Постанова

Іменем України

13 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 756/16386/15-ц

провадження № 61-24029св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 серпня 2016 року у складі судді Жука М. В. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 26 січня 2017 року у складі колегії суддів: Кирилюк Г. М., Музичко С. Г., Рейнарт І. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк» (далі - ПАТ «Родовід Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 15 червня 2005 року між Відкритим акціонерним товариством «Родовід Банк» (далі - ВАТ «Родовід Банк»), правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого останньому відкрито відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 28 000 доларів США терміном до 15 червня 2010 року з процентною ставкою 13 % річних.

З метою забезпечення виконання позичальником зобов`язань за зазначеним кредитним договором 15 червня 2005 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки, за умовами якого останній зобов`язався відповідати солідарно з позичальником перед кредитором за належне виконання зобов`язань за кредитним договором.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 22 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07 жовтня 2015 року, в задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 кредитної заборгованості за вказаним кредитним договором, що виникла станом на 08 вересня 2014 року у розмірі 11 022,32 доларів США та 222 844 грн відмовлено з підстав пропуску позивачем строку позовної давності.

Боржник ОСОБА_1 продовжує користуватися кредитними коштами, заборгованість у добровільному порядку погашена не була, тому банк звернувся з вищевказаним позовом до суду та просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проценти за користування позикою відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України за період з 15 грудня 2012 року до 15 грудня 2015 року в сумі 3 114,47 доларів США; пеню, передбачену кредитним договором, за період з 15 грудня 2014 року до 15 грудня 2015 року в сумі 16 661,05 грн; 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України за період з 15 грудня 2014 року по 15 грудня 2015 року в сумі 13 424,75 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 04 липня 2016 року провадження у справі в частині вимог позову ПАТ «Родовідбанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 28.3/А-131.05.2 від 15 червня 2005 року в частині вимог позову про стягнення пені за несвоєчасне повернення кредитних коштів за період з 15 грудня 2014 року до 15 квітня 2015 року та 3% річних за період з 15 грудня 2012 року до 15 квітня 2015 року закрито.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 15 серпня 2016 року у задоволенні позовних вимог ПАТ «Родовідбанк» в іншій частині відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що вимоги банку є обґрунтованими, проте ним пропущений строк позовної давності, про застосування наслідків спливу якого було заявлено відповідачем.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 26 січня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що кредитним договором не передбачена можливість нарахування процентів за користування кредитними коштами після спливу строку кредиту, а стаття 1048 ЦК України передбачає випадки нарахування процентів у розмірі ставки НБУ лише при відсутності розміру таких процентів у кредитному договорі і лише в межах строку кредиту, тому позовні вимоги щодо стягнення 3 114,17 доларів США на підставі статті 1048 ЦК України є безпідставними.

При цьому, посилаючись на статтю 266 ЦК України, апеляційний суд зазначив, що за наявності рішення суду, що набрало законної сили, яким відмовлено у стягненні заборгованості за кредитним договором у зв`язку із пропуском строку позовної давності, будь-які інші нарахування на залишок простроченої суми основної заборгованості за кредитом вважаються додатковими вимогами, по яким строк позовної давності також пропущений.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У березні 2017 року ПАТ «Родовід Банк» звернувся до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій неповно з`ясували всі фактичні обставини, що мають значення для справи, не дослідили і не надали належної правової оцінки доказам у справі. Вказує, що кредитний договір регулює нарахування процентів за користування кредитом лише по дату, коли отримані кредитні кошти повинні бути повернуті у повному обсязі - а саме до 15 червня 2010 року.

Заявник, посилаючись на частину першу статті 1048 ЦК України, зазначає, що, починаючи з 15 червня 2010 року, на суму неповернутих кредитних коштів банк має право нарахувати проценти за користування кредитними коштами в розмірі облікової ставки Національного Банку України.

Вказує, що відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора, зобов`язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми. Таким чином, позичальник зобов`язаний сплатити 3 % річних від суми простроченого кредиту.

Доводи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Мамась М. О. зазначає, що оскільки кредитним договором не передбачено можливість нарахування процентів за користування кредитними коштами після спливу строку кредиту, а стаття 1048 ЦК України передбачає випадки нарахування процентів у розмірі ставки НБУ лише при відсутності розміру таких процентів у кредитному договорі і лише в межах строку кредиту, позовні вимоги щодо стягнення процентів на підставі статті 1048 ЦК України є безпідставними.

Посилаючись на частину першу статті 266 ЦК України, заявник зазначає, що якщо позовна давність пропущена на основну вимогу, вона вважається пропущеною і стосовно додаткової вимоги.

На думку заявника, якщо є рішення суду, що набрало законної сили, за яким відмовлено у стягненні заборгованості за кредитним договором повністю, тобто і стосовно суми кредитних коштів, і процентів за користування коштами у зв`язку із пропуском строків позовної давності, будь-які інші нарахування на такі суми вважаються додатковими вимогами, стосовно яких строки позовної давності пропущені.

Крім того, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), згідно з частиною другою статті 258 ЦК України, застосовується позовна давність терміном один рік.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

05 червня 2019 року справу передано судді-доповідачу Коротенку Є. В.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 15 червня 2005 року між ВАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 28.3/А-131.05.2, за умовами якого відкрито відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 28 000 доларів США терміном до 15 червня 2010 року на купівлю автомобіля та сплату страхових платежів. Процентна ставка за кредитом становила 13 % річних.

За порушення строків повернення кредиту чи сплати процентів позичальник зобов`язався сплачувати банку за кожний день пеню у розмірі подвійної процентної ставки, встановленої у пункті 1.5 цього договору, від суми простроченого платежу.

З метою забезпечення виконання позичальником зобов`язань за вказаним кредитним договором 15 червня 2005 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки, за умовами якого останній зобов`язався солідарно відповідати перед банком у повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобов`язань ОСОБА_1 за цим кредитним договором.

Згідно з пунктом 3.1 кредитного договору позичальник зобов`язався погашати заборгованість за кредитом, починаючи з місяця, наступного за звітним, щомісяця до 10-го числа (включно) кожного календарного місяця, частково погашати заборгованість за кредитами у сумі 467 доларів США на рахунок, вказаний у пункті 1.3 цього договору, шляхом внесення готівкою чи перерахування зі свого поточного рахунку.

Відповідно до пункту 2.3 договору поруки відповідальність поручителя наступає з наступного дня за датою платежу, яка передбачена кредитним договором.

Згідно з пунктом 4.1. договору поруки, цей договір діє до повного погашення позичальником та/або поручителем заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07 жовтня 2015 року, у задоволенні позову АТ «Родовід Банк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості за вказаним кредитним договором, що виникла станом на 08 вересня 2014 року у розмірі 11 022,32 доларів США та 222 844 грн відмовлено з підстав пропуску позивачем строку позовної давності.

Установлено, що останній платіж за спірним кредитним договором було вчинено в грудні 2006 року.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення відповідають не у повному обсязі.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Частинами першою, другою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Установлено, що строк дії кредитного договору № 28.3/А-131.05.2, укладеного 15 червня 2005 року між ВАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_1 , сплив 15 червня 2010 року.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Саме такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц.

Тому Верховний Суд робить висновок про відсутність у позивача правових підстав нараховувати передбачені договором проценти та пеню після закінчення встановленого угодою строку кредитування - 15 червня 2010 року та погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ПАТ «Родовід Банк» про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 процентів за користування позикою за період з 15 грудня 2012 року до 15 грудня 2015 року в розмірі 3 114,47 доларів США, а також пені, передбаченої кредитним договором, за період з 15 грудня 2014 року до 15 грудня 2015 року в сумі 16 661,05 грн.

Разом із тим, при застосуванні позовної давності до вимоги про стягнення трьох процентів річних від суми простроченої кредитної заборгованості, суди попередніх інстанцій вважали, що у грудня 2006 року відповідач припинив здійснювати погашення заборгованості, а банк звернувся до суду з позовом у грудні 2015 року, тобто з пропуском трирічної позовної давності.

Верховний Суд не погоджується з мотивами відмови судів в частині вимоги про стягнення 3 % річних з таких підстав.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно частини першої статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором.

Тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України свідчить, що:

(1) натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном;

(2) конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку;

(3) кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

У справі, що переглядається, ПАТ «Родовід Банк» просило стягнути з відповідача 3 % річних від суми простроченої заборгованості за тілом кредиту за період з 16 квітня 2015 року по 15 грудня 2015 року (з урахуванням ухвали Оболонського районного суду м. Києва від 04 липня 2016 року про закриття провадження у справі в частині вимог).

Оскільки рішенням Оболонського районного суду м. Києва, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07 жовтня 2015 року, було відмовлено у задоволенні позову АТ «Родовід Банк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості за вказаним кредитним договором, що виникла станом на 08 вересня 2014 року у розмірі 11 022,32 доларів США та 222 844 грн з підстав пропуску позивачем строку позовної давності, то 3 % річних у справі, що переглядається, були нараховані до вимоги, яка існує в натуральному зобов`язанні.

Тому в задоволенні позовної вимоги про стягнення 3 % річних слід відмовити за безпідставністю. Таким чином, вказані в оскаржених рішеннях правові підстави для відмови в позові в частині стягнення 3 % річних є помилковими, у зв`язку з чим судові рішення в цій частині необхідно змінити та викласти їх мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

При цьому колегія суддів приймає до уваги правові висновки, що містяться у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі справа № 757/44680/15-ц.

Також Верховний Суд зауважує, що у відповідності до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 26 квітня 2017 року у справі № 3-1522гс16, вимоги щодо стягнення передбачених частиною другою статті 625 ЦК України інфляційних втрат та 3 % річних не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Статтею 412 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Згідно з частиною третьою статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржені рішення змінити, виклавши їх мотивувальні частини у редакції цієї постанови.

Оскільки Верховний Суд змінює оскаржені рішення, але виключно у частині мотивів їх прийняття, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 26 січня 2017 року змінити, виклавши їх мотивувальні частини у редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун

В. П. Курило