів та наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина.

Відповідач ОСОБА_1 надав суду першої інстанції медичну документацію, з якої вбачається, що він з 01.12.2015р. по 10.12.2015р. перебував на стаціонарному лікуванні в Комунальному закладу «Центральної міської лікарні» м. Кіровограда (а. с. 41), має хронічні захворювання з дитинства (а. с. 42), проходив медичні обстеження (а. с. 43-45).

Однак, суд першої інстанції правильно виходив з того, що вказані документи не доводять, що стан здоровFя відповідача ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, погіршився після постановлення рішення суду від 17 червня 2014 року.

Твердження відповідача ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції є незаконним і необґрунтованим, оскільки суд безпідставно не врахував, що на його утриманні перебуває його мати, яка потребує постійного нагляду та лікування, не приймається до уваги, так як надані відповідачем копії документів про те, що його мати потребує постійного нагляду та лікування через стан здоровFя (а. с. 46-54), не свідчать про те, що мати відповідача є непрацездатною й те, що вона внаслідок хвороби потребує постійного догляду.

Отже, суд першої інстанції всебічно, повно та обFєктивно зFясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та вірно виходив з того, що є законні підстави для задоволення позову.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та приймаючи до уваги ратифікацію Законом України F475/97-ВР від 17.07.1997р. Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів F2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" F3477-IV від 23.02.2006р., суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява F4241/03) від 28.10.2010р., остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У звFязку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобовFязує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява F30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

За таких обставин судова колегія приходить до висновку, що законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову немає.

Порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме, ст. ст. 12, 81 ЦПК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для зміни рішення й ухвалення нового рішення про те, що присуджені з відповідача аліменти на утримання дитини у новому розмірі підлягають стягненню з дня набрання рішення законної сили. В решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

В зв'язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 2, 376, 382 - 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 26 жовтня 2018 року змінити.

Встановити, що моментом визначення часу, із якого підлягають стягненню аліменти з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2) на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходів), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, слід вважати дату набрання рішенням суду першої інстанції законної сили.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено: 13 травня 2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

ОСОБА_6

ОСОБА_2