Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07.02.2019 Справа №2-936/11

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області

в складі : головуючого Братасюка В.М.

за участі секретаря Зубко О.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості, в тому числі, шляхом звернення стягнення на предмет застави, -

В С Т А Н О В И В :

Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» звернулося до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №СL510-Е00/049/2007 від 17 серпня 2007 року, загалом в сумі 10453,34 доларів США, що станом на 16 грудня 2010 року еквівалентно 83240,99 гривень, згідно офіційного курсу НБУ, й 3386,39 гривень пені за прострочення виконання зобов'язань, і вищезазначену суму стягнути, в тому числі, шляхом звернення стягнення на предмет застави, а саме: легковий автомобіль CHEVROLET NIVA 21230, реєстраційний №ВО 0755 АН, рік випуску 2007, колір зелений, шасі (кузов, рама) XL8320, що належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії ВОС 018492 виданого і зареєстрованого РЕВ МРВ 1ДАІ м. Тернопіль 16 серпня 2007 року, посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобовязань з повернення коштів, отриманих по вищезазначеному кредитному договору.

Під час судового розгляду справи за клопотанням позивача проведено заміну позивача його правонаступником кредитного портфелю на Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна».

Позивач не забезпечив в судове засідання власного представника, від позову не відмовився, а тому, ів порядку ст. 223 ЦПК України, судом вирішеного проводити розгляд за відсутності повноважного представника позивача, оскільки його неявка не перешкоджає судовому розгляду.

Представник відповідача ОСОБА_2 у відзиві на позов відносно задоволення позовузаперечив, та зазначив, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами надання кредитних коштів, розмір заборгованості не підтверджено первинними бухгалтерськими документами, вимоги про стягнення процентів та пені після зміни строку кредитування є безпідставними, у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна не зареєстровані відомості про початок процедури звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, а тому звернення стягнення на предмет застави є передчасним. Направив також заяву розглядати справу за відсутності відповідача.

Надано докази надсилання позивачу відзиву на позов.

Позивач правом на надання відповіді на відзив у порядку статті 179 ЦПК України не скористався.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню відповідно до нижченаведеного.

Згідно ст.ст.11, 509 ЦК України одними з підстав виникнення зобов'язань є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно положень ст.ст. 1054, 1055 ЦК України кредитний договір повинен бути укладений в письмовій формі та містити в собі положення щодо розміру та умов кредиту.

17 серпня 2007 року між ОСОБА_1 (надалі - «Відповідач») та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк»правонаступником усіх прав та обов'язків якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»(надалі - «Позивач») був укладений Кредитний договір № СL510-E00/049/2007 (надалі - «Кредитний договір»), згідно умов якого Позивач надав Відповідачу кредит в розмірі 13500,00 (тринадцять тисяч пятсот, 00 цент.) дол. США.

Відповідно до пункту 1.7.2 частини 2 кредитногодоговору надання кредиту проводиться шляхом перерахування коштів на поточний рахунок, що відкритий Позичальником, з подальшим перерахунком на рахунок Продавця за реквізитами наданими Позичальником в платіжному дорученні.

Згідно з ч. 1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Порядок допустимості доказів визначається ч.2 ст.78 ЦПК України, яка визначає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст.95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Згідно ч.1 ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.527 ЦК України Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.610 ЦК України Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ч.1 ст.612 ЦК України Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до змісту частини першої статті 1054 ЦК України з урахуванням статей 526, 527, 530 ЦК України, банк має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором.

Згідно ч. 1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені між ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Пунктом 1.7.2 частини 2 кредитного договору передбачено, що надання кредиту проводиться шляхом перерахування коштів на поточний рахунок, що відкритий Позичальником, з подальшим перерахунком на рахунок Продавця за реквізитами наданими Позичальником в платіжному дорученні .

Таким чином в силу вищенаведеного Позивач повинен довести перерахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника та виникнення заборгованості на позичковому рахунку позичальника.

У п.1.1 п.1 «Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України», затвердженого постановою Правління НБУ №566 від 30.12.1998р. (зі змінами і доповненнями) зазначено, що: «Положення грунтується на законах України "Про Національний банк України", Закону України «Про банки і банківську діяльність" та Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», нормативно-правових актах Національного банку України та основних принципах міжнародних стандартів та національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку.

Регулювання бухгалтерського обліку і звітності в банках здійснює Національний банк України, який відповідно до цього Положення та з урахуванням загальноприйнятої у міжнародній практиці системи обліку розробляє та затверджує План рахунків бухгалтерського обліку Національного банку України, План рахунків бухгалтерського обліку банків України та інші нормативно-правові акти щодо ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності, які є обов'язковими для виконання банками України».

Підпунктом 2.1.1 п.2.1 вищевказаного Положення №566 визначено основні вимоги до первинних облікових документів, а саме:

«Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій.

Первинні документи як у паперовій формі, так і у вигляді електронних записів (не паперовій формі) повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання документа; назву підприємства (банку), від імені якого складений документ; місце складання документа; назву отримувача коштів; зміст операції (підстави для її здійснення); суму операції (цифрами та прописом). Сума операції може бути відображена цифрами за відсутності на документі суми прописом, якщо цей документ формується за допомогою програмного забезпечення в автоматизованому режимі або якщо це передбачено нормативно-правовими актами Національного банку України; номери рахунків; назву банку (отримувача та платника коштів); підписи осіб, відповідальних за здійснення операції та правильність її оформлення (підтвердження підпису на документі в електронному вигляді здійснюється за допомогою електронного коду працівника або електронного підпису).

Первинні документи як у паперовій формі, так і у вигляді електронних записів можуть мати й інші додаткові реквізити.

Первинні документи, які не містять обов'язкових реквізитів, є недійсними і не можуть бути підставою для бухгалтерського обліку».

Відповідно до п.4 «Положення про організацію операційної діяльності в банках України», затвердженого постановою Правління НБУ №254 від 18.06.2003р. (зі змінами і доповненнями) операції, які здійснюють банки, мають бути належним чином задокументовані.

Підставою для відображення операцій за балансовими та/або позабалансовими рахунками бухгалтерського обліку є первинні документи (п.4.2 Положення №254).

Первинні документи мають бути складені під час здійснення операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення в паперовій та/або в електронній формі (п.4.3 Положення №254).

Залежно від виду операції та типу контрагентів первинні документи банку (паперові та електронні) класифікують за такими ознаками: а) за місцем складання: зовнішні (одержані від клієнтів, державних виконавців та інших банків); внутрішні (оформлені в банку); б) за змістом: касові; меморіальні (для здійснення безготівкових розрахунків із банками, клієнтами, списання коштів з рахунків та внутрішньобанківських операцій) (п.4.4 Положення №254).

Меморіальні документи застосовуються банками для здійснення і відображення в обліку операцій банку і його клієнтів за безготівковими розрахунками відповідно до нормативно-правових актів Національного банку. До меморіальних документів (паперових або електронних), що використовуються для безготівкових розрахунків, належать такі розрахункові документи: меморіальні ордери; платіжні доручення; платіжні вимоги-доручення; платіжні вимоги; розрахункові чеки; інші документи (інші платіжні інструменти, що визначаються нормативно-правовими актами Національного банку) (п.4.5 Положення №254).

У первинних документах, на підставі яких здійснюються записи в бухгалтерському обліку, мають зазначатися номери кореспондуючих рахунків за дебетом і кредитом, сума операції в грошовому виразі, дата виконання, підпис відповідального виконавця, підпис контролера (якщо операція підлягає додатковому контролю), підпис уповноваженої особи (якщо підставою для здійснення операції було відповідне розпорядження) (п.4.8 Положення №254).

Первинні документи складаються на бланках форм, затверджених відповідно до законодавства України. Документування операцій може здійснюватися з використанням бланків, виготовлених банками самостійно, які повинні містити обов'язкові реквізити чи реквізити форм, затверджених відповідно до законодавства України.

Первинні документи складаються на паперових носіях або в електронній формі та мають містити такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства (банку), що склало документ; зміст та обсяг операції (короткий зміст операції та підстава для її здійснення), одиницю її виміру; посади осіб, відповідальних за здійснення операції і правильність її оформлення; особистий підпис (електронний цифровий підпис) та інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні операції (п.4.10 Положення №254).

До обов'язкових реквізитів первинних документів, що використовуються для розрахунків (крім перелічених вище), також належать: назва одержувача коштів; сума операції (цифрами та словами). Сума операції може бути відображена лише цифрами, якщо цей документ формується за допомогою програмного забезпечення в автоматизованому режимі або якщо це передбачено нормативно-правовими актами Національного банку; номери рахунків; назва банку (одержувача та платника коштів) (п.4.11 Положення №254).

Відповідно до п.2.16 Положення №254 під час приймання розрахункових документів відповідальний виконавець перевіряє правильність їх оформлення і засвідчує своїм підписом та відбитком штампа банку.

Меморіальний ордер - розрахунковий документ, який складається за ініціативою банку для оформлення операцій щодо списання коштів з рахунка платника і внутрішньобанківських операцій відповідно до цього Закону та нормативно-правових актів Національного банку України (1.19-1 ст.1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»).

Отже, підставою для бухгалтерського обліку операцій банку є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій, для здійснення і відображення в обліку операцій банку і його клієнтів за безготівковими розрахунками застосовуються меморіальні документи, а виходячи з визначення понять меморіальних документів перерахування Банком кредитних коштів з позичкового рахунку на поточний рахунок ОСОБА_1 необхідно було здійснити зі складанням банком меморіального ордеру.

У позовній заяві позивач зазначає, що «Позивач надав Відповідачу кредит в розмірі 13500 дол.США».

(!) Проте, суд зауважує, що Позивачем до позовної заяви не надано доказів надання кредитних коштів відповідно до умов Кредитного договору.

Відповідно до частини 6 ст.81ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тому викладені в позові твердження стосовно обставин видачі кредиту відповідачу не знайшли документального підтвердження, так як позивачем не надано суду первинних бухгалтерських документів, а саме меморіального ордеру, оформленого згідно з вимогами вище вказаного Положення, а відтак є недоведеним факт надання грошових коштів відповідачу.

В обґрунтування розміру заборгованості за кредитним договором № СL510-E00/049/2007 від 17 серпня 2007 року, позивачем надано суду Розрахунок заборгованості за кредитним договором № СL510-E00/049/2007 від 17 серпня 2007 р. станом на 16.12.2010 р.

Проте, як вбачається з аналізу наданого Позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором та наведених правових норм, зазначений розрахунок заборгованості не відповідає вимогам до первинних документів визначених Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та Положенням про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженим Постановою Правління Національного банку України від 30.12.1998року №566.

Вказаний розрахунок заборгованості за кредитним договором складений під час складання позову представником позивача, а не під час здійснення господарської операції або безпосередньо після її закінчення із зазначенням всіх вищевказаних реквізитів, посад та підписи осіб, відповідальних за здійснення операцій в банку та правильність їх оформлення, а тому не може підтверджувати існування кредитної заборгованості, так як не є меморіальним документом та документом первинного бухгалтерського обліку відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

З огляду на зазначене, розрахунок заборгованості не може бути прийнятий судом в якості належного та допустимого доказу по справі.

Вищевикладена позиція стосовно необхідності дослідження саме первинних документів в справах щодо стягнення кредитної заборгованості знаходить відображення у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30.01.2018року по справі №161/16891/15-ц.

За вищевказаною Постановою, Верховний Суд залишив без задоволення касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства ОСОБА_3 банку «Приватбанк», а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 30 березня 2016 року без змін.

Отже, за результатами розгляду справи №161/16891/15-ц ПАТ КБ «ПриватБанку» було відмовлено в задоволенні позову про стягнення з фізичної особи заборгованості за кредитом з підстав його недоведеності.

Верховний Суд погодився з позицією судів попередніх інстанцій стосовно того, що:

-позивач у порушення вимог частини першої статті 60 ЦПК України в редакції Кодексу, що діяла на час розгляду справи, не довів належними доказами (первинними документами, оформленими відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність»)наявність заборгованості у відповідача перед банком;

-виконаний банком розрахунок заборгованості не є належним доказом, який б доводив обґрунтованість вимог позивача.

Також, в Постанові від 30.01.2018 по справі №161/16891/15-ц Верховний Суд зауважив, що:

«Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.».

У вищезгаданій Постанові Верховний Суд також вказував на те, що суди мотивували свої рішення недоведеністю банком позовних вимог належними доказами.

Аналогічна позиція стосовно первинних документів відображена і в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2018 року у справі № 364/737/17, де зазначено, що розрахунок заборгованості не є первинним документом, який підтверджує укладення договору на умовах, які вказані банком у позовній заяві. Позивачем не надано доказів на підтвердження розміру наданого відповідачу кредиту, тому, відповідно, перевірити розмір нарахованих суми боргу, процентів та штрафних санкцій відповідачу не є можливим, отже суди дійшли правильного висновку, що доводи позивача щодо тіла кредиту, розміру нарахованих сум не підтверджені належними доказами.

Така ж позиція була висловлена і в Ухвалі Верховного Суду України від 15.06.2011 по справі №6-4882св11 згідно якої, належними доказами, що підтверджують наявність або відсутність заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені в порядку ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність", які встановлюють розмір заборгованості.

Аналізуючи вищенаведені обставини, суд приходить до переконання, що в даному випадку, позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів щодо надання кредитних коштів відповідачу за кредитним договором № СL510-E00/049/2007 від 17 серпня 2007 року, також не доведено наявність у відповідача заборгованості у розмірі, вказаному позивачем у розрахунку заборгованості за кредитним договором № СL510-E00/049/2007 від 17 серпня 2007 року станом на 16.12.2010 року.

З метою забезпечення своєчасного виконання зобов'язань за Кредитним договором, а також будь-яким можливим збільшенням основного зобов'язання, між Позивачем та Відповідачем був укладений договір застави транспортного засобу №PCL-Е00/115/2007 від 17.08.2007р., (далі - «Договір застави»), посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу 17 серпня 200 року, за реєстровим №9318.

Згідно умов Договору застави Відповідач передав в заставу Банку рухоме майно, а саме: легковий автомобіль CHEVROLET NIVA 21230, реєстраційний №ВО 0755 АН, рік випуску 2007, колір зелений, шасі (кузов, рама) XL8320, що належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія ВОС 018492, виданого і зареєстрованого РЕВ МРВ 1ДАІ м. Тернопіль 16 серпня 2007 року.

Статтею 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» від 18 листопада 2003 року N 1255-IV передбачено, що звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Використання позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження не позбавляє права боржника, обтяжувача або третіх осіб звернутися до суду. Обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов'язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет обтяження.

Як вбачається з ОСОБА_3 з Державного реєстру обтяжень рухомого майна №54907471 від 20.02.2018 року у Державному реєстрі не зареєстровані відомості про початок процедури звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

Позиція стосовно необхідності виконання вимог, які передбачені статтею 24 Закону № 1255-ІV, як передумову для звернення стягнення на предмет застави знаходить відображення у Постанові ОСОБА_4 Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі №202/29241/13-ц.

Так, ОСОБА_4 Верховного Суду у постанові від 24 квітня 2018 року у справі №202/29241/13-ц зазначила отже, встановивши, що позивач не виконав вимоги, передбачені статтею 24 Закону № 1255-ІV та не надав витягу з державного реєстру обтяжень на підтвердження наявності чи відсутності інших обтяжувачів для перевірки виконання вимог, передбачених статтею 25 зазначеного Закону, суди дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні вимог до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави. ОСОБА_4 Верховного Суду погоджується з висновками судів в цій частині, оскільки вони відповідають вимогам закону та узгоджуються з обставинами справи.

У звязку із викладеним суд приходить до висновку, що законні підстави для задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» відсутні.

На підставі наведеного,керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 263, 265, 352, 354 ЦПК України, ст.ст.11, 509, 525, 526, 1047, 1054, 1055 ЦК України, ст.ст.8, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», ст.24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволені позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (04210, м. Київ, вул. Фізкультури, буд. 28 д, ід. код юридичної особи 36789421) до ОСОБА_1 (46016, м.Тернопіль, бул.П.Куліша, 10, кв.14) про стягнення заборгованості за кредитним договором № СL510-Е00/049/2007 від 17 серпня 2007 року, загалом в сумі 10 453,34 дол. США, що станом на 16.12.2010р., становить 83 240,99 грн. та 3 386,39 грн. пені за прострочення виконання зобов'язань, в тому числі шляхом звернення стягнення на предмет застави: легковий автомобіль CHEVROLET NIVA 21230, реєстраційний №ВО 0755 АН, рік випуску 2007, колір зелений, шасі (кузов, рама) XL8320, що належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія ВОС 018492, виданого і зареєстрованого РЕВ МРВ 1ДАІ м. Тернопіль 16 серпня 2007 року - відмовити.

Рішення набирає законної сили через тридцять днів з дня виготовлення повного тексту рішення, якщо не була подана апеляційна скарга. У разі подання апеляційної скарги, рішення набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку, визначеному п.15.5 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, до Тернопільського апеляційного суду шляхом подачі через суд першої інстанції, у 30-денний строк з дня виготовлення повного тексту рішення, апеляційної скарги. ОСОБА_2, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення

Головуючий суддяОСОБА_3