18.07.2019 Справа № 363/3254/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2019 року м. Вишгород

Вишгородський районний суд Київської області у складі: головуючого судді Баличевої М.Б., за участю секретаря Кашоїди М.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні залі суду м. Вишгород цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності,-

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2017 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, яка в подальшому була змінена, до ОСОБА_2 про визнання права власності,в якій просив визнати за ним право власності на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_1 , площею 0,12 га з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, яка розташована за адресою: Київська область, Вишгородський район, Лебедівська сільська рада, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 18; на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_2 , площею 0,2 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: Київська область, Богуславський район, с. Чайки , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 06; земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_3 , площею 0,1203 га, з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, яка розташована за адресою: Київська область, Вишгородський район, Хотянівська сільська рада, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 18.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 24.07.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір комісії № 4518-18, згідно якого відповідач як комісіонер зобов`язався за рахунок та в інтересах позивача як комітента придбати земельну ділянку шляхом укладання договору купівлі - продажу від свого імені.

Кошти для придбання земельної ділянки було попередньо надано шляхом укладання договору позики № 23/07-13 від 23.07.2013 року.

Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на протязі 2013 - 2016 років було укладено ряд договорів позики, а саме: 23.07.2013 року № 23/07-13, відповідно до умов якого позивач ОСОБА_1 передав у власність відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 500 000 грн., а відповідач в свою чергу був зобов`язаний повернути грошові кошти до 31.12.2015 року. Призначення надання коштів відповідачу було для придбання земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1 , площею 0,12 га з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, яка розташована за адресою: Київська область, Вишгородський район, Лебедівська сільська рада, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 18. Пунктом 8 вказаного договору позики було передбачено, що у разі неповернення грошових коштів у строк до 31.12.2015 року, ОСОБА_2 передає ОСОБА_1 вищевказану земельну ділянку.

01.04.2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики № 01/04-15 до умов якого позивач ОСОБА_1 передав у власність відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 1 100 000 грн., а відповідач в свою чергу був зобов`язаний повернути грошові кошти до 01.12.2016 року. Призначення надання коштів відповідачу було для придбання земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_2 , площею 0,2 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: Київська область, Богуславський район, с. Чайки , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 06. Пунктом 8 вказаного договору позики було передбачено, що у разі неповернення грошових коштів у строк до 01.12.2016 року, ОСОБА_2 передає ОСОБА_1 вищевказану земельну ділянку.

01.08.2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики № 01/08-16 до умов якого позивач ОСОБА_1 передав у власність відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 700 000 грн., а відповідач в свою чергу був зобов`язаний повернути грошові кошти до 01.12.2016 року. Призначення надання коштів відповідачу було для придбання земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_3 , площею 0,1203 га, з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, яка розташована за адресою: Київська область, Вишгородський район, Хотянівська сільська рада, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 18. Вказаним договором позики було передбачено, що у разі неповернення грошових коштів у строк до 01.12.2016 року, ОСОБА_2 передає ОСОБА_1 вищевказану земельну ділянку.

Оскільки, відповідач не виконав своїх зобов`язань щодо повернення позивачу грошових коштів, а тому у позивача є законне право на звернення до суду за захистом порушеного права та вимагати від відповідача виконання зобов`язань , передбачених цими договорами.

Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, про розгляд справи були повідомлені належним чином, під час судових засідань позовні вимоги підтримували та просили їх задовольнити. Крім того, пояснили, що оригінали вказаних договорів відсутні, у зв`язку з іх втратою.

Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися, про розгляд справи були повідомлені належним чином, під час судових засідань позовні вимоги визнали повністю та не заперечували проти їх задоволення та пояснили, що до нотаріальної контори відповідач не звертався, оскільки припускає, що після нотаріального оформлення договорів щодо земельних ділянок, позивач може звернутися до суду з вимогою про стягнення коштів за договорами позики.

Третя особа ОСОБА_3 та її представник в судове засідання не з`явилися, представник третьої особи - ОСОБА_4 на адресу суду надала письмові пояснення по справі, а третя особа в свою чергу надала заяву про розгляд справи без її участі, в якій у задоволенні позовних вимог просила відмовити у повному обсязі, так як під час укладення договорів позики вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 , земельні ділянки є спільним майном подружжя та згоди вона на укладення договорів не надавала.

22 січня 2018 року від представника відповідача до суду надійшла спільна письмова заява сторін про затвердження мирової угоди, до якої також долучено примірник мирової угоди, підписаної ними.

ОСОБА_2 під час розгляду справи повідомив суд про те, що він перебував у шлюбі на час придбання земельних ділянок, а саме: 05.08.2016 року відповідачем було зареєстровано право власності на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_3 , площею 0,1203 га, цільове призначення: для індивідуального садівництва, яка розташована за адресою: Київська область , Хотянівська сільська рада , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 18; 30.07.2013 року відповідачем було зареєстровано право власності на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_1 , площею 0,12 га, цільове призначення: для індивідуального садівництва, яка розташована за адресою: Київська область, Вишгородський район, Лебедівська сільська рада, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 18; 09.04.2015 року відповідачем було зареєстровано право власності на земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_2 , площею 0,2 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: Київська область, Богуславський район, с. Чайки , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 06, що підтверджується долученими до матеріалів справи витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 19.07.2018 року у задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 про затвердження мирової угоди від 19 січня 2018 року - відмовлено.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 26.02.2019 року залучено до участі у цивільній справі за вищевказаним позовом, в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_5 , яка в період укладення між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку про те, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч.1, ч. 2, ч. 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законними обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до матеріалів справи судом встановлено, що 24.07.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір комісії № 4518-18, згідно якого ОСОБА_2 як комісіонер зобов`язався за рахунок та в інтересах ОСОБА_1 як комітента придбати земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_1 , площею 0,12 га з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, яка розташована за адресою: Київська область, Вишгородський район, Лебедівська сільська рада, шляхом укладання договору купівлі - продажу від свого імені.

Кошти для придбання земельної ділянки було попередньо надано ОСОБА_2 шляхом укладання договору позики № 23/07-13 від 23.07.2013 року.

Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 23.07.2013 року було укладено договір позики № 23/07-13, відповідно до умов якого позивач ОСОБА_1 передав у власність відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 500 000 грн., а відповідач в свою чергу був зобов`язаний повернути грошові кошти до 31.12.2015 року. Призначення надання коштів відповідачу було для придбання земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1 , площею 0,12 га з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, яка розташована за адресою: Київська область, Вишгородський район, Лебедівська сільська рада. Пунктом 8 вказаного договору позики було передбачено, що у разі неповернення грошових коштів у строк до 31.12.2015 року, ОСОБА_2 передає ОСОБА_1 вищевказану земельну ділянку.

01.04.2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики № 01/04-15 до умов якого позивач ОСОБА_1 передав у власність відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 1 100 000 грн., а відповідач в свою чергу був зобов`язаний повернути грошові кошти до 01.12.2016 року. Призначення надання коштів відповідачу було для придбання земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_2 , площею 0,2 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: Київська область, Богуславський район, с. Чайки . Пунктом 8 вказаного договору позики було передбачено, що у разі неповернення грошових коштів у строк до 01.12.2016 року, ОСОБА_2 передає ОСОБА_1 вищевказану земельну ділянку.

01.08.2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики № 01/08-16 до умов якого позивач ОСОБА_1 передав у власність відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 700 000 грн., а відповідач в свою чергу був зобов`язаний повернути грошові кошти до 01.12.2016 року. Призначення надання коштів відповідачу було для придбання земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_3 , площею 0,1203 га, з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, яка розташована за адресою: Київська область, Вишгородський район, Хотянівська сільська рада.

Вказаним договором позики було передбачено, що у разі неповернення грошових коштів у строк до 01.12.2016 року, ОСОБА_2 передає ОСОБА_1 вищевказану земельну ділянку.

На підтвердження отримання ОСОБА_2 грошових коштів за вищевказаними договорами позики № 23/07-13 від 23.07.2013 року у розмірі 500 000 грн., № 01/04-15 від 01.04.2015 року у розмірі 1 100 000 грн. та № 01/08-16 від 01.08.2016 року у розмірі 700 000 грн., ОСОБА_1 до позовної заяви було надано копії розписок ОСОБА_2 .

Відповідно до частини 1 статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 передбачено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша статті 207 ЦК України).

Головною ознакою договору позики грошових коштів є обов`язок позичальника повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Так, підтвердженням факту укладення договору позики може бути, як договір позики, так і розписка. Разом із тим такі документи мають містити дані про те, що грошові кошти підлягають поверненню.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 03.04.2019 року позов ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задоволено та визнано за ОСОБА_2 зокрема, право власності на земельну ділянку, площею 0,2000 га, кадастровий номер НОМЕР_2 , що знаходиться за адресою: Київська область, Богуславський район, с. Чайки , вартістю - 347 849,00 грн. (триста сорок сім тисяч вісімсот сорок дев`ять гривень 00 копійок); на земельну ділянку, площею 0,1200 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , що знаходиться за адресою: Київська область, Вишгородський район, Лебедівська сільська рада, вартістю 600 000,00 грн. (шістсот тисяч гривень 00 копійок); земельну ділянку, площею 0,1203 га, кадастровий номер НОМЕР_3, що знаходиться за адресою: Київська область, Вишгородський район, сільська рада Хотянівська, вартістю 1 100 000,00 грн. (один мільйон сто тисяч гривень 00 копійок).

Отже, вказане нерухоме майно було придбано відповідачем ОСОБА_2 під час його перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 та є спільним майном подружжя.

Судом встановлено та не заперечувалось сторонами в судовому засіданні, що фактично між сторонам існували правовідносини з приводу боргу та передачі земельних ділянок в рахунок не повернення боргу.

Згідно статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, оскільки момент передачі грошових коштів у позику законодавцем визначено істотною умовою договору позики, відповідач був зобов`язаний, відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, надати докази щодо самого факту передачі грошових коштів, а також проміжку часу їх передачі (визначення поняття «моменту передачі»).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Таким чином, суд вважає, що договори позики від 23.07.2013 року, які укладені між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 № 23/07-13; від 01.04.2015 року 01/04-15 та від 01.08.2016 року 01/08-16 були укладені між позивачем та відповідачем з порушенням істотних умов укладення таких видів правочину,без наміру створити правові наслідки, які обумовлювалися правочинами, без згоди третьої особи, яка на час укладення договорів позики перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , а тому вищевказані договори позики є безгрошовим та укладенні з метою уникнення поділу спільного майна подружжя.

Як позивачем так і відповідачем в судовому засіданні визнано факт того, що позивачем ОСОБА_1 передавалися відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти на придбання земельних ділянок.

Таким чином, зміст розписки, так само і пояснення сторін щодо предмету спору є підставою для висновку суду про те, що правова природа договору між сторонами містить зобов`язання, що не відповідають умовам договору позики, оскільки містять додаткові умови, тому позовні вимоги у спосіб, що визначив позивач на підставі ст.ст. 1046-1049 ЦК України не підлягають задоволенню.

Реалізуючи передбачене ст.64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Відповідно до ст.15, ч.2 ст.16, ч.1 ст.20 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Так, відповідно до п.5 ч.3 ст.2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема диспозитивність. Яка відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За приписами ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Із змісту ч. 2 ст.5 ЦПК України вбачається, що суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону лише у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду. В даному випадку суд не знаходить підстав для застосування положення ч. 2 ст. 5 ЦПК України.

З наведеного вище випливає, що суд позбавлений за своїм розсудом визначати інший спосіб захисту права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду якщо законом чи договором передбачено інший спосіб захисту ніж той який особа обрала при зверненні до суду.

Невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Частиною 2 ст.16 ЦК України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Отже звертаючись до суду позивачем на свій розсуд було обрано спосіб захисту свого права за ст. 1046-1049 ЦК України, який полягає у передбаченому п.1 ч.2 ст.16 ЦК України способу захисту, як примусове виконання обов`язку в натурі за договором позики.

Судом встановлено, що між сторонами був укладений договір, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, що є порушенням частин першої та пятої статті 203 ЦК України.

Крім того, суд не може підміняти інший орган та задовольнити позовні вимоги з підстав лише визнання позову відповідачем.

Всі додані до справи докази не спростовують встановлених судом обставин і не змінюють висновків суду.

Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позивачу відмовлено в позові, то судові витрати не відшкодовуються.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст.4, 10-13, 258-268, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення через Вишгородський районний суд Київської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 29 липня 2019 року.

Головуючий М.Б. Баличева