КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Шереметьєва Л.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.,

суддів - Чобіток А.О., Оніщука М.І.,

при секретарі - Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Київпастранс» в особі Відокремленого підрозділу Служби організації збору та обліку виручки про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 08 липня 2019 року,

встановив:

у травні 2017 року позивач звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив скасувати наказ №126 від 26.04.2017 про його звільнення на підставі ст. п. 4 ст. 40 КЗпП України, поновити його на роботі на посаді контролера, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, а також відшкодувати моральну шкоду в розмірі 500 000 грн.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 08 листопада 2017 року справу було передано за підсудністю до Солом`янського районного суду м. Києва.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 08 липня 2019 року в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та задовольнити його позов, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача - ОСОБА_2 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на те, що судом було повно та всебічно встановлено обставини справи та правильно застосовано норми матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення позивача ОСОБА_1 та представника відповідача - Кудрі Ю.К., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що він з 01.07.2015 працював у відповідача на посаді контролера. З 06.03.2017 по 13.04.2017 він перебував у щорічній черговій відпустці. Під час відпустки він захворів, про що йому було видано листок непрацездатності терміном з 03.04.2017 по 07.04.2017, про що він повідомив відповідача. Однак його було звільнено наказом №126-к від 26.04.2017 із займаної посади з 13.04.2017. В зв`язку з цим позивач просив скасувати наказ про звільнення, поновити його на роботі, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу. Також позивач просив відшкодувати йому моральну шкоду в розмірі 500 000 грн., посилаючись на те, що він перебував у депресії в результаті звільнення, а крім того він працював без спецодягу в небезпечних для життя та шкідливих умовах праці, пов`язаних з кліматичними перепадами температури.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 08 липня 2019 року в задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач на законних підставах звільнив позивача з роботи відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин.

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим по справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та виходив з положень ст. 21, 24, 40, 80, 139, 147, 233, 235, 237-1 КЗпП України.

Як видно з матеріалів справи та було правильно встановлено судом першої інстанції позивач працював у відповідача на посаді контролера з 01.07.2015. З 06.03.2017 йому було надано відпустку терміном до 13.04.2017. В період перебування у відпустці він захворів, про що йому було видано листок непрацездатності з 03.04.2017 по 07.04.2017. Даних про те, що позивач 14.04.2017 подав заяву про продовження йому відпустки в зв`язку з хворобою, позивачем не надано. Факт відсутності позивача на роботі підтверджено Актами, які були складені працівниками дільниці №10 Служби організації збору та обліку виручки. Доказів про поважність причин відсутності на роботі в період з 14.04.2017 по 26.04.2017 позивачем надано не було.

В ст. 21 КЗпП України дано визначення, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України, підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника - статтями 38 і 39 цього Кодексу, підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу - статтями 40, 41, 43, 43-1.

Так, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку, зокрема, прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня. Робоче місце працівника - це певна зона, де працівник знаходиться і працює із застосуванням у процесі роботи різних технічних та/або інших засобів. Основою визначення робочого місця є функціональний розподіл праці у взаємозв`язку із засобами праці, що дозволяє розглядати робоче місце як місце докладання робочої сили працівників. Залишення роботи без попередження власника чи уповноваженого ним органу визнаються прогулом і можуть бути причиною звільнення працівника за обставин, коли працівник відсутній на роботі у особистих справах та не повідомив про такі обставини роботодавця.

Розірвання трудового договору з підстав, передбачених пп. 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 ст. 40 і пп. 2 і 3 ст. 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник (ст. 43 КЗпП України).

Згідно ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування у відпустці.

В ст. 149 КЗпП України врегульовано порядок застосування дисциплінарних стягнень. Так, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Згідно роз`яснень, які містяться в п. 22, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Доводи позивача, викладені ним в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, всі були предметом перевірки судом першої інстанції та отримали належну правову оцінку і фактично зводяться до незгоди позивача із висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для його звільнення за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України через недоведеність належними і допустимими доказами факту прогулу, а також до незгоди з наданою судом оцінкою доказів, якими відповідач обґрунтовував законність його звільнення.

Так, посилання позивача на те, що він був звільнений 13.04.2017 в період перебування у відпустці є безпідставним, оскільки він був звільнений наказом від 26.04.2017 за прогули з 14.04.2017 - з дня коли він мав приступити до роботи після закінчення відпустки. Разом з тим зазначення відповідачем дати «13.04.2017», як дати звільнення позивача ОСОБА_1 , в наказі та трудовій книжці є помилковим.

Протягом розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанції позивач давав непослідовні пояснення, які не узгоджуються між собою та з іншими доказами по справі.

Так, в позовній заяві позивачем не було зазначено, коли саме він подав заяву про надання йому 5 днів відпустки через хворобу в період перебування у відпустці з 06.03.2017 по 13.04.2017. Лише після відкриття провадження по справі, позивачем було подано дві світлокопії його заяв від 10.04.2017: про продовження відпустки на 5 днів з 14.04.2017 по 19.04.2017 та про надання неоплачуваної відпустки (без зазначення дати початку відпустки) терміном на 30 календарних днів як інваліду 2 групи.

При цьому в суді апеляційної інстанції позивач стверджував, що на заявах старшим контролером ОСОБА_3 було зазначено резолюцію «Не заперечую». Відсутність такої резолюції на світлокопії заяв позивач пояснити не зміг. Також позивач не зміг зазначити якій саме особі в Службі організації збору та обліку виручки він залишив вказані заяви, пояснивши лише, що залишив їх в приймальній начальника Служби ОСОБА_4 .

В матеріалах справи міститься Табель обліку робочого часу за квітень 2017 року, який підписаний Старшим контролером ОСОБА_3 , в якому вказано, що позивач перебував у відпустці (яка була надана йому в календарних днях) з 01.04.2017 по 13.04.2017. З 14.04.2017 в табелі відмічено відсутність позивача на роботі до дня звільнення - 26.04.2017.

Також відповідачем було надано копії Актів, які були складені працівниками дільниці №10 - ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 від 14.04.2017 (а/с 36 т. 1), ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 від 19.04.2017 (а/с 43 т. 1), ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 від 26.04.2017 (а/с34 т. 1).

Факт розмови з позивачем по телефону 20.04.2017 було зафіксовано в Акті, складеному начальником Відділу кадрів ОСОБА_8 , заступником начальника контролю оплати проїзду пасажирами та перевезення багажу ОСОБА_9 та провідним інженером відділу кадрів Січкіною О.В.

Як надавав пояснення представник відповідача в судах першої та апеляційної інстанції, відсутність пояснень позивача з приводу його неявки на роботу з 14.04.2017 була викликана тим, що він з 14.04.2017 був відсутній на роботі, не поставив відповідача до відома про причини неявки на роботу, за вказаним ним місцем тимчасового проживання був відсутній, а в телефонній розмові повідомив, що знаходиться за межами м. Києва та виходити на роботу не буде. Трудову книжку позивачу видати в день звільнення було неможливо, оскільки він був відсутній, а встановити фактичне місце проживання позивача з метою направлення книжки поштою також не вдалось.

В суді першої інстанції позивач в своїх поясненнях вказував, що 10.04.2017 вийшов на роботу та подав заяву про продовження відпустки і листок непрацездатності секретарю в приймальній Вавринчука О., а 14.04.2017 ОСОБА_3 повідомила йому, що його відпустка продовжена і приступати до роботи не потрібно. Також не можуть бути взяті до уваги пояснення позивача про те, що 19.04.2017 він знову вийшов на роботу щоб дізнатись про наказ про відпустки, але його до роботи не допустили і повідомили, що він звільнений. Також є недоведеними посилання позивача про те, що він 25.04.2017 з`явився до Служби організації збору та обліку виручки, але ОСОБА_10 вигнав його з кабінету, і трудову книжку йому не видали через відсутність начальника Відділу кадрів ОСОБА_8 .

Разом з тим, в апеляційній скарзі, позивач вказує, що свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_3 підтвердили, що бачили листок непрацездатності у позивача 14.04.2017 в перший день виходу на роботу після відпустки. Однак свідок ОСОБА_3 не підтвердила в судовому засіданні, що вона 14.04.2017 дозволила позивачу не приступати до роботи, повідомивши, що є наказ про продовження йому відпустки.

Також позивач не зміг пояснити причин, з яких він 19.04.2017 (за його версією) не отримав наказу про своє звільнення та не подав заяви про видачу йому трудової книжки. Посилання позивача на те, що в цей день не було жодного працівника в Службі організації збору та обліку виручки, де знаходяться приймальня начальника Служби Вавринчука О., відділ кадрів та бухгалтерія, суд розцінює як недоведені.

З матеріалів справи видно, що позивач з`явився до відділу кадрів 10.05.2017 і йому було видано трудову книжку.

Позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . В заяві при прийомі на роботу та в Особовій картці працівника: АДРЕСА_2 . Протягом розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанції позивач зазначав різні адреси свого тимчасового проживання: АДРЕСА_3 ж АДРЕСА_4 .

При розгляді справи в суді першої інстанції було з`ясовано, що позивач не є членом профспілки, оскільки за його заявою від 29.02.2016 його було виключено з членів.

Зазначення в табелі Обліку виконання робочого часу вихідних днів: 15, 16, 22 та 23 квітня 2017 року як прогулів, висновку суду не спростовує, оскільки в п. 4 ст. 40 КЗпП України підставою для звільнення є прогул (в тому числі відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

В ст. 9 Конституції України закріплено, що чинні міжнародні договори, згода обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року № 3933-XII було ратифіковано Конвенцію Міжнародної Організації Праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, (далі - Конвенція). Згідно із ст. 4 вказаної Конвенції трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

За змістом п. 2 ст. 9 вказаної Конвенції, щоб тягар доведення необґрунтованого звільнення не лягав лише на працівника, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві.

Доводи позивача про те, що посада, на якій він працював, входить до переліку робіт з підвищеною небезпекою, є безпідставними, оскільки відповідно до Переліку робіт з підвищеною небезпекою, затвердженого наказом Держнаглядохоронпраці від 26.01.2005 № 15, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 15.02.2005 за №232/10512, в п. 77 зазначено - роботи на метрополітені в службі руху, рухомого складу, колії, топливних споруд, сигналізації та зв`язку. В п. 112 вказаного Переліку зазначено - роботи, що безпосередньо виконуються при обслуговуванні залізничного транспорту, електротранспорту, рухомого складу. Робота на посаді контролера пасажирського транспорту Відділу контролю оплати проїзду пасажирами та перевезення багажу, на якій працював позивач, не входить до такого переліку.

Посилання позивача на порушення відповідачем вимог Закону України «Про охорону праці» щодо відсутності щорічного навчання з охорони праці та невидача спеціального одягу не є предметом перевірки по справі, оскільки позивач заявляє вимогу щодо поновлення на роботі, а не відшкодування шкоди, завданої здоров`ю внаслідок нещасного випадку, пов`язаного з виробництвом.

Крім того, позивачем на підтвердження виконання ним робіт в небезпечних умовах, що призвело до погіршення його стану здоров`я, подано листок непрацездатності серії АДВ №300458 за період з 05.10.2016 по 12.10.2016, а виписку з медичної карти стаціонарного хворого за період з 12.01.2017 по 20.01.2017.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено докази, зроблені висновки відповідають обставинам справи, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній карзі, висновків суду першої інстанції не спростовують.

Разом з тим, помилкове зазначення в наказі №126-к від 26.04.2017 та в записі в трудовій книжці про звільнення позивача 13.04.2017 є підставою для зміни дати звільнення позивача на 14.04.2017.

Керуючись стст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України,

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 08 липня 2019 року змінити.

Змінити дату звільнення ОСОБА_1 за наказом №126-К від 26.04.2017 та зазначити дату - 14.04.2017.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 26 листопада 2019 року.

Головуючий

Судді