Справа № 541/1759/19
Номер провадження 2/541/921/2019
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

24 жовтня 2019 року м. Миргород

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області у складі:

головуючого судді Городівського О.А.

за участю секретаря судових засідань - Пащенко Є.М.

позивача ОСОБА_1

третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет споруд ОСОБА_2 та ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_4

про визнання відповідача такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В :

09 серпня 2019 року з вищевказаною позовною заявою до Миргородського міськрайонного суду звернулася ОСОБА_1 .

На підтвердження позовних вимог позивач посилається на те, що вона є власником 3/10 частки житлового будинку АДРЕСА_1 . Даний будинок АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності у розмірі 7/20 частки житлового будинку згідно договору купівлі-продажу від 30.05.1992 року, посвідченого державним нотаріусом Миргородської ДНК за реєстровим №1-2430 ОСОБА_2 та у 7/20 частки житлового будинку згідно договору купівлі-продажу зареєстрованого в реєстрі за №1-250д в Лубенському МБТІ 03.11.1990 року в реєстровій книзі № 2 під № 92 ОСОБА_3 . У вказаному будинку зареєстрований ОСОБА_4 , який не є співвласником вказаного будинковолодіння та не проживає в ньому з 2007 року.

На даний час наявність реєстрації відповідача в будинку обмежує права позивача, що стало підставою для звернення до суду.

В судовому засіданні ОСОБА_1 свої позовні вимоги підтримала, просила їх задоволити з підстав вказаних у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, до суду подав заяву в якій позовні вимоги ОСОБА_1 визнав повністю, справу просив розглянути у його відсутність (а.с. 43).

Третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_2 в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Заслухавши пояснення позивача, третіх осіб, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, суд приходить до переконання, що позов підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником 3/10 частки житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом вданого 07 вересня 2017 року. Даний будинок АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності у розмірі 7/20 частки житлового будинку згідно договору купівлі-продажу від 30.05.1992 року, посвідченого державним нотаріусом Миргородської ДНК за реєстровим №1-2430 ОСОБА_2 та у розмірі 7/20 частки житлового будинку згідно договору купівлі-продажу зареєстрованого в реєстрі за №1-250д в Лубенському МБТІ 03.11.1990 року в реєстровій книзі № 2 під № 92 ОСОБА_3 (а.с. 22).

Згідно з актом обстеження житлових умов про фактичне проживання від 29.07.2019 року, довідкою, виданою головою вуличного комітету ОСОБА_5 Володимиром ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , 1970 року народження, зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 , але фактично не проживає з 2007 року (а.с. 20, 21).

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Оскільки відповідач ОСОБА_4 не проживає у будинку протягом 12 останніх років, то він, відповідно до ст. 72 ЖК України, втратив право на користування вищевказаним житловим приміщенням.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 закріплено принцип непорушності права власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись своїм майном , на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача ґрунтуються на законі, а тому ОСОБА_4 необхідно визнати таким, що втратили право на користування приміщенням будинковолодіння АДРЕСА_1 .

Згідно з ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням.

В зв`язку з тим, що позивач наполягає на не стягненні з відповідача на його користь судових витрат, суд, керуючись принципом диспозитивності цивільного судочинства, закріпленим у ст.13 ЦПК України, не вирішує питання про розподіл судових витрат згідно з ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ч. 1 ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст. 12, 13; 81; 62; 141; 258; 264; 265 ЦПК України, суд -

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 ) таким, що втратив право користування житловим приміщенням, будинку АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення через Миргородський міськрайонний суд до Полтавського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення виготовлено .28.10.2019 року.

Суддя О. А. Городівський