Постанова

Іменем України

26 червня 2019 року

м. Київ

справа № 669/729/15-ц

провадження № 61-7850св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Кривцової Г. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 27 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Ярмолюка О. І., Карпусь С. А., Федорової Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2017 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 22 травня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_1 надано у борг 44 500,00 грн зі сплатою 1,17 % на місяць на строк до 19 травня 2017 року.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору, 22 травня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений договір іпотеки, за умовами якого в іпотеку передано земельну ділянку та житловий будинок АДРЕСА_1 .

Відповідач належним чином не виконує умов кредитного договору, у зв`язку із чим у нього станом на час звернення до суду з позовом утворилась кредитна заборгованості.

З урахуванням викладеного та уточнення позовних вимог (а. с. 96-97, том 1) ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути заборгованість за кредитним договором, яка утворилася станом 17 листопада 2015 року, у розмірі 107 056,07 грн та складається із заборгованості за кредитом - 33 003,06 грн, заборгованості за процентами за користування кредитними коштами - 28 17,87 грн, комісії за користування кредитом - 4 530,10 грн, пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за кредитним договором - 37 815,79 грн, штрафу (фіксована частка) - 250,00 грн, штрафу (процентна складова) - 3 285,25 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Білогірського районного суду Хмельницької області від 18 квітня 2016 року у складі судді Герасимчук Н. П. у позові ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору 04 жовтня 2010 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про дострокове стягнення кредитної заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Білогірського районного суду Хмельницької області від 11 лютого 2011 року у справі № 2-11/11 у позові ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на житловий будинок по АДРЕСА_1 , виселення його із вказаного житлового будинку зі зняттям з реєстраційного обліку відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_1 про визнання недійсним рішення про внесення змін до кредитного договору щодо збільшення процентної ставки за користування кредитом та зобов`язання проведення перерахунку та зарахування сплачених коштів на погашення кредиту, судових витрат у справі задоволено. Рішення ПАТ КБ «ПриватБанк» про внесення змін до кредитного договору від 22 травня 2007 року щодо збільшення банком в односторонньому порядку процентної ставки за користування кредитом з 14,04 до 26,83 % річних з 01 лютого 2009 року визнано недійсним. Зобов`язано ПАТ КБ «ПриватБанк» здійснити перерахунок погашення ОСОБА_1 вказаного кредиту з 01 лютого 2009 року виходячи із процентної ставки 14,04 % річних. З 11 лютого 2011 року по дату звернення до суду з позовом рішення суду не виконане. 20 листопада 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк» повторно зверталося до суду з позовом до відповідача про звернення стягнення на предмет іпотеки. Однак ухвалою Білогірського районного суду Хмельницької області від 26 грудня 2012 року провадження у справі закрито, у зв`язку із наявністю рішення суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Рішення судів набрали законної сили. Отже, саме з часу набрання рішенням Білогірського районного суду Хмельницької області від 11 лютого 2011 року у справі № 2-11/11 законної сили (03 червня 2011 року) для позивача почався перебіг строку позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права. Таким чином, банк у межах трирічного строку, тобто до 30 червня 2014 року, мав право пред`явити позов до відповідача. Оскільки ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом 13 липня 2015 року, а відповідач просив суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності (а. с. 46, том 1), встановивши обґрунтованість заявлених позовних вимог, суд відмовив у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 27 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Рішення Білогірського районного суду Хмельницької області від 18 квітня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 57 751,21 грн та судовий збір у розмірі 577,46 грн, а всього 58 328,68 грн.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що з 28 березня 2012 року ОСОБА_1 належним чином не виконує умов кредитного договору, у зв`язку із чим 20 червня 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк» направило йому вимогу про дострокове повернення всієї суми кредиту, сплату нарахованих процентів, комісії та неустойки у тридцятиденний строк з дня отримання цієї вимоги. Відомості про отримання ОСОБА_1 вказаного повідомлення відсутні, тому суд позбавлений можливості визначити термін зміни кредитором основного зобов`язання за цими умовами кредитного договору. Однак у пункті 7.1 кредитного договору строк користування кредитом вважається таким, що сплив в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів, тобто 31 липня 2012 року. Саме з цього моменту у позивача виникло право вимоги щодо дострокового повернення кредиту та сплати всіх нарахованих платежів. Відмовляючи в позові банку вцілому за спливом строку позовної давності, суд першої інстанції припустився помилки. Оскільки зобов`язання за кредитним договором ОСОБА_1 мав виконувати частинами, то позовна давність за вимогами позивача про стягнення кредитних коштів, процентів і комісії, повернення яких визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватись з моменту настання строку погашення чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту. Позовна давність за платежами, які мали бути внесені ОСОБА_1 після 08 липня 2012 року, не сплинула. Суд першої інстанції не врахував указаних обставин і помилково виходив з того, що позов банку є безпідставним у цілому. Позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягають частковому задоволенню. З ОСОБА_1 на користь банку слід стягнути заборгованість за кредитним договором, яка виникла станом на 17 листопада 2015 року, в межах строку позовної давності, встановленої статтею 257 ЦК України, у розмірі 54 763,07 грн, яка складається із тіла кредиту - 30 079,22 грн, процентів - 21,483,85 грн та комісії за користування коштами - 3 200,00 грн. Штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором не допускається. Після роз`яснення сторонам права на вчинення процесуальних дій (частина четверта статті 10 ЦПК України 2004 року) ПАТ КБ «ПриватБанк» не надало апеляційному суду розрахунок пені, що нарахована банком у межах річного строку позовної давності на суму простроченого основного зобов`язання, за яким позовна давність не закінчилася. А тому у позові ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення пені суд апеляційної інстанції відмовив, стягнувши з відповідача штраф у розмірі 2 988,15 грн.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суд апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції неправильно встановив фактичні обставини справи та не звернув увагу на те, що останній платіж за кредитним договором відповідач здійснив 15 вересня 2010 року, у зв`язку із чим банк скористався своїм правом та пред`явив до нього позов про звернення стягнення на предмет іпотеки, за наслідками якого 11 лютого 2011 року Білогірський районний суд Хмельницької області ухвалив рішення, що набрало законної сили 03 червня 2011 року. Оскільки після ухвалення зазначеного судового рішення відповідач ніяких дій щодо погашення заборгованості або визнання суми боргу не вчиняв, то саме з часу набрання зазначеним рішенням суду законної сили має вираховуватися строк позовної давності. Посилання банку на те, що 20 червня 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк» направило йому вимогу про дострокове повернення кредитних коштів, є необґрунтованим, оскільки позивачем не надано доказів отримання цієї вимоги боржником.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

ПАТ КБ «ПриватБанк» не скористалося своїм процесуальним правом подати відзив на касаційну скаргу.

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Білогірського районного суду Хмельницької області.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 22 лютого 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Оцінка аргументів учасників справи та висновків судів першої й апеляційної інстанції

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 22 травня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_1 надано у борг 44 500,00 грн зі сплатою 1,17 % на місяць на строк до 19 травня 2017 року.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору, 22 травня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений договір іпотеки, за умовами якого в іпотеку передано земельну ділянку та житловий будинок АДРЕСА_1 .

Звертаючись до суду з позовом, ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначало, що у зв`язку із невиконанням умов кредитного договору станом на 17 листопада 2015 року у боржника перед банком утворилась заборгованість у розмірі 107 056,07 грн, яка складається із заборгованості за кредитом - 33 003,06 грн, заборгованості за процентами за користування кредитними коштами - 28 17,87 грн, комісії за користування кредитом - 4 530,10 грн, пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за кредитним договором - 37 815,79 грн, штрафу (фіксована частка) - 250,00 грн, штраф (процентна складова) - 3 285,25 грн.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно із частиною першої статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Заперечуючи проти позову відповідач просив застосувати наслідки спливу строку позовної давності (а. с. 46, том 1), зважаючи на те, що банк у зв`язку із неналежним виконанням умов кредитного договору у жовтні 2010 року скористався своїм правом на дострокове стягнення з нього кредитних коштів та звернувся до Білогірського районного суду Хмельницької області з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування Воробіївської сільської ради Білогірського району Хмельницької області, про звернення стягнення на домоволодіння (житловий будинок), виселення та зняття з реєстраційного обліку.

Рішенням Білогірського районного суду Хмельницької області від 11 лютого 2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 03 червня 2011 року у справі № 2-11/11, відмовлено у позові ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Орган опіки та піклування Воробіївської сільської ради Білогірського району Хмельницької області, про звернення стягнення на домоволодіння (житловий будинок), виселення та зняття з реєстраційного обліку, та задоволено зустрічний позов ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним рішення про внесення змін до кредитного договору щодо збільшення процентної ставки за користування кредитом та зобов`язання проведення перерахунку та зарахування сплачених коштів на погашення кредиту. Рішення ПАТ КБ «ПриватБанк» про внесення змін до кредитного договору від 22 травня 2007 року щодо збільшення в односторонньому порядку процентної ставки за користування кредитом з 14,4 до 26,83 % річних з 01 лютого 2009 року визнано недійсним. Зобов`язано ПАТ КБ «ПриватБанк» здійснити перерахунок погашення ОСОБА_1 вказаного кредиту з 01 лютого 2009 року виходячи з процентної ставки 14,4 % річних.

Рішення Білогірського районного суду Хмельницької області від 11 лютого 2011 року у справі № 2-11/11 набрало законної сили 03 червня 2011 року.

Ухвалою Білогірського районного суду Хмельницької області від 26 грудня 2012 року у справі № 2201/1469/2012 провадження за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення із зняттям з реєстраційного обліку закрито. Ухвала мотивована тим, що рішенням Білогірського районного суду Хмельницької області від 11 лютого 2011 року у справі № 2-11/11 зобов`язано банк здійснити перерахунок процентів за користування кредитним коштами за кредитним договором від 22 травня 2007 року. Однак станом на час подання позову у цій справі банк перерахунок розміру процентів не зробив та звернувся до суду повторно, здійснивши розрахунок суми заборгованості за вказаним кредитним договором з урахуванням процентної ставки 26,83 % річних.

Загальна позовна давність (зокрема до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

Зазначене узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18).

Суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що відповідач належним чином не виконував умови кредитного договору та кошти у визначені договором строки банку не повернув, а тому позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» є обґрунтованими. Однак, звернувшись до суду з позовом у жовтні 2010 року, банк просив достроково стягнути кредитну заборгованість шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення кредитної заборгованості, а тому ухваленням 11 лютого 2011 року у цій справі рішення, що набрало законної сили 03 червня 2011 року, банк змінив строк, з якого починається перебіг строку позовної давності. Після ухвалення зазначеного рішення боржник не вчиняв жодних дій щодо повернення чи визнання боргу. Крім цього, із наданого банком розрахунку вбачається, що останній платіж на погашення заборгованості відповідач здійснив 22 вересня 2010 року (а. с. 4-7). Оскільки із позовом про стягнення заборгованості ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося лише у липні 2015 року, тобто із пропуском трирічного строку позовної давності, про застосування наслідків спливу якого просив відповідач, суд правильно відмовив у позові.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не перевірив належним чином правильність висновків суду першої інстанції, дійшов помилкового висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк», у зв`язку із чим скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.

Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки рішення апеляційного суду не відповідає вимогам статті 213 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості, то відповідно до положень статті 413 ЦПК України є підстави для його скасування із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 413 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ВСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 27 жовтня 2016 року скасувати, а рішення Білогірського районного суду Хмельницької області від 18 квітня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Г. В. Кривцова

Ю. В.Черняк