Провадження № 2/752/5976/19
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

04.10.2019 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі

головуючого судді Шевченко Т.М.

з участю секретаря Власенко В.В.,

розглянувши за правилами спрощеного провадження з повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гелексі» про захист прав споживача та визнання недійсним договору позики, -

в с т а н о в и в:

17 липня 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ТОВ «Фінансова компанія «Гелексі» про захист прав споживача та визнання недійсним договору позики.

Свої вимоги мотивує тим, що на офіційному сайті ТОВ «Фінансова компанія «Гелексі» ним було заповнено ряд відомостей про себе для отримання позики, та особистому кабінеті позивача на сайті відповідача був розміщений електронний договір позики № 16988 від 14.07.2018р. У відповідності до п. 1.1 договору позикодавець надає позичальнику позику, а позичальник зобов`язується повернути позику, проценти та комісійну винагороду за користування позикою у відповідності до умов договору в національній грошовій одиниці України - гривні, в сумі та строк 3 000 грн. до 12 серпня 2018р.

На думку позивача, при укладанні вищевказаного договору порушенні його права як споживача послуг, оскільки йому не була надана інформація, яка стосується суті наданих відповідачем фінансових послуг, передбачена ч. 2 ст. 12 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", відсутнє будь-яке письмові твердження про його ознайомлення з усіма умовами договору позики. Також в порушення вимог ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" працівники відповідача при видачі коштів не ознайомили позичальника з умовами надання позики та всіма ризиками. Не існує будь-якого окремого документу, де викладена інформація, передбачена вказаними законами, на якому б стояв підпис про ознайомлення з такою інформацією.

Також відповідачем був порушений п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", яке полягає в тому, що позивач вважає несправедливими умови договору позики, зокрема згідно п. 1.1.2.2 позичальник сплачує комісію у розмірі 1,9% в день від початкового розміру позики, яка фактично складає 693,5% річних від суми позики, та п. 5.3 договору щодо встановлення підвищеного розміру комісії винагороди, яка фактично становить 1095% річних, що відповідно до ч. 5 п. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" є несправедливою умовою, та є всі підстави для визнання договору недійсним.

Крім того, договір позики № 16988 від 14.07.2018 р. в розділі "реквізити та підписи сторін" містить лише зазначення інформації про позикодавця та ПІБ відповідача, проте не підтверджує факт підписання договору позики відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора або ж за допомогою електронного цифрового підпису, який би відповідав вимогам Закону України "Про електронний цифровий пдпис".

Також, на думку позивача, наявні порушення норм, встановлених абз. 5, 11 п. 2 ст. 8 Закону України "Про захист персональних даних", адже відповідач не повідомляв позивачу про умови та строки обробки його персональних даних, проте з аналізу умов договору вбачається, що надана позивачем згода на обробку персональних даних позивача є безстроковою та безвідкличною.

Позивач зазначає, що оспорюваний договір укладено ним під впливом тяжких для нього обставин та на вкрай невигідних умовах. В кінці 2017 року позивач отримав важку травму (придушення бетонною плитою) на роботі, внаслідок отриманих травм йому було поставлено діагноз - відкритий перелом всіх стінок лобних пазух, назальну лікворею, перелом градчастного лабірінту, викривлення переділки носа, епідуральну гематому та інші травми. Після отриманих позивачем травм було проведено оперативне та медикаментозне лікування, та надано рекомендації по нагляду невропатологом за місцем проживання, продовження приймання лікарських препаратів та лікування за місцем проживання. Внаслідок отриманих травм позивачу було встановлено 3 групу інвалідності та протипоказано помірне фізичне навантаження, встановлено 45% втрати працездатності. На лікування отриманих травм позивачем витрачено всі наявні у нього заощадження та у нього були відсутні будь-які кошти для продовження лікування, а тому він вимушений був отримати кошти, оформивши позику із відповідачем, хоча розумів про вкрай невигідність умов договору позики, оскільки відсоткова ставка по позиці була встановлена в розмірі 3% в день (п. 5.3 договору). Станом на час звернення позивача в суд з даним позовом заборгованість становить 16 691,80 грн. Дана сума перевищує суму основного боргу та щоденно зростає.

За таких підстав, позивач просить визнати недійсним договір позики № 16988 від 14 липня 2018 року.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 22 серпня 2019 року відкрито спрощене позовне провадження у справі.

23 вересня 2019 року відповідач ТОВ "Фінансова компанія "Гелексі" подав до суду відзив на позовну заяву. Просить відмовити у задоволенні позову. Зазначає, що умови договору позики погоджені сторонами до його укладення, викладені в тексті договору позики у спосіб, що не допускає їх подвійного тлумачення, всі суми у їх грошовому вимірі, зобов`язання щодо сплати яких бере на себе позичальник, відображені у графіку платежів, що є невід"ємною частиною договору позики.

Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що 14 липня 2018 року між ТОВ «Фінансова компанія «Гелексі» та ОСОБА_1 був укладений електронний договір позики № 16988.

Згідно п. 1.1 договору позики позикодавець надає позичальнику у позику, а позичальник зобов"язується повернути позику, проценти та комісійну винагороду за користування позикою у відповідності до умов договору, в національній грошовій одиниці Украни - гривні, в сумі та строк, визначений договором позики.

Пудпунктом 1.1.1 договору позики визначена сума позики - 3000 грн.

Відповідно до умов п. 1.2 договору позики позика надається позичальнику в сумі, що зазначена в пп. 1.1.1 договору в безготівковій формі (шляхом зарахування відповідної суми на банківський рахунок позичальника).

Підпунктом 1.1.2 договору позики сторонами погоджена плата за користування позикою у вигляді:

- процентів (процентної ставки) в розмірі 0,01% в день від поточного залишку позики (пп. 1.1.2.1 договору позики),

- комісії (комісійної винагороди) в розмірі 1,1% в день від поточного залишку позики (пп. 1.1.2.2 договору позики).

Підпунктами 1.1.3, 1.1.4 договору позики обумовлене нарахування процентів та комісії за фактичну кількість календарних днів користування позикою.

Строк повернення позики (термін платежу) та виконання всіх встановлених договором зобов"язань (щодо сплати процентів і комісії за користування позикою) встановлений пп. 1.1.5 та п. 1.4 договору позики - не пізніше 12 серпня 2018 р.

За змістом п. 4.2 договору позики сторони домовилися, що повернення позики та сплата процентів і комісійної винагороди за користування позикою здійснюється згідно графіка розрахунків, який є невід"ємною частиною договору позики.

Графіком платежів до договору позики сторони погодили у грошовому виразі всі суми, що є заборгованістю позивача за договором позики у разі повернення ним позики у встановлені договором строки (11.08.2018 р.), а саме:

- сума позики - 3000,00 грн.;

- проценти за користування позикою - 8,70 грн.,

- комісійна винагорода за користування позикою - 1653,00 грн.

- пеня - 0,0 грн.

Загальна сума заборгованості згідно з графіком платежів - 4661,70 грн.

Пунктом 5.3 договору позики сторони обумовили, що у випадку прострочення терміну платежу зі сплати заборгованості, позичальник зобов"язаний сплатити позикодавцю підвищену комісійну винагороду в розмірі 3% в день від суми позики за кожний день прострочення.

Також сторони погодили, що у випадку прострочення терміну платежу зі сплати заборгованості позичальник зобов"язаний сплатити позикодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення від суми заборгованості (п. 5.4 договору позики).

За змістом ч. 8 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію" у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб"єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі.

З матеріалів, наданих відповідачем, вбачається, що укладенню електронного договору позики передували поетапні дії позивача з реєстрації як користувача на сайті відповідача шляхом створення унікального аккаунту користувача (особистого кабінету) та заповнення анкети позичальника з його особистими персональними даними, паспортними даними, реєстраційним номером облікової картки платника податків, номерами контактних засобів зв"язку (телефонів), місяця фактичного проживання і місця реєстрації того, а також даних банківської картки - НОМЕР_2 , обставина чого чого визнається позивачем.

Встановлено, що відповідачем на виконання умов п. 1.2 договору позики зарахована на банківській рахунок позивача сума грошових коштів в розмірі 3 000 грн., що підтверджується електронною квитанцією № 98687741 від 14.07.2018 р. про видачу позики на суму 3 000 грн. відправником ТОВ "ФК "Гелексі", довідкою ТОВ "ФК "Гелексі" від 02.08.2019 р. про підтвердження успішного зарахування на карту клієнта НОМЕР_2 платежу № НОМЕР_3 , запитом ТОВ "ФК "Елаєнс" від 02.08.2019 р. до ПАТ "Альфа - банк" про надання підтвердження проведення платежу № від 14.07.2018 р. на карту клієнта НОМЕР_2 , листом ПАТ "Альфа - банк" вих. № 70030-53-б/б від 03.08.2019 р. про успішне перерахування коштів на карту отримувача НОМЕР_2 , номер платежу на стороні ТОВ "ФК "Елаєнс" - .

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Звертаючись у суд, позивач просить визнати недійсним договір позики внаслідок порушення його прав як споживача, а також з підстав вчинення правочину під впливом тяжких обставин.

Доводи позивача про ненадання інформації, яка стосується суті фіннсової послуги, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки інформація про фінансову послугу - видачу позики, із зазначенням вартості цієї послуги, розміром процентів та комісії за користування позикою була повідомлена позивачу ще до укладення договору позики на лендінгу - сторінці в мережі Інтернет на сайті відповідача, з якої клієнт розпочинає знайомство з сервісом з надання онлайн позик відповідача. Зазначена сторінка містить вичерпну інформацію про послуги, всі можливі розміри сум, що можна отримати в позику, розміри процентів та комісії за користування позикою тощо. Вдруге позивач був проінформований про суму позики, розмір процентів та комісію за користування позикою в результаті ознайомлення з "Правилами надання грошових коштів у позику ТОВ "ФК "Гелексі", з якими клієнт повинен погодитися задля того, щоб перейти до наступного етапу оформлення заявки на видачу позики - заповнення анкети. Після заповнення анкети клієнт самостійно в електронній формі обирає суму позики та строк її повернення. З цими умовами клієнт погоджується, після чого проходить етап верифікації даних клієнта. Без підтвердження в електронному вигляді того факту, що клієнт ознайомлений зі всіма істотними умовами договору позики, в тому числі сумою позики, розміром процентів та комісії, грошові кошти не надаються.

Встановлено, що позивачем було підписано шляхом накладення електронного підпису безпосередньо договір позики, що містить докладний опис послуг, що надаються та умов їх надання, а також Графік платежів. Зазначені документи зберігаються в особистому кабінету позивача, до якого останній має постійний доступ.

Щодо встановлення комісії за користуваання позикою, суд вважає необхідним зазначити наступне.

Згідно ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов"язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Як закріплено в ч. 1 ст. 1048, ч.. 1, 2 ст. 1054, ч.ч. 1, 2 ст. 1056-1 ЦК України за договором позики (кредитним договором) позикодавець (кредитодавець) має право на одержання від позичальника процентів від суми позики (кредиту), причому тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок її сплати визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом (позикою), розмру облікової ставки та інших факторів.

Одночасно за змістом ч. 1 ст. 626 ЦК України договороом є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов"язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов"язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Як закріплено ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розуності та справедливості.

Частинами 2, 3 ст. 6 ЦК України визначено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов"язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Закріплене п. 5.3 Договору позики підвищення розміру комісійної винагороди (як плати за користування позикою згідно з пп. 1.1.2 договору позики) до 3,0%, що відбувається внаслідок користування позикою понад встановлені договором позики строки, не суперечить ЦК України або іншим актам цивільного законодавства, оскільки в законодавстві відсутня заборона щодо такого підвищення або будь-якого іншого збільшення розміру плати за користування позикою, в тому числі у разі порушення позичальником строків (термінів) повернення позики та продовження користування позиковими понад встановлені договором позики строки (терміни).

З матеріалів справи вбачається, що умови договору позики погоджені сторонами до його укладення, викладені в тексті договору позики у спосіб, що не допускає їх подвійного тлумачення, всі суми у їх грошовому вимірі, зобов"язання щодо сплати яких бере на себе позичальник, відображені у Графіку платежів, що є невід"ємною частиною договору позики. Зазначені документи зберігаються в особистому кабінеті позивача як позичальника на сайті відповідача, до якого останній має постійний доступ.

Таким чином, суд погоджується з доводами відповідача, про те, що укладення договору позики на визначених у ньому умовах є результатом вільного волевиявлення сторін, в т.ч. позивача, шляхом вчинення свідомих дій та не суперечить вимогам чинного законодавства.

Як вбачається з договору позики, в розділі "реквізити та підписи сторін" під реквізитами позикодавця містяться електронні дані у вигляді алфавітної послідовності " ОСОБА_2 " в електронній формі, які відповідають ініціадам та прізвищу директора ТОВ "ФК "Гелексі" та призначені для його ідентифікації.

У розділі "реквізити та підписи сторін" договору позики під реквізитами позичальника містяться електронні дані у вигляді цифрової послідовності " НОМЕР_5 ", введені позивачем у відповідне вікно на сторінці сервісу, які призначені для ідентифікації позивача.

Наведені електронні дані позивача та відповідача відповідають вимогам до електронного підпису, встановленим ст. 1 Закону України "Про електронний цифровий підпис", а також вимогам ст. 12 Закону України "Про електронну комерцію" щодо підписів у сфері електронної комерції.

Оскільки ст. 12 Закону України "Про електронну комерцію" допускає використання під час вчинення електронних правочинів як електронного цифрового підпису та електронного підпису одноразовим ідентифікатором, так і електронного підпису, доводи позивача про непідтвердження факту підписання договору позики є безпідставними.

Поданою позивачем копією електронного договору позики підтверджується наявність у його тексті електронних підписів позивача та відповідача.

Безпідставними є твердження позивача про недійсність п. 8.11 договору позики з підстав суперечності положенням абз. 4 ч. 1 ст. 2, п. 11 ч. 2 ст. 8 Закону України "Про захист персональних даних", з огляду на наступне.

Зі змісту п. 8.11 договору позики, зокрема вбачається, що позичальник підтверджує, що:

- повідомлений про мету обробки позикодавцем персональних даних позичальника з метою оцінки фінансового стану позичальника та його спроможності виконати зобов"язання за договором, а також захисту своїх прав та інтересів;

- надав згоду на те, що позикодавець має право звертатись за інформацією про фінансовий стан позичальника до третіх осіб, які пов"язані з позичальником родинними, особистими, діловими, професійними або іншими стосунками у соціальному бутті позичальника;

- надав згоду на те, що у разі невиконання або неналежного виконання зобов"язань позичальника перед позикодавцем на підставі цього договору, позикодавець має право передати персональні дані позичальника третім особам (включаючи, але не обмежуючись, бю кредитних історій, кредитним установам, колекторськм компаніям) для захисту своїх законних прав та інтересів, стягнення заборгованості за договором позики, договірної неустойки, збитків та інших засобів правового захисту,

- надав згоду, виступаючи в якості суб"єкта персональних даних і суб"єкта кредитної історії, на передачу своїх персональних даних в бюро кредитних історій на отримання та їх обробку з метою оцінки фінансового стану заявника та його спроможності виконати зобов"язання за договором позики, а також захисту прав та інтересів товариства.

Таким чином, згода на використання, обробку та передачу третім особам персональних даних позивача була надана ним в результаті добровільного волевиявлення шляхом підписання за допомогою електронного підпису договором позики, який є належним підтвердженням та доказом надання такої згоди. При цьому, позивач був повідомлений про мету передачі відповідачу персональних даних та строк дії такої згоди.

Також позивач посилається на укладення договору під впливом тяжких обставин та на вкрай невигідних умовах.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

позивач зазначає, що в кінці 2017 року він отримав важку травму (придушення бетонною плитою) на роботі, внаслідок отриманих травм йому було поставлено діагноз - відкритий перелом всіх стінок лобних пазух, назальну лікворею, перелом градчастного лабірінту, викривлення переділки носа, епідуральну гематому та інші травми. Після отриманих позивачем травм було проведено оперативне та медикаментозне лікування, та надано рекомендації по нагляду невропатологом за місцем проживання, продовження приймання лікарських препаратів та лікування за місцем проживання. Внаслідок отриманих травм позивачу було встановлено 3 групу інвалідності та протипоказано помірне фізичне навантаження, встановлено 45% втрати працездатності. На лікування отриманих травм позивачем витрачено всі наявні у нього заощадження та у нього були відсутні будь-які кошти для продовження лікування, а тому він вимушений був отримати кошти, оформивши позику із відповідачем, хоча розумів про вкрай невигідність умов договору позики, оскільки відсоткова ставка по позиці була встановлена в розмірі 3% в день (п. 5.3 договору).

За змістом п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК україни, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася.

Щоб скористатися тяжкою обставиною, інша сторона правочину має бути обізнана про її існування.

Через особливість укладення договору позики в електронній формі, тобто з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем відповідно до Закону України "Про електронну комерцію", яке здійснюється дистанційно, виключається прямий контакт позичальника з позикодавцем та можливість спонукання позичальника до укладення договору, застосування до позичальника фізичного чи психологічного тиску, встановлення тяжких для позичальника обставин, які можуть впливати на волевиявлення останнього.

Доказів обізнаності відповідача про існування тяжкої для позивача обставини та доказів використання відповідачем цих обставин на свою користь (з метою спонукання позивача до укладення договору позики) позивачем не надано.

Слід також зауважити, що відповідно до п 8.9 договору позики позивач підтвердив, що під час укладення договору не знаходиться під впливом обману, насильства, погрози, зловмисної угоди або збігу тяжких обставин.

Суд звертає увагу на те, що грошова сума, отримана позивачем за оспорюваним договором позики, є вже п"ятою позикою, яку позивач отримує від відповідача шляхом укладення електронного договору позики з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи відповідача. Позивач вже отримував грошові кошти у позику за електронними договорами позики № 7834 від 20.04.2018 р., № 9881 від 13.05.2018 р., № 13821 від 21.06.2018 р., № 14879 від 29.06.2018 р., які містили умови про сплату комісійної винагороди та містили підписи, аналогічні підписам на оспорюваному договорі позики. Грошові зобов"язання за вказаними договорами були виконані позивачем у повному обсязі без будь-яких претензій стосовно вкрай невигіднх для нього умов та впливу тяжких обставин.

Відповідач також відзначає, що за даними Українського бюро кредитних історій позивач станом на 17.07.2019 р. має заборгованість за отриманими від різних фінансових установ кредитами (позиками) на загальну суму 120 965,50 грн. Він регулярно брав крелити та позики, починаючи з вересня 2017 року, в той час як нещасний випадок (який позивач вважає тими тяжкими обставинами, що стали причиною отримання позики за оспорюваним договором позики), стався в листопаді 2017 року.

Таким чином, доводи позивача про укладення оспорюваного договору позики під впливом тяжких обставин та на вкрай не вігідних умовах не підтверджується достатніми доказами і спростовуються наведеними вище обставинами.

Оскільки оспорюваний позивачем договір позики не суперечить нормам чинного законодавства України та погоджений сторонами відповідно до ст.ст. 6, 536, 626-628, 1046 та 1048 ЦК України щодо свободи договору, визначення сторонами його умов, вибору конрагентів, оплатності користування чужими коштами, а також зважаючи на те, що оспорюваним договором позики не порушуються права позивача, суд вважає, що в задовленні позовних вимог необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 11, 203, 215, 233, 509, 526, 610 - 612, 1046, 1048 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 5, 12, 13, 76-81, 141, 206, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гелексі» про захист прав споживача та визнання недійсним договору позики.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: