Постанова

Іменем України

20 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 463/3759/16-ц

провадження № 61-34328св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Орган опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Львівської області від 15 березня 2018 року у складі колегії суддів: Крайник Н. П, Мельничук О. Я., Савуляка Р. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог, заперечень на позов і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про виселення, посилаючись на те, що вона є наймачем трикімнатної квартири АДРЕСА_1 житловою площею 47,10 кв. м, загальною площею 68,70 кв. м. Окрім неї, у квартирі зареєстровані її сини ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Відповідач ОСОБА_2 перебуває у шлюбі з ОСОБА_3 , в якому в них народився син - ОСОБА_5 . Після реєстрації шлюбу відповідач поживала у своїй приватизованій квартирі по АДРЕСА_3 , а у 2013-2014 роках вона разом із своїм сином (онуком позивача) вселилася у квартиру АДРЕСА_1 . Письмової згоди на проживання відповідача вона не надавала. В неї напружені відносини з невісткою, весь час виникають конфлікти. Вона неодноразово вимагала у відповідача виселитися та перейти проживати разом із сином ОСОБА_5 за місцем своєї реєстрації, однак ОСОБА_2 не реагує на її вимоги. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила виселити ОСОБА_2 та ОСОБА_5 із спірної квартири.

В запереченні на позовну заяву ОСОБА_3 зазначив, що після одруження з ОСОБА_2 вони вирішили проживати в нього у квартирі АДРЕСА_1 , на що позивач та ОСОБА_4 надали усну згоду. У 2005 році до спірної квартири, яка на той час складалася з двох кімнат, було приєднано ще одну кімнату, після чого кожен член їх сім`ї отримав свою кімнату і він з дружиною зробив ремонт у всій квартирі за власні кошти. Його син ОСОБА_5 після народження постійно проживав у спірній квартирі, відвідував дошкільний навчальний заклад та навчається у школі, що знаходиться поряд з місцем проживання його сім`ї. Він з дружиною та сином проживає у зазначеній квартирі більше 10-ти років і бажає, щоб його сім`я надалі проживала разом. Виселення може бути лише засобом цивільно-правової відповідальності за порушення умов договору, закону або прав інших осіб, однак позивач не зазначила таких підстав і не надала доказів на підтвердження своїх вимог, тому просив відмовити в задоволенні позову повністю.

Ухвалою Личаківського районного суду міста Львова від 17 березня 2017 року, внесеною до журналу судового засідання, до участі у справі як третю особу залучено Орган опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради.

Рішенням Личаківського районного суду міста Львова від 25 травня 2017 року у складі судді Гирич С. В. позов задоволено частково. Виселено ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 . В решті позову відмовлено. Стягнуто ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 551,20 грн.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 зверталася до Личаківського відділу поліції Головного управління національної поліції у Львівській області із заявою про нанесення їй травм ОСОБА_2 , що свідчить про наявність між сторонами конфліктів, які порушують права основного квартиронаймача. Позовні вимоги щодо виселення ОСОБА_2 є обґрунтованими, оскільки вона вселилася у спірну квартиру без письмової згоди основного квартиронаймача, жодних документів, які б надавали їй право проживати у квартирі, немає. ОСОБА_3 має право вселити до свого житла неповнолітнього сина без згоди інших членів сім`ї. Крім цього, неповнолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований у спірній квартирі у встановленому законом порядку, тому позов у частині його виселення не підлягає задоволенню.

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 15 березня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Личаківського районного суду міста Львова від 25 травня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що відповідач вселилася у спірну квартиру без письмової згоди позивача. Однак з часу вселення позивач не зверталася до суду чи до правоохоронних органів про самоправне вселення відповідача або створення нею перешкод в користуванні квартирою. Між сторонами склався порядок користування квартирою, відповідач несе витрати на оплату житлово-комунальних послуг. Крім того, позивач не заперечувала, що надала згоду на проведення ремонтних робіт у квартирі та здійснення добудови, однак зазначила, що добудова до квартири була проведена за кошти всіх зареєстрованих в ній осіб. Наведене свідчить про те, що відповідач вселилася у спірну квартиру зі згоди позивача як дружина її сина, тривалий час проживає в ній, хоча зареєстрована за іншою адресою. У квартирі зареєстровані та проживають чоловік відповідача та її неповнолітній син, і ОСОБА_2 несла витрати на проведення ремонту, між сторонами визначено порядок користування квартирою, що виключає статус відповідача як тимчасового мешканця. Крім того, виселення відповідача призведе до примусового роз`єднання сім`ї. Інші наймачі квартири - треті особи ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не пред`являли вимоги про виселення відповідача з квартири, позовні вимоги ОСОБА_1 не підтримали. Доводи позивача про існування між сторонами неприязних стосунків є безпідставними, оскільки позов до відповідача пред`явлено з підстав, передбачених статтею 98 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР).

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У квітні 2018 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову Апеляційного суду Львівської області від 15 березня 2018 року та залишити в силі рішення Личаківського районного суду міста Львова від 25 травня 2017 року.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що апеляційний суд правильно встановив ту обставину, що вона не надавала письмової згоди на вселення відповідача до спірної квартири, однак дійшов суперечливого висновку про те, що відповідач вселилася з її згоди. Посилання апеляційного суду на те, що ОСОБА_2 несе витрати на оплату житлово-комунальних послуг, є безпідставними, оскільки надані нею квитанції датовані після ухвалення рішення судом першої інстанції і не могли враховуватися судом як докази. Звертаючись до суду з цим позовом, вона не заявляла вимог з підстав, передбачених статтею 116 ЖК УРСР, а просила виселити відповідача на підставі статті 98 ЖК УРСР, оскільки відповідач не була членом її сім`ї, вони ніколи не вели спільного господарства і не мали спільного бюджету. Крім цього, апеляційний суд помилково виходив з того, що виселення відповідача призведе до примусового роз`єднання сім`ї, оскільки неповнолітній ОСОБА_5 може залишатися зареєстрованим за місцем реєстрації свого батька, а проживати разом з матір`ю та батьком за місцем реєстрації ОСОБА_2 .

В липні 2018 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін, зазначивши про її законність і обґрунтованість та безпідставність доводів скарги.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 11 червня 2018 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Личаківського районного суду міста Львова.

25 червня 2018 року справа № 463/3759/16-ц надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що квартира АДРЕСА_1 перебуває в державній власності. У квартирі зареєстровані ОСОБА_1 (основний квартиронаймач), ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що підтверджується довідкою відділу житлового господарства Львівського комунального підприємства № 503 Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради з місця проживання про склад сім`ї і прописки від 30 червня 2016 року № 898.

За довідкою Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 20 березня 2017 року про реєстрацію місця проживання особи в зазначеній квартирі з 20 березня 2017 року зареєстрований також ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідач ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується довідкою відділу житлового господарства Львівського комунального підприємства «Збоїща-408» Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради з місця проживання про склад сім`ї і прописку від 17 листопада 2016 року № 4487.

Згідно з актом мешканців будинку АДРЕСА_4 ОСОБА_2 фактично проживає у квартирі АДРЕСА_1 . Даний факт не заперечувався сторонами.

Відповідно до статті 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Статтею 65 ЖК УРСР передбачено, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Наймач жилого приміщення та члени його сім`ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців), в тому числі опікуна чи піклувальника, який не є членом сім`ї наймача. Тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім`ї, які проживають разом з ним, зобов`язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення (частини перша, третя статті 98 ЖК УРСР).

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами Житлового кодексу України» із змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 1998 року № 15, судам роз`яснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 15 постанови від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Верховний Суд України у постанові від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12 виклав правовий висновок про те, що під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги про виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що вона вселилася в цю квартиру без письмової згоди основного квартиронаймача ОСОБА_1 , тому є тимчасовим мешканцем і підлягає виселенню без надання іншого жилого приміщення на підставі частини третьої статті 98 ЖК УРСР.

Однак такі висновки ґрунтуються на неправильному застосуванні до спірних правовідносин норм матеріального права та не відповідають дійсним обставинам справи.

За змістом вищенаведеної статті 98 ЖК УРСР, на яку ОСОБА_1 посилалася як на правову підставу свої позовних вимог про виселення ОСОБА_2 , одним з елементів права розпорядження наймача, що входить до складу його права на жилу площу, є визнана за ним можливість вселяти в жиле приміщення не тільки піднаймачів, але й інших осіб - тимчасових мешканців (родичів, знайомих і т. д.). Вселення тимчасових мешканців допускається при згоді на це всіх повнолітніх членів родини наймача, разом з ним проживаючих. Тимчасові мешканці самостійного права на жилу площу не набувають, крім випадків, коли вони стають членами родини наймача (наприклад, у зв`язку з реєстрацією шлюбу з ким-небудь із проживаючих), тобто перестають бути тимчасовими мешканцями.

За встановленими судами обставинами цієї справи відповідач ОСОБА_2 вселилася у спірну квартиру за згодою всіх членів сім`ї основного квартиронаймача, є дружиною одного з наймачів цієї квартири - ОСОБА_3 та зареєстрованої у квартирі їх малолітньої дитини ОСОБА_5 , тобто членом їх родини.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Положення цього конституційного принципу закріплені у частині четвертій статті 9 ЖК УРСР, згідно з якою ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, згоду на обов`язковість якої надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає особа на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або які законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13.05.2008 у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

З огляду на викладене, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення, та відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд обґрунтовано виходив з того, що ОСОБА_1 хоча й не надавала письмової згоди на вселення відповідача, проте не заперечувала проти її вселення, чим висловила таку згоду. Враховуючи, що відповідач тривалий час проживає у спірній квартирі, є дружиною одного з наймачів - ОСОБА_3 та матір`ю зареєстрованої у квартирі їх малолітньої дитини, несла витрати на проведення ремонту житла, між сторонами визначено порядок користування квартирою, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених статтею 98 ЖК УРСР підстав для задоволення позову.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-80, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_2 не була членом її сім`ї, вони ніколи не вели спільного господарства і не мали спільного бюджету, не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують висновків апеляційного суду про те, що відповідач тривалий час (декілька років) проживає у спірній квартирі як член сім`ї наймача - ОСОБА_3 і не є тимчасовим мешканцем.

За таких обставин сам по собі той факт, що відповідач зареєстрована за іншою адресою, не є підставою для її виселення із спірної квартири.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки апеляційним судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржуване рішення суду апеляційної інстанцій відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Львівської області від 15 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук

М. Ю. Тітов