Постанова

Іменем України

18 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 201/12210/15-ц

провадження № 61-14374св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Литвиненко Ігор Вікторович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Литвиненко Ігор Вікторович, про визнання недійсним заповіту, визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом, скасування реєстрації, визнання права власності в порядку спадкування за законом,

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 червня 2019 року у складі колегії суддів: Макарова М. О., Демченко Е. Л., Куценко Т. Р.,

ВСТАНОВИВ:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_3 . 11 квітня 2008 року, яким вона заповіла квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 ; визнати на 1/4 недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом видане приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Литвиненко І. В. 14 липня 2011 року на 3/4 частини квартири АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ; скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 1/4 частину цієї квартири та визнати за нею право власності на 1/4 частину спірної квартири.

В обґрунтування заявлених вимог посилалася на те, що вона була дружиною ОСОБА_4 , матір`ю якого є ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та після смерті якої відкрилася спадщина, яка складалася з квартири АДРЕСА_1 , що на праві власності належала спадкодавцеві.

Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_3 були її діти: ОСОБА_4 та його брат ОСОБА_5

04 жовтня 1994 року ОСОБА_3 склала заповіт, яким заповіла належну їй квартиру своєму сину ОСОБА_4 .

Після смерті матері, ОСОБА_4 26 серпня 2010 року звернувся до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Литвиненко І. В. із заявою про прийняття спадщини від 26 серпня 2010 року, де йому стало відомо про те, що 11 квітня 2008 року за реєстровим № 828 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Литвиненко І. В. посвідчено заповіт, яким ОСОБА_3 заповіла цю ж квартиру ОСОБА_2

ОСОБА_4 не погодився з таким заповітом і тому не отримав своєчасно свідоцтво про право на спадщину за законом, а в середині 2011 року захворів, після чого, 25 травня 2013 року, надав їй довіреність, якою уповноважив її займатися справами пов`язаними з визнанням заповіту недійсним.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер.

Позивач, як спадкоємиця першої черги за законом, прийняла спадщину після смерті свого чоловіка ОСОБА_4 , отримала 19 серпня 2014 року свідоцтво про право власності на 1/4 частину спірної квартири та дізналася, що 14 липня 2011 року відповідач отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на інші 3/4 частини цієї квартири.

Зазначаючи про те, що заповіт, складений ОСОБА_3. 11 квітня 2008 року є недійсним, оскільки на час його складання остання не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, просила позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська рішенням від 13 червня 2018 року позов задовольнив. Визнав недійсним заповіт, складений 11 квітня 2008 року ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Литвиненко І. В. за реєстровим № 828, яким ОСОБА_3 заповідала квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 Визнав на 1/4 частини недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, виданим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Литвиненко І. В. 14 липня 2011 року на 3/4 частини квартири АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Скасував реєстрацію права власності на ім`я ОСОБА_2 на 1/4 частини цієї квартири. Визнав за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частини вказаної квартири.

Суд першої інстанції мотивував рішення доведеністю заявлених позивачем вимог.

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Дніпровський апеляційний суд постановою від 05 лютого 2019 року рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 13 червня 2018 року скасував та ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову відмовив.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 на момент складання заповіту перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо), позивач ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції не надала. Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях.

Дніпровський апеляційний суд додатковою постановою від 15 березня 2019 року

стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 1 812,90 грн.

Додаткова постанова апеляційного суду мотивована тим, що ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, апеляційний суд не вирішив питання про розподіл судових витрат, а саме 1 812,90 грн судового збору сплаченого за подачу апеляційної скарги.

Дніпровський апеляційний суд додатковою постановою від 11 червня 2019 року стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в розмірі 7 936 грн.

Додаткова постанова апеляційного суду мотивована тим, що адвокат Дивляш О. В. представляв інтереси відповідача як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції, а відповідно до довідки розрахунку надання правової допомоги (юридичних послуг) за угодою № 05/2015 вартість витрат склала 7 936 грн, які і підлягають стягненню з позивача на користь відповідача з підстав передбачених пунктом 2 частини першої статті 141 ЦПК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги, відзиву на неї та заперечення на відзив, їх узагальнені аргументи

У касаційній скарзі, поданій 23 липня 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 просить скасувати додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 червня 2019 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувана додаткова постанова ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Так, статтею 137 ЦПК України передбачено стягнення на користь сторони на користь якої ухвалено рішення витрат на правову допомогу. Однак суд не врахував, що ці витрати, їх оплату та виконання робіт необхідно довести в судовому засіданні.

Вона в судове засідання не викликалася і своєчасно надати свої заперечення не мала змоги.

До матеріалів справи ОСОБА_2 надано угоду про надання правової допомоги від 21 грудня 2015 року № 05/2015, згідно з пунктом 8.1 якої вона починає діяти після оплати 100 % передоплати. На аркуші справи 60 міститься додаток до цього договору, а саме розрахунок гонорару в сумі 8 000 грн.

Таким чином, до початку слухання справи ОСОБА_2 повинна внести на рахунок адвокатського об`єднання 8 000 грн і тільки після цього адвокат повинен приступити до виконання своїх зобов`язань. Загальна сума сплачених ОСОБА_2 грошових коштів за квитанціями складає 7 970 грн, з яких одна сплачена за договором № 005/2015, а не за договором № 05/2015, і одна з цих квитанцій сплачена на адвокатське бюро, а не на адвокатське об`єднання.

Таким чином, угода про надання правової допомоги повинна вступити в дію не раніше 28 січня 2018 року, хоча участь у справі адвокат приймав ще до 28 січня 2018 року. Адвокат приступив до виконання своїх обов`язків всупереч умов укладеної угоди між ним та ОСОБА_2 .

Суд не врахував, що вона є пенсіонеркою, вдовою, мало забезпеченою, має невеликий розмір пенсії, не отримує субсидії і така сума, як 7936 грн є значною.

Постанова Дніпровського апеляційного суду від 05 лютого 2019 року, додаткова постанова Дніпровського апеляційного суду від 15 березня 2019 року в касаційному порядку не оскаржуються, тому не є предметом касаційного перегляду.

22 серпня 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_2 на касаційну скаргу, мотивований тим, що 13 червня 2018 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська задоволено клопотання її представника, та долучено до матеріалів цивільної справи додаток № 1 до угоди про надання правової допомоги № 05/2015 від 21 грудня 2015 року та довідку-розрахунок до цієї угоди. При цьому ні позивач, ні її представник не заперечували проти такого приєднання.

Процесуальних прав позивача суди не порушували , оскільки їй надавалася можливість заперечувати проти цих документів. За відсутності будь-яких заперечень, долучені документи набули статусу доказів.

Доводи ОСОБА_1 в її скарзі спрямовані на переоцінку доказів, отже, не можуть бути задоволені.

Отримувати гонорар на умовах передоплати це право адвоката, а не обов`язкова умова. Як наслідок - адвокат може приступити до надання допомоги і не дочекавшись суми авансу.

05 вересня 2019 року до Верховного Суду надійшло заперечення ОСОБА_1 на відзив ОСОБА_2 мотивоване тим, що їй не було відомо про те, що ОСОБА_2 звернулася до апеляційного суду із заявою про стягнення на її користь судового збору та витрат на правову допомогу, а тому заперечувати чи ні вона не могла.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 31 липня 2019 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження додаткової постанови Дніпровського апеляційного суду від 11 червня 2019 року. Відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали з Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська.

15 серпня 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального

права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

За змістом статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги -це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 ЦПК України ).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Згідно зі статтею133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (частина перша статті 137 ЦПК України).

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина друга статті 137 ЦПК України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта статті 137 ЦПК України).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята, шоста статті 137 ЦПК України).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

Суд апеляційної інстанції встановив, що 21 липня 2015 року між адвокатським об`єднанням «Аратта» та ОСОБА_2 укладено договір про надання правової допомоги № 05/2015, адвокат Дивляш О. В. представляв інтереси ОСОБА_2 як у суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції, відповідно до довідки розрахунку надання правової допомоги (юридичних послуг) вартість витрат склала 7 936 грн, на підтвердження понесення таких витрат надано довідку-розрахунок наданої правової допомоги за угодою з деталізацію рахунку (в якій зазначено вид робіт, витрачений час та їх вартість), докази фактичного понесення витрат на правову допомогу (їх оплати).

Надавши повну та всебічну оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо розподілу судових витрат за результатами перегляду справи в апеляційному порядку, з дотриманням норм процесуального права, навівши в судовому рішенні необхідне мотивування апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення заяви ОСОБА_2

Аргументи касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 не мала можливості надати свої заперечення щодо понесених відповідачем витрат на правову допомогу, оскільки не повідомлялася про розгляд заяви апеляційним судом, на увагу не заслуговують, адже докази понесених витрат були надані відповідачем у суді першої інстанції і матеріали справи не містять жодних зауважень позивача з приводу цих витрат, як не містять і доказів звернення з клопотанням про зменшення розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно до статті 270 ЦПК України питання про розгляд заяви ОСОБА_8 про ухвалення додаткового рішення ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 05 червня 2019 року призначено до розгляду в письмовому провадження без повідомлення учасників справи.

Інші доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, на законність оскаржуваної додаткової постанови не впливають, а фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судами, зокрема щодо розміру понесених відповідачем витрат на правову допомогу, які, на думку заявника, встановлені судом неповно і неправильно.

Суд касаційної інстанції наголошує, що в силу статті 400 ЦПК України Верховний Суд не здійснює переоцінку обставин, з яких виходив суд при вирішенні спору, оскільки повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи.

Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні

підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржувану додаткову постанову суду апеляційної

інстанції без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. П. Курило