ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/5609/17Головуючий у 1-й інстанції Сливка Л.М.
Провадження № 22-ц/817/104/19 Доповідач - Хома М.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючої - Хома М.В.

суддів - Костів О. З., Сташків Б. І.,

секретар - Сович Н.А.

з участю представника позивачки ОСОБА_1 - Саламандри Г.М., представника ТОВ "Домобудівник" - Становича Н.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю "Домобудівник" на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 9 жовтня 2018 року, повний текст якого складено 12 жовтня 2018 року, ухвалене суддею Сливкою Л.М. у цивільній справі №607/5609/17 за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю "Домобудівник", про поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

В червні 2017 року ОСОБА_1 звернулась в суд із вказаним позовом та з урахуванням уточнень просила визнати незаконним та скасувати наказ директора ТОВ «Домобудівник» № 16/05/16-5 від 16 травня 2016 року, яким її звільнено з роботи за прогул без поважних причин; поновити її на посаді бухгалтера ТОВ «Домобудівник»; стягнути з ТОВ «Домобудівник» на її користь невиплачену заробітну плату з 01 жовтня 2015 року по 16 травня 2016 року в сумі 13 306,88 грн, компенсацію за період тимчасової втрати працездатності в сумі 9 313,35 грн, середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 64 768 грн, компенсацію за невикористану відпуску в сумі 13 208,40 грн, моральну шкоду в сумі 10 000 грн. .

Позов обґрунтовано тим, що з 1989 року ОСОБА_1 працювала в ТОВ "Домобудівник". У грудні 2015 року відбулось рейдерське захоплення ТОВ "Домобудівник" невідомими особами, які не допускали працівників товариства до роботи, в тому числі і позивача, однак вона продовжувала працювати на посаді старшого бухгалтера. З жовтня 2015 року їй не виплачувалась заробітна плата, тому вона звернулась до Управління Держпраці у Тернопільській області. За результатами проведеної перевірки у квітні 2017 року отримала лист-відповідь, з якої дізналася про те, що звільнена 16.05.2016 року за прогул. Однак, ні копія наказу, ні трудова книжка із записом про звільнення не були їй вручені. Звільнення вважає незаконним, так як у період з 14 березня 2016 року по 8 червня 2016 року вона була відсутня на роботі з поважних причин, а саме знаходилась на лікуванні, що підтверджується листками непрацездатності. Крім цього, звільнення відбулось без попередньої згоди профспілкової організації, з нею не проведено в порядку ст. ст. 147, 149 КЗпП України розрахунок при звільненні. У зв"язку з незаконним звільненям їй спричинена моральна шкода, яку вона оцінює в 10 000 грн., яка полягає у моральних стражданнях, пов"язаних із втратою нормальних життєвих зв"язків, необхідністю додаткових зусиль для організації життя.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 9 жовтня 2018 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ директора ТОВ «Домобудівник» № 16/05/16-5 від 16 травня 2016 року «Про звільнення за прогул без поважних причин ОСОБА_1.».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді бухгалтера ТОВ "Домобудівник" з 16 травня 2016 року.

Стягнуто з ТОВ «Домобудівник» в користь ОСОБА_1 58 020,40 грн середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу за період з 09 червня 2016 року по 09 жовтня 2018 року, із врахуванням установлених законодавством України податків, зборів та обов'язкових платежів.

Стягнуто із ТОВ «Домобудівник» на користь ОСОБА_1 заробітну плату за період з 01 листопада 2015 року до 13 березня 2016 року у розмірі 7 712,73 грн, з урахуванням установлених законодавством України податків, зборів та обов'язкових платежів.

Стягнуто із ТОВ «Домобудівник» на користь ОСОБА_1 9 313,35 грн допомоги по тимчасовій втраті працездатності за період з 14 березня по 08 червня 2016 року, з урахуванням установлених законодавством України податків, зборів та обов'язкових платежів.

Стягнуто із ТОВ «Домобудівник» на користь ОСОБА_1 3000,00 грн моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних відмовлено.

Стягнуто з ТОВ "Домобудівник" в користь держави 2052,58 грн судового збору.

Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за один місяць допущено до негайного виконання.

Рішення суду обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади з порушенням норм трудового законодавства, у зв'язку із чим вона підлягає поновленню на роботі із стягненням відповідних сум.

В апеляційній скарзі ТОВ "Домобудівник" просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Вказує, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, оскільки судом не застосовано наслідки спливу строку звернення до суду. Суд не врахував того, що згідно індивідуальних відомостей ПФУ про застраховану особу за номером облікової картки ОСОБА_1 працювала з серпня 2016 року по березень 2017 року в ОСББ "Лучаківського 13", що свідчить про фактичне ознайомлення позивача із звільненням із ТОВ "Домобудівник". Крім цього, заробіток за новим місцем роботи слід було врахувати при вирішенні вимог про стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу. Судом помилково зазначено, що відповідачем не було належним чином доведено до відома позивача про факт зміни робочого місця, оскільки позивач неодноразово повідомлявлая про даний факт рекомендованою кореспонденцією. Також судом не враховано, що питання про поновлення на роботі розглядається більше одного року саме з вини працівника, оскільки після звільнення 16.05.2016 року ОСОБА_1 на роботу не з'являлась, а звернулась до суду із позовом про поновлення на роботі лише в квітні 2017 року. Судом безпідставно стягнуто з відповідача заробітну плату, так як позивач на роботу не виходила та відповідно роботу не виконувала, що підтверджується табелями обліку робочого часу. Суд задовольнив позовні вимоги, які не були оплачені судовим збором, чим порушив вимоги ст. 185 ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Саламандра Г.М. вказує, що апеляційна скарга ТОВ "Домобудівник" є необгрунтованою, оскільки про звільнення ОСОБА_1 дізналась лише в квітні 2017 року, а тому доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем строку звернення до суду є безпідставними. Також посилається на обставини, викладені у позовній заяві.

Заслухавши пояснення представника ТОВ "Домобудівник" Становича Н.Р., який доводи апеляційної скарги підтримав, пояснення представника ОСОБА_1 - Саламандри Г.М., яка проти задоволення апеляційної скарги заперечила, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що позивачка з 1 серпня 1980 року працювала у Тернопільському Домобудівному комбінаті (який реорганізовано з 1 липня 1994 року в ТОВ «Домобудівник»), з 20.12.1980 року - на посаді бухгалтера.

Наказом директора ТОВ "Домобудівник" №16/05/16-5, ОСОБА_1 звільнена з роботи за прогул без поважних причин, оскільки була відсутня на роботі 6 травня 2016 року протягом дня, з 09.00 до 17.30 год.

Відповідно до п.4 ст. 40 КзпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Разом з тим, як вбачається з наявних у матеріалах справи листків непрацездатності АГХ №399897, АГХ №356219, АГХ №356719 та листа КНП "Міська комунальна лікарня №3" Тернопільської міської ради №331 від 6.06.2018 року, ОСОБА_1, починаючи з 14 березня включно по 8 червня 2016 року перебувала на лікуванні та була тимчасово непрацездатною (причина непрацездатності - травма).

Отже, відсутність ОСОБА_1 на робочому місці 6.05.2016 року зумовлена поважними причинами.

Від позивачки не було відібрано письмових пояснень з приводу її відсутності на робочому місці 6.05.2016 року, як цього вимагає ч.1 ст. 149 КзпП України, а в подальшому, не ознайомлено з наказом про звільнення.

Крім цього, відповідачем грубо порушено гарантії, надані працівникам при звільненні з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, передбачені ч.1 ст. 43 КзпП України, а саме розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.4 ст. 40 КзпП України, зокрема, звільнення проведено без згоди профспілкової організації, членом якої є ОСОБА_1

Отже, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку, що відповідач розірвав трудовий договір з позивачем за п.4 ст. 40 КзпП України з грубим порушенням норм трудового законодавства.

Доводи представника відповідача щодо пропуску строку звернення в суд з позовною вимогою про поновлення на роботі, не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до ст. 233 КзпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Копія наказу про звільнення позивачці не була вручена та не видано у встановленому законом порядку трудову книжку із записом про звільнення, чого представник відповідача не заперечив.

Робота ОСОБА_1 за сумісництвом на посаді бухгалтера ОСББ "Лучаківського 13" з 01.08.2016 року жодним чином не свідчить про те, що вона була ознайомлена з наказом про її звільнення з ТОВ "Домобудівник", а тому такі доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Тому, строк на звернення до суду, передбачений статтею 233 КЗпП України позивачем не пропущений.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (частина друга статті 235 КЗпП України)

Отже, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про стягнення з ТОВ "Домобудівник" на користь ОСОБА_1 невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що відповідає частині другій статті 235 КЗпП України.

При цьому, суд відповідно до Закону України "Про оплату праці" та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року вірно стягнув з ТОВ "Домобудівник" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 9 червня 2016 року року по 9 жовтня 2018 року у розмірі 58020,40 грн.

Висновки суду відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 15 листопада 2018 року у справі №607/3620/17 у подібних правовідносинах.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України слід зменшити суму виплаченого ОСОБА_1 заробітку за час вимушеного прогулу на суму заробітної плати, отриманої нею за новим місцем роботи - на посаді бухгалтера ОСББ "Лучаківського 13", колегія суддів вважає безпідставними, так як виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 25 травня 2016 року у справі №6-511цс16, а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року (справа №826/808/16).

Також суд вірно стягнув з ТОВ "Домобудівник" в користь ОСОБА_1 9313,35 грн допомоги по тимчасовій втраті працездатності за період з 14 березня2016 року по 8 червня 2016 року, оскільки відповідачем не надано доказів того, що дана допомога була виплачена позивачці.

Відповідно до статті 23 ЦК України моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» із змінами, внесеними постановою від 25.05.2001 року №5, моральна шкода може полягати, зокрема, у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного способу життя, при настанні інших негативних наслідків .

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Таким чином, враховуючи характер та обсяг фізичних і душевних страждань, які зазнала ОСОБА_1 у зв'язку із діями відповідача, тривалості цих страждань, суд першої інстанції дійшов правильного висновку з урахуванням принципу розумності та справедливості щодо визначення розміру моральної шкоди в сумі 3000,00 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд задовольнив позовні вимоги, які не були оплачені судовим збором, чим порушив вимоги ст. 185 ЦПК України, є безпідставними, так як відповідно до ст.5 п.1 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору в усіх судових звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Позивачка звернулася в суд із позовом про поновлення на роботі та стягнення всіх виплат, пов"язаних з незаконним звільненням.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом помилково зазначено, що відповідачем не було належним чином доведено до відома позивача про факт зміни робочого місця, оскільки позивач неодноразово повідомлялася про даний факт рекомендованою кореспонденцією, колегія суддів оцінює критично, так як дана обставина не має суттєвого значення, враховуючи факт тимчасової непрацездатності позивачки з 14 березня включно по 8 червня 2016 року.

Інші доводи апеляційної скарги скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи(Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його зміни з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 141, 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Домобудівник" - відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 9 жовтня 2018 року - залишити без мін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 22 лютого 2019 року.

Головуюча

Судді