Дата документу 28.11.2019 Справа № 320/7448/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 320/7448/17 Головуючий у 1-й інстанції: Іваненко О.В.
провадження № 22-ц/807/2628/19 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Крилової О.В.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 у особі представника ОСОБА_2 на заочне рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 грудня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що відповідно до укладеного договору б/н від 23.05.2007 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 15 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Але в порушення законодавства та умов договору не здійснювала платежі на погашення кредиту та нарахованих відсотків, внаслідок чого має заборгованість перед банком станом 31.07.2017р. в загальному розмірі 73 160,99 грн.. яку позивач просив стягнути з відповідача на свою користь.

Заочним рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 грудня 2017 року позов задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (ІПН: НОМЕР_1 ), що мешкає: АДРЕСА_1 , зареєстрована: АДРЕСА_2 , на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» (р/р НОМЕР_2 , , МФО 305299), розташованого у м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50, суму заборгованості за кредитним договором 73 160,99грн., яка складається із: 8 473,04грн. заборгованості за кредитом; 57 577,90грн. заборгованості по відсоткам; 3 150,00грн. заборгованості по пені та комісії; 500,00грн. штрафу (фіксована частина); 3460,05грн. штрафу (процентна складова) Також стягнуто сплачений судовий збір у розмірі 1600,00грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 у особі представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

У відзиві на скаргу банк зазначає, що судом правильно з`ясовані обставини справи, визначені відповідні їм правовідносини, та на підставі цього обґрунтовано задоволено позов. Просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду без змін. Надає письмові пояснення про звернення до суду з цим позовом в межах строку позовної давності, долучивши до відзиву виписку про рух коштів по картрахунку відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.

Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно із ст. 274 ч. 1 п.1 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином, даний спір за визначеними статтями 19, 274 ЦПК України критеріями відноситься до категорії малозначних.

Судом встановлено, що 23.05.2007 року між банком та відповідачем був укладений кредитний договір б/н, згідно з яким відповідачу був наданий кредит у сумі 15 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с. 10, 11).

Згідно з п. 3.2, п. 3.3 Умов та Правил надання банківських послуг клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, якому надається право в будь-який момент змінити кредитний ліміт.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві (а.с. 12-17). Суд вважав, що в даному випадку мав місце договір приєднання.

Згідно з п. 5.5 «Правил користування платіжною карткою» банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами Банку», з розрахунку 360 календарних днів на рік.

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором.

Також суд проаналізував інші умови договору: п. 6.5 Умов щодо обов`язку погашати заборгованість; п. 8.6 - щодо нарахування штрафів у разі порушення виконання клієнтом грошового зобов`язання у вигляді фіксованої частини 500 грн. та процентної складової у розмірі 5 % від суми позову; п. 9.12 щодо строку дії договору протягом 12 місяців з подальшою автоматичною пролонгацією.

Суд встановив, що відповідач припустилась порушень щодо здійснення платежів на погашення кредиту та відсотків, що призвело до утворення у неї станом на 31.07.2017р. заборгованості у сумі 73 160,99грн., яка складається із: 8 473,04грн. заборгованості за кредитом; 57 577,90грн. заборгованості по відсоткам; 3 150,00грн. заборгованості по пені та комісії; 500,00грн. штрафу (фіксована частина); 3460,05грн. штрафу (процентна складова), а тому, визнавщи позов доведеним і обґрунтованим, суд задовольнив його у повному обсязі.

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 05 червня 2019р. залишено без задоволення заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Мелітопольського міськрайонного суду від 26.12.2017р.

В апеляційній скарзі позивач наголошує на тому, що суд не повідомив її про розгляд справи, не надавши копії позовної заяви, не викликавши її повісткою в судове засідання, чим порушив норми процесуального права та її права як сторони у справі. Вказані порушення позбавили її можливості заперечувати проти позову, а також подати заяву про застосування строку позовної давності та відмову в позові з підстав його пропуску позивачем. Посилаючись на правову позицію ВП ВС, викладену у постанові від 17.04.2018р. у справі № 200/11343/14-ц, щодо можливості вирішувати на стадії апеляційного провадження питання застосування позовної давності у випадку неповідомлення відповідача про судове засідання, та положення ч. 3 статті 376 ЦПК України, просить скасувати рішення та відмовити в задоволенні позову з підстав пропуску банком строку позовної давності.

Частиною 3 статті 376 ЦПК України передбачено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце засідання суду, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Вбачаться, що справу судом першої інстанції вирішено у заочному порядку, тобто у відсутності відповідача, яка не отримала ані копії позовної заяви, ані судових повісток, які повернулись без вручення із зазначенням про «сплив терміну зберігання».

Отже, зазначені в скарзі доводи відповідача про порушення судом норм процесуального права щодо її повідомлення про розгляд справи знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду, що є обов`язковою підставою для скасування такого рішення відповідно до ч. 3 статті 376 ЦПК України.

Між тим, апеляційна скарга не містить інших доводів, крім посилання на вказані процесуальні порушення та про неможливість у зв`язку з ними заявити про пропуск строку позовної давності.

Згідно з правовим висновком, вкладеним у постанові ВП ВС від 17.04.2018р. у справі 200/11343/14-ц, якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення; а у разі відмови судом першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції, яка має бути вирішена апеляційним судом.

Згідно із статтями 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, спеціальна щодо неустойки 1 рік.

Відповідно до положень частин 3, 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Разом з тим, відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Так, відповідно до пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, відмовляючи в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності.

Зважаючи на зазначене, колегія має перевірити, чи правильно встановлені судом дійсні правовідносини сторін у справі.

Відповідач не заперечувала ані в заяві про перегляд заочного рішення, ані в апеляційні скарзі встановлених судом обставин, що свідчить про те, що вона погодилась з висновками суду, що між нею та Приватбанком існували кредитні правовідносини на підставі анкети-заяви від 23.05.2007р., яка складає разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та Тарифами єдиний договір.

А отже обставини справи у цій частині судом встановлені правильно, та правильно встановлені умови кредитного договору.

Між тим, суд тільки на цій підставі визнав обґрунтованими вимоги банку та розмір заборгованості, не перевіривши, яку картку та з яким строком дії отримано відповідачем, зважаючи на період нарахування заборгованості до 31.07.2017р., тобто більш як за 10 років.

З цього приводу суд лише виходив з положень п. 9.12 Умов та правил надання банківських послуг, згідно з яким договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонговується на такий же строк. Тобто суд вважав, що кожного наступного року договір пролонговувася, та кредитні відносини між сторонами не припинялись.

Проте, колегія наголошує на тому, що не слід ідентифікувати строк дії договору банківських послуг, який може передбачати будь-які послуги, що надаються банком, існування картрахунку, який відкривається на невизначений строк, із кредитними правовідносинами у вигляді встановлення кредитного ліміту на кредитну карту, які мають свою специфіку.

У відповідності до п. 3.1.1 Правил користування платіжною картою, строк дії карти указано на її лицьовій стороні (місяць, рік); карта дійсна до останнього календарного дня указаного місяця, а пунктом 5.4 передбачено строк погашення кредиту у повному обсягу не пізніше останнього дня місяця, указаного у платіжній карті.

Відповідно до п. 3.6 Умов та правил надання банківських послуг клієнт може отримати додаткову карту на своє ім`я, надавши банку відповідну заяву та Пам`ятку клієнта, а також необхідний пакет документів, на підставі яких банк приймає рішення про надання клієнту додаткової картки. А продовження відповідного типу карти передбачено п.п. 3.1.3-3.1.5 Правил користування платіжною картою.

Згідно з анкетою-заявою від 23.05.2007р., підписаною ОСОБА_1 , останній була надана кредитна карта № НОМЕР_3 , про що безпосередньо зазначено у самій анкеті-заяві ( а.с. 10-зворот).

Проаналізувавши рух коштів по карті НОМЕР_3 , яка видавалась ОСОБА_1 саме для користування кредитним лімітом, отримання якої відповідачем підтверджується достеменно матеріалами справи, а також не заперечується стороною відповідача, колегія встановила наступні обставини.

31.05.2007р. на цю картку відповідачу банком був встановлений кредитний ліміт в обумовленому в анкеті-заяві розмірі 2500 грн., який 28.03.2008р. банком було збільшено до 3000 грн.

Відповідач активно користувалась кредитним лімітом з 01.06.2007р. по 22.01.2009р., знімаючи кошти готівкою, сплачуючи за товари, а також майже систематично здійснювала поповнення карти сумами, що були не меншими мінімального платежу, передбаченого договором для погашення частини кредиту та нарахованих за попередній місяць відсотків.

Останнє зняття кошів за допомогою цієї карти відбулось 29.12.2008р. на суму 800 грн., а останнє погашення кредиту за допомогою цієї карти відбулось 22.01.2009р. в сумі 200 грн.

З 30.01.2009р. по 31.07.2017р. по картці відслідковуються лише операційні дії банку з нарахування відсотків за користування кредитним лімітом, його періодичне збільшення до суми заборгованості, нарахування штрафів та списання процентів.

Однак, матеріали справи не містять даних про строк дії цієї карти, хоча банк у відзиві на апеляційну скаргу посилається на те, що ним додано відповідну довідку. У цьому відзиві банк вперше зазначає, що позичальнику ОСОБА_1 , крім вказаної карти, були надані перевипущені карти № НОМЕР_4 та № НОМЕР_5 , та остання має строк дії до 08/16. Про строк інших карт банк не зазначає.

Разом з тим, в матеріалах справи не мається даних про перевипуск карти № НОМЕР_3 та отримання перевипущених карток відповідачем. Той факт, що по наданій до відзиву на апеляційну скаргу виписці про рух коштів по картрахунку відповідача значиться рух коштів по картам № НОМЕР_4 та № НОМЕР_5 , не доводить, що вони є перевипущеними кредитними картами, оскільки по них не відбувалось операцій з нарахування відсотків та інших нарахувань за тими Умовами кредитної угоди, які передбачені анкетою-заявою від 23.05.2007р.

У табличному ж розрахунку заборгованості за договором, укладеним на підставі анкети-заяви від 23.05.2007р., не відбувається розділення заборгованості за картами, а ним охоплюються всі відомості виписки як кредитні відносини, що є неправильним з огляду на те, що, як вище зазначено, пов`язаність інших двох карт з вказаною анкетою-заявою, зокрема, як кредитних та на тих же умовах не підтверджується матеріалами справи та не доведена позивачем.

За таких обставин, колегія вважає, що надані банком докази не підтверджують його позовних вимог про існування заборгованості в сумі 73 160,99 грн. саме за кредитом, наданим на підставі анкети-заяви відповідача від 23.05.2007р., у зв`язку з чим позов не підлягає задоволенню з підстав його недоведеності. Відтак, не мається необхідності вирішувати заяву відповідача про застосування строку позовної давності.

Постановляючи нове рішення, колегія вирішує питання щодо розподілу судових витрат відповідно до положень статті 141 ЦПК України.

Так, банком за подання позову з ціною 73 160,99 грн. сплачено судовий збір в сумі 1600 грн., а в задоволенні позову відмовлено, відтак компенсація йому судового збору за рахунок відповідача в такому разі вищевказаною нормою не передбачена.

Відповідачем за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір в сумі 2400 грн., за наслідками розгляду скарги в позові банку відмовлено, тому з позивача на користь відповідача слід сягнути всю сплачену суму судового збору.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 у особі представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 грудня 2017 року у цій справі скасувати.

Відмовити в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення з ОСОБА_1 за договором банківських послуг згідно з анкетою-заявою від 23.05.2007р. кредитної заборгованості сумі 73 160,99 грн.

Стягнути з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 2400 (дві тисячі чотириста) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише

у випадку, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне

значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково

Постанова прийнята, складена та підписана 28 листопада 2019 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Крилова О.В.