ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер справи 648/3795/15-ц Головуючий в І інстанції Кусік І.В.
Номер провадження 22-ц/819/16/19 Доповідач Полікарпова О.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2019 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого (суддя-доповідач)Полікарпової О.М.
суддів:Воронцової Л.П.
Ігнатенко П.Я.
секретарПісоцька Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні апеляційні скарги ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на рішення Білозерського районного суду Херсонської області у складі судді Кусік І.В. від 06 листопада 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення грошових коштів за договором позики,

встановив:

У жовтні 2015 року ОСОБА_5 звернулась до суду з вказаним позовом, у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила стягнути з відповідача суму основного боргу, 3% річних та 5% за користування позикою - 5591,096 доларів США, що складає 158037,92 грн., а також витрати на правничу допомогу у розмірі 19500 грн. та судовий збір.

В обґрунтування позову зазначила, що 09 травня 2014 року між нею та ОСОБА_6 укладено договір позики, відповідно якого вона передала відповідачу 1500 доларів США, а остання зобов'язалась повернути борг через два місяці та сплатити 5% від суми позики. Відповідач сплатила відсотки за травень і червень, але надалі борг відмовилась повертати, що стало підставою для звернення до суду за захистом свого порушеного права.

Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині стягнення витрат на правничу допомогу, позивач зазначила, що нею був укладений договір з адвокатом Карпенко М.В., у відповідності до якого визначена сума гонорару, яка передбачала додаткові угоди з урахуванням обсягу виконаної роботи, складності та часу, витраченого адвокатом у даній справі. Цивільна справа перебуває в провадженні суду з жовтня 2015 року, позивач з адвокатом приймали участь у 19 судових засіданнях. ОСОБА_6 навмисно затягувала судовий розгляд, у зв'язку з чим позивач вимушена була готувати додаткові заяви, клопотання, здійснювати дії по збиранню додаткових доказів, що призвело до збільшення гонорару адвоката.

Рішенням Білозерського районного суду Херсонської області від 06 листопада 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 грошові кошти за договором позики від 09 травня 2014 року : суму основного боргу, 3% річних та 5 % за користування позикою - 1766,25 доларів США, що складає 49 924,82 грн., а також судовий збір у розмірі 499,25 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 19 500,00 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, ОСОБА_6 подала на нього апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, прийнявши уточнену позовну заяву після судових дебатів, у супереч нормам ст. 197 ЦПК України.

Також апелянт зазначає, що вона уродженка Узбекистану та не вивчала російську мову. Після переїзду до України вона працювала на полі, що не потребувало навчання писемності на російській мові, а тому вона не могла написати розписку, яку надано позивачем для підтвердження позовних вимог.

Апелянт звертає увагу суду й на те, що відповідно розписки строк повернення боргу є липень 2014 року, а отже нарахування процентів з цього часу припиняється.

Крім того, апелянт зазначає, що при обрахуванні суми боргу необхідно враховувати офіційний курс НБУ, встановлений для відповідної валюти на день платежу, тобто липень 2014 року.

Також апелянт вказує на те, що стягнуті витрати на правову допомогу є неспівмірними з заявленими позовними вимогами та не доведені належними доказами.

ОСОБА_5, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення відсотків за договором позики, просила рішення суду у цій частині скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в цій частині, в решті рішення залишити без змін.

Апелянт звертає увагу суду на те, що у порядку норм ст. 1048 ЦК України, з відповідача підлягають стягненню проценти до дня повернення позики, тому 5% необхідно стягнути по день ухвалення судового рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 просила апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Заслухавши доповідача, осіб, які з'явились у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст.367 ЦПК України, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_6 підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга ОСОБА_5 задоволенню не підлягає.

Відповідно норм ч.2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення прав та обов'язків є зокрема договори.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Нормами ч. 1 ст. 530 ЦК України встановлено: якщо у зобов'язанні встановлений строк ( термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк(термін).

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 09 травня 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено договір позики, що підтверджується відповідною розпискою. Відповідно договору ОСОБА_6 отримала у борг від ОСОБА_5 кошти у розмірі 1500 доларів США строком повернення через два місяці та сплатою 5% за користування коштами.

Установлено, що розписка містить необхідні умови договору позики, зокрема, дату її складання, отримання грошових коштів в конкретно визначеній сумі та зобов'язання щодо їх повернення, строк повернення, при цьому написана власноручно ОСОБА_6

Посилання апеляційної скарги на те, що ОСОБА_6 не писала зазначену розписку спростовуються матеріалами справи, зокрема протоколом прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення та поясненнями ОСОБА_6 від 18 вересня 2015 року ( том 1 а.с. 113,114), які є офіційними документами та містять пояснення відповідача про обставини написання розписки, які власноручно підписані ОСОБА_6 Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведеність виконання відповідачем розписки та не спростування цього факту при розгляді справи, зокрема вірно надав оцінку факту ухилення відповідача від проведення почеркознавчої експертизи та правильно застосував норми ст. 109 ЦПК України.

Юридично неспроможними є доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 щодо обрахування суми боргу у національній валюті станом на час закінчення строку договору, а саме липень 2014 рік.

Так, нормами ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно умов договору позики, сторони визначили суму позики у іноземній валюті - доларах США, тому відповідно до положень норм ст. ст. 1046 та 1049 ЦК України належним виконанням зобов'язання відповідачем буте саме у валюті, визначеній договором, тому зазначення еквіваленту суми боргу у гривнях не має значення у даному спорі.

Відповідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у своїй постанові від 04 липня 2018 року у справі № 14-134цс18, у разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Суд першої інстанції дійшов вірних висновків про відсутність у позикодавця правових підстав нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за договором позики з огляду на те, що позика надавалася строком з 09 травня 2014 року по 09 липня 2014 рік, після чого право позикодавця нараховувати відсотки за договором припинилась.

Такі висновки відповідають правовим висновками, викладеним Великою палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, згідно якого право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наведені правові висновки Великої палати Верховного Суду у правовідносинах щодо умов кредитного договору застосовуються Верховним Судом і до договорів позики (постанова від12 грудня 2018 року у справі № 363/2608/16).

Враховуючи встановлені обставини у справі та зазначений правовий висновок, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 щодо права на нарахування процентів, визначених договором, до виконання зобов'язання за договором є необґрунтованими та підлягають залишенню без задоволення.

Є слушними доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 щодо порушення судом норм процесуального права, а саме прийняття уточненої позовної заяви, яка полягала у збільшенні позовних вимог в частині обрахунку відсотків та витрат на правову допомогу після судових дебатів, у порушення вимог п.2 ч.2 ст. 49 ЦПК України . Разом з тим, відповідно ч.2 ст. 376 ЦПК України, визначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Оскільки судом вірно встановлені правовідносини між сторонами та правильно застосовані до них норми матеріального права, зважаючи на те, що зазначене порушення не впливає на правильність висновків суду щодо вирішення справи по суті, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції з зазначеної підстави.

Щодо доводів апеляційної скарги про недоведеність розміру витрат на правничу допомогу, колегія суддів приходить до висновків, що апеляційна скарга у цій частині підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення від 6 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України»).

На підтвердження витрат на правову допомогу позивачем надані договір про надання адвокатських послуг від 01 вересня 2015 року, додаткова угода до договору від 25 березня 2016 року, акт виконаних робіт, розрахунки витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги, квитанції до прибуткового касового ордену.

Разом з тим, з розрахунків доданих до позовної заяви вбачається, що адвокатом неодноразово здійснювались роботи по розрахунку інфляційних витрат, які не підлягають стягненню, оскільки іноземна валюта, яка є предметом договору, індексації не підлягає.

Крім того, відсутні підстави вважати, що витрати на підготовку уточнених позовних вимог, запити були неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Зокрема, не можна визнати обґрунтованим вартість підготовки кожного нескладного запиту у розмірі 150 грн.

Витрати на подачу позовної заяви, оплату судового збору, доставку запитів до адресата та отримання відповідей на них особисто адвокатом, на думку колегії суддів, не можна віднести до правничої допомоги, оскільки вони не потребують спеціальних знань в області права, а отже не є правничою допомогою.

Крім того, адвокатом зазначаються витрати, пов'язані з участю у 19 судових засіданнях, але у ряді судових засідань, які зазначені адвокатом, відповідно протоколів судових засідань адвокат Карпенко М.В. участі не брала, зокрема 12 липня 2016 року, 16 лютого 2018 року, 31 серпня 2018 року.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення в частині розміру судових витрат підлягає зміні в частині зменшення розміру судових витрат на правову допомогу з 19 500,00 грн. до 7 000,00 грн.

Керуючись ст.374, 376 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 06 листопада 2018 року в частині розміру судових витрат змінити, зменшити розмір судових витрат на правову допомогу з 19 500,00 грн. до 7 000,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови суду виготовлено 26.02.2019 року.

Головуючий О.М. Полікарпова

Судді Л.П.Воронцова

П.Я. Ігнатенко