Постанова

Іменем України

30 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 317/4981/14-ц

провадження № 61-24585св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю. (суддя - доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , територіальна громада в особі Розумівської сільської ради Запорізького району Запорізької області,

третя особа - Запорізька районна державна нотаріальна контора,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Запорізької області від 19 червня 2017 року у складі колегії суддів: Полякова О. З., Крилової О. В., Воробйової І. А.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , територіальної громади в особі Розумівської сільської ради Запорізького району Запорізької області та з урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати об`єктом спільної сумісної власності житловий будинок та господарські споруди, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , та належали ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ; визнати за ним право власності на Ѕ частину житлового будинку та господарських споруд, розташованих на АДРЕСА_1 .

Свої вимоги обґрунтовував тим, що з 1994 року до 27 серпня 2013 року проживав разом з ОСОБА_4 однією сім`єю, вів спільне господарство, але в зареєстрованому шлюбі не перебував.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла. Після її смерті відкрилася спадщина на житловий будинок АДРЕСА_1 , а також на земельну ділянку, розташовану на території Розумівської сільської ради Запорізького району Запорізької області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 3, 8585 га.

В результаті їх спільних фізичних затрат та матеріальних вкладень варість житловогобудинку № АДРЕСА_1 значно збільшилася.

Вказував, що він є спадкоємцем четвертої черги після померлої ОСОБА_4 як особа, яка проживала зі спадкодавцем однією сім`єю, у зв`язку з чим звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Протесвідоцтво про право на спадщину він не отримав у зв`язку з тим, що до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини також звернулись спадкоємці другої черги - відповідачі по справі.

Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 05 вересня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження проживання з ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, ведення спільного господарства, переобладнання належного ОСОБА_4 будинку спільними коштами та працею.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 19 червня 2017 року рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 05 вересня 2016 року скасовано.

Позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з 01 червня 1999 року по день смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 , а саме: житлового будинку літ. «А», прибудови літ. «а1», сараїв літ. «Б», «Г», погрібу під «Б» літ. «пг», вбиральні літ. «Д», фундаменту під сарай літ. «Ж», навісу літ. «Е», хвіртки № 2, парканів № 1, 3.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про часткове задоволення позову, апеляційний суд зазначав, що позивач та ОСОБА_4 по день смерті останньої проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу у будинку АДРЕСА_1 . Відповідно до висновку судової оціночно-технічної експертизи № 2277 від 03 березня 2017 року ринкова вартість домогосподарства АДРЕСА_1 станом на 1994 рік могла складати 293 146, 00 грн, а станом на момент проведення дослідження - 369 622, 00 грн. Враховуючи те, що внаслідок спільних трудових та грошових затрат істотно збільшилася вартість спірного майна, позов в частині визнання за позивачем права власності на Ѕ частину спірного житлового будинку та господарських споруд підлягає задоволенню.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У липні 2017 року та ОСОБА_2 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Апеляційного суду Запорізької області від 19 червня 2017 року та залишити в силі рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 05 вересня 2016 року.

В обґрунтування касаційної скарги зазначав, що апеляційний суд вийшов за межі позовних вимог, встановив факт проживання позивача з ОСОБА_4 однією сім`єю, проте ОСОБА_1 таку вимогу при зверненні до суду не заявляв.

Померла ОСОБА_4 відповідно до даних господарської книги за 1994 рік вважалася головою колгоспного двору, до складу якого входили обидва відповідачі - ОСОБА_2 та ОСОБА_5

ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів того, що він був прийнятий до колгоспного двору, в установленому законом порядку набув право користування земельною ділянкою з метою майбутнього будівництва житлового будинку.

Ухвалами Апеляційного суду Запорізької області від 09 листопада 2016 року та 01 лютого 2017 року у справі призначено судову будівельно-технічну експертизу, однак Товариством з обмеженою відповідальністю «Регіональне Експертне Бюро» було проведено не будівельно-технічну, а оціночно-технічну експертизу.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі, витребувано її матеріали із Запорізького районного суду Запорізької області та зупинено виконання рішення Апеляційного суду Запорізької області від 19 червня 2017 року до закінчення касаційного провадження у справі.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

15 травня 2018 року справу № 317/4981/14-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, рішення Апеляційного суду Запорізької області від 19 червня 2017 року підлягає скасуванню, а рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 05 вересня 2016 року - залишенню в силі.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 28 серпня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького районного управління юстиції Запорізької області, про що в книзі реєстрації зроблено відповідний запис № 242.

Після її смерті відкрилася спадщина на житловий будинок АДРЕСА_1 , а також на земельну ділянку, розташовану на території Розумівської сільської ради Запорізького району Запорізької області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 3,8585 га.

Відповідно до копії спадкової справи № 444/2013 із заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулися ОСОБА_2 , ОСОБА_6, які є спадкоємцями другої черги. Також до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини звернувся ОСОБА_1 зазначивши, що він є спадкоємцем четвертої черги.

Під час розгляду справи ІНФОРМАЦІЯ_3 . ОСОБА_6 помер, після його смерті з заявою про прийняття спадщини звернулася ОСОБА_3 , що підтверджується копією спадкової справи № 470/2015.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» СК України, зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

Відповідно до статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно зі статею 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, й майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Відповідно до статті 25 КпШС України якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. Аналогічні положення містить стаття 62 СК України.

Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя.

Питання про визнання майна, що належить на праві особистої власності одному з подружжя, їх спільним сумісним майном вирішується у разі, якщо в період шлюбу суттєво збільшилася його цінність внаслідок трудових або грошових витрат другого з подружжя або їх обох. Вклад у покращення майна повинен бути вагомим, тобто таким, внаслідок якого суттєво збільшилася цінність майна.

Для застосування передбачених зазначеними нормами правил, збільшення вартості майна повинно відбуватися якраз внаслідок затрат подружжя, незалежно від інших факторів (зокрема, тенденцій до загального подорожчання конкретного майна) і суттєвою ознакою повинно бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.

Визначаючи правовий режим спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, яке є особистою приватною власністю одного із подружжя, у придбанні (набутті) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Наведене узгоджується із правовим висновком, висловленим Верховним Судом України у постанові від 08 листопада 2017 року в справі № 6-1447цс17.

Встановивши, що вартість спірного будинку істотно збільшилася внаслідок спільних трудових та грошових затрат, апеляційний суд залишив поза увагою, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження цих обставин.

Так, ухвалами Апеляційного суду Запорізької області від 09 листопада 2016 року та 01 лютого 2017 року у справі призначено судову будівельно-технічну експертизу, однак Товариством з обмеженою відповідальністю «Регіональне Експертне Бюро» проведено судову оціночно-технічну експертизу, висновки якої не підтверджують розмір фактичного внеску кожної зі сторін, які здійснювали такі поліпшення.

Апеляційний суд не врахував, що сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без встановлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Задовольняючи позов в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частину спірного будинку та господарських споруд, апеляційний суд виходив з того, що він проживав із ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 червня 1999 року по 27 серпня 2013 року.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

ОСОБА_1 при зверненні до суду з позовом просив визнати об`єктом права спільної сумісної власності житловий будинок та господарські споруди, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , та належали на праві приватної власності ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також визнати за ним право власності на Ѕ частину зазначеного житлового будинку та господарських споруд, вартістю 120 015, 00 грн. Вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю ОСОБА_1 не заявляв.

Враховуючи наведене, апеляційний суд, встановивши факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 червня 1999 року по 27 серпня 2013 року, вийшов за межі позовних вимог, тим самим порушивши принцип диспозитивності цивільного судочинства і змагальності процесу (статті 10, 11 ЦПК України 2004 року).

Окрім того, апеляційним судом не враховано, що норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Згідно частини другої статті 6 КпШС України визнається тільки шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану.

Відповідно до статті 13 КпШС України права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану.

Таким чином апеляційний суд помилково не врахував, що норми чинного на час виникнення спірних правовідносин КпШС України не передбачали можливості встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Суд першої інстанції встановивши, що без встановлення факту сумісного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 неможливо визнати спірне нерухоме майно спільною сумісною власністю, а позивач із зазначеною вимогою до суду не звертався, дійшов правильного висновку про відсутність умов для застосування статті 62 СК України та обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі суд першої інстанції не порушив норм процесуального права, правильно застосував норми матеріального закону, рішення суду є законним і обґрунтованим.

Установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції відповідно до статті 413 ЦПК України скасовує рішення Апеляційного суду Запорізької області від 19 червня 2017 року і залишає в силі рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 05 вересня 2016 року.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови у позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша, друга статті 141 ЦПК України).

У зв`язку із задоволенням касаційної скарги ОСОБА_2 , скасуванням рішення Апеляційного суду Запорізької області від 19 червня 2017 року та залишенням в силі рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 05 вересня 2016 року, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання касаційної скарги у розмірі 2 101, 62 грн.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Запорізької області від 19 червня 2017 року скасувати, залишити в силі рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 05 вересня 2016 року.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 2 101, 62 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов

СуддіВ. С. Жданова С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов