РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2019 року

м. Рівне

Справа № 570/2104/19

Провадження № 22-ц/4815/1433/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Ковальчук Н. М.

суддів: Боймиструка С. В., Гордійчук С. О.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач ОСОБА_2

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 23 вересня 2019 року у складі судді Гнатущенко Ю. В., ухвалене в м. Рівне о 13 год. 03 хв., повний текст рішення складено 27 вересня 2019 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що від шлюбу з відповідачем мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .. Після припинення спільного проживання у серпні 2018 року відповідач матеріальну допомогу на утримання дитини надає несистематично та в незначних розмірах. Дитина навчається в Івано-Франківському коледжі фізичного виховання НУФВСУ та потребує коштів для оплати проїзду, проживання в гуртожитку і для інших необхідних побутових потреб (харчування, одяг, придбання навчальної літератури, посібників). Також дитина займається в Івано-Франківській дитячо-юнацькій спортивній школі №3 на відділенні футболу. Потреби дитини вимагають значних коштів, які вона не має змоги забезпечити самостійно. Відповідач, знаючи про потребу дитини в батьківській увазі, підтримці та допомозі, ухиляється від виконання батьківських обов`язків по утриманню дитини. Відповідач працездатний, інших утриманців не має, є фізичною особою підприємцем, надає послуги з обслуговування та ремонту автомобілів, і його дохід за 2018 рік склав близько 700 000 грн., тобто 58000 грн. на місяць. Під час проживання однією сім`єю позивачка працювала разом з відповідачем, їх сімейний дохід на місяць складав близько 85000 грн. Їй відомо, що відповідач отримує високий дохід і може сплачувати аліменти на утримання дитини у розмірі 10000 грн. щомісячно, що складає менше ј його доходу.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 23 вересня 2019 року вказаний позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі по 10 000 гривень щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду з позовом - 26.04.2019 р. і до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід державного бюджету судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване передбаченим законом обов`язком батьків утримувати дітей до досягнення ними повноліття, та обґрунтовано тим, що відповідач є фізично здоровою особою працездатного віку та спроможний і зобов`язаний утримувати свою неповнолітню дитину незалежно від працевлаштування, наявності постійного заробітку чи доходу.

Вважаючирішення суду незаконним, ухваленими з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі зазначає, що судом проігноровано положення ст.180 СК України, яка встановлює принцип рівності обов`язків щодо дітей, та поклав на нього одного обов`язок по утриманню дитини.

Стверджує, що судом невірно встановлено обставини справи, а деякі обставини щодо навчання сина ОСОБА_3 взагалі не досліджувалися, зокрема, місця навчання, форми, де проживає, яку стипендію отримує, а також не з`ясував думку дитини з цього приводу. Пояснює, що за його згодою адвокатом Василютою С.А у телефонній розмові з сином ОСОБА_5 було з`ясовано думку останнього з приводу розміру грошових коштів, який є достатнім для задоволення його потреб, де він вказавсуму 6 000 8 000 грн. Зазначає, що син отримує стипендію, розмір якої коливається від 980 грн. до 1079 грн. на місяць. Стверджує, що саме він оплатив проживання сина в гуртожитку за цілий рік, що підтверджується квитанцією, а також надавав сину матеріальну допомогу у вигляді аліментів, перераховуючи на його картку в серпні 2 512 грн. та 2 613 грн., у вересні 600 грн., у жовтні 1 595 грн.. Додає, що син харчується у їдальні спеціалізованого навчального закладу, де збалансований та поживний раціон, а також забезпечується додатковими медичними процедурами, спортивною формою на час гри. Що ж стосується витрат на спортивне спорядження, спортивну форму, а також хірургічне втручання, то вони не можуть бути предметом цього позову, оскільки є додатковими витратами. Вказує, що заявлений позивачкою розмір аліментів майже у 4,5 рази перевищує розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, а також суттєво більший від середньої заробітної плати. Пояснює, що його фінансова спроможність сплачувати аліменти у заявленому розмірі не повинна задовольняти бажання позивачки перекласти тягар утримання дитини виключно на батька. З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з нього аліменти на утримання сина ОСОБА_3 в розмірі 3500 грн щомісячно.

В поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_1 вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що її слід задовольнити частково.

Згідно ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що сторони з 28 лютого 2003 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується Свідоцтвом про одруження НОМЕР_1 , виданим відділом реєстрації актів громадянського стану м.Рівне 28.02.2003р. (а.с.5).

Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим 26.01.2010 року Відділом реєстрації актів громадянського стану м. Рівне (а.с.6).

Сторони проживають окремо. Місце проживання сина сторін разом із матір`ю, проте у зв`язку із навчанням він постійно перебуває в іншому місті.

Як вбачається із довідки Івано-Франківського коледжу фізичного виховання НУФВСУ № 576 від 13.03.2019р., ОСОБА_6 навчається на першому курсі стаціонару, починаючи з 2018 року (а.с. 7).

Довідкою Івано-Франківського коледжу фізичного виховання НУФВСУ від 18.03.2019р. № 55 підтверджено, що ОСОБА_4 проживає в гуртожитку в АДРЕСА_1 (а.с. 9).

Як зазначено позивачкою у позовній заяві, відповідач надає матеріальну допомогу на дитину нерегулярно, не в достатньому розмірі та в цілому не виконує своїх батьківських обов`язків щодо утримання сина.

Стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. ст. 150, 180 Сімейного кодексу України передбачають, що батьки повинні проявляти турботу про дітей, утримувати їх до досягнення повноліття.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка була ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з частиною 2 статті 3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (частина 2 статті 6 Конвенції про права дитини).

Частиною 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною 2 статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно із ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

У відповідності до ч.1 ст. 182 СК України, при призначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружину, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів та інші обставини, що мають істотне значення.

Оцінивши обставини справи у взаємозв`язку із нормами закону, що регулює дані правовідносини, апеляційний суд приходить до переконання, що визначений місцевим судом розмір аліментів, які підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача на утримання неповнолітнього сина не відповідає чинним нормам Сімейного кодексу України та порушує права відповідача як платника аліментів.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» встановлено прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років: з 1 січня 2019 року - 1626 гривень, з 1 липня - 1699 гривень, з 1 грудня - 1779 гривень; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2019 року - 2027 гривень, з 1 липня - 2118 гривень, з 1 грудня - 2218 гривень.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_2 є підприємцем та надає послуги з технічного обслуговування та ремонту автотранспортних засобів, і його дохід за 2018 рік склав 695 530 гривень (а.с. 31).

Разом з тим, зважаючи на мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину відповідного віку, а саме 2027 грн., та беручи до уваги, що відповідач надає утримання сину в добровільному порядку, перераховуючи на його картковий рахунок певні грошові суми, що підтверджується квитанціями, зокрема, від 14.08.2019р. на суму 2512,56 грн, від 19.08.2019р. на суму 2 613,07 грн., від 29.08.2019р. на суму 4 180,00 грн., а також враховуючи, що син сторін проживає окремо від них у зв`язку з навчанням в іншому місті, апеляційний суд вважає за необхідне зменшити розмір аліментів на утримання дитини сторін з 10 000,00 гривень до 5 000 гривень щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. На думку суду, такий розмір аліментів з урахуванням принципу рівності обов`язку обох батьків по утриманню дітей забезпечить баланс інтересів як одержувача, так і платника аліментів, а також їхнього сина.

Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 23 вересня 2019 року змінити, виклавши абзац 2 резолютивної частини в наступній редакції:

«Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою:

АДРЕСА_2 , на користь

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі по 5000 (п`ять тисяч) гривень щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду з позовом 26.04.2019 р. і до досягнення дитиною повноліття.».

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 листопада 2019 року.

Головуючий підпис Ковальчук Н. М.

Судді: підпис Боймиструк С. В. підпис Гордійчук С. О.

Копія вірна: суддя Рівненського

апеляційного суду Ковальчук Н. М.