ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1006/19 Справа № 179/1122/14-ц Суддя у 1-й інстанції - Ковальчук Т. А. Суддя у 2-й інстанції - Деркач Н. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Деркач Н.М.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі - Хоменко А.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 28 серпня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та поновлення строку, передбаченого законом для звернення до суду, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2014 року ОСОБА_1, уточнюючи позовні вимоги, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та поновлення строку, передбаченого законом для звернення до суду.

Позовна заява з урахуванням уточнень мотивована тим, що 29 жовтня 2009 року між ним та ОСОБА_3 був укладений договір позики, згідно до якого ОСОБА_3 отримала від позивача грошові кошти в розмірі 35 000 грн. та зобов'язалася повернути кошти до 01 січня 2011 року. Але до теперішнього часу кошти позивачеві повернуті не були. ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, про що позивачеві стало відомо через місяць після її смерті. Спадщину після її смерті прийняла ОСОБА_4, яку було залучено до участі у справі та пред'явлено позов. ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_4 померла, про що стало відомо позивачеві 08 червня 2017 року. У лютому 2018 року позивачеві стало відомо, що спадщину після її смерті прийняв ОСОБА_2, якого було залучено в якості відповідача до участі у справі. Відповідно до умов договору позики від 29 жовтня 2009 року, позичальник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу позикодавця зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 відсотки річних від простроченої суми. Оскільки за договором, позичальник - ОСОБА_3 зобов'язана була повернути кошти до 01.01.2011 року, то термін прострочення складає три роки: 2011, 2012, 2013 р.р. Відповідно сума відсотків складає 3 150 грн. за три роки прострочення. Крім того, договором позики передбачено, що в разі девальвації протягом дії цього договору національної грошової одиниці України, позичальник зобов'язаний повернути суму позики у гривнях еквівалентну 4 300 доларів США за офіційним курсом НБУ на день платежу. На час звернення до суду офіційний курс складав 23,55 грн. за один долар США.

Враховуючи викладене, позивач просив стягнути з відповідача суму основного боргу - 101 265 грн., а також відсотки в сумі 3 150 грн. Всього сума боргу складає 104 415 грн.

Рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 28 серпня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 29 жовтня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 35 000 грн. та зобов'язалася повернути кошти до 01 січня 2011 року (а. с. 9-11).

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року та спадщину після її смерті прийняла ОСОБА_4, яка була правонаступником спадкових прав та обов'язків померлої ОСОБА_3 (а. с. 30-64).

Правонаступником прав та обов'язків ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року, є спадкоємець ОСОБА_2, відповідно до матеріалів спадкової справи № 127/2017 (а. с. 145-164).

З позовом до суду про стягнення боргу за договором позики, ОСОБА_1 звернувся у травні 2014 року.

Під час судового засідання в суді першої інстанції відповідач та його представник просили застосувати строк позовної давності.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції правильно виходив з того, що позовна давність за вимогами кредитора про повернення коштів, повернення яких відповідно до умов договору визначено кінцевим терміном, а саме 01.01.2011 року, повинна обчислюватися з цього моменту. Беручи до уваги те, що договором позики від 29 жовтня 2009 року укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 визначено строк виконання зобов'язання, а саме 01 січня 2011 року, у зв'язку із чим з вказаного моменту у позивача виникло право на подачу позовної заяви про стягнення заборгованості, яку було подано позивачем до суду 28 травня 2014 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності.

Позивач в позовній заяві просить поновити строк для звернення до суду, визнавши причину його пропуску поважною, однак будь-яких доказів, що свідчили про поважність пропуску строку позовної давності не надано.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що договором позики не було чітко визначено строк повернення коштів не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони суперечать змісту самого договору позики грошових коштів, в п.2 якого зазначено про зобов'язання позичальника повернути суму коштів до 01 січня 2011 року(а.с. 9).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених неювимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Судом першої інстанції вірно встановлено обставини справи, порушення норм матеріального та процесуального права судом першої інстанції при розгляді даної справи допущено не було.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що з'ясувавши в достатньо повному об'ємі права та обов'язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, ч.ч.3-6 ст.147 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 28 серпня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Судді: Н.М. Деркач

Т.Р. Куценко

М.О. Макаров