Справа № 466/1718/17 Головуючий у 1 інстанції: Зима І.Є.
Провадження № 22-ц/811/2098/18 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, у письмовому провадженні, в приміщенні Львівського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 31 травня 2018 року, постановлене в складі головуючого - судді Зими І.Є., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» про відшкодування шкоди, заподіяної злочином, -

в с т а н о в и л а:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ПрАТ «УПСК» в якому, з врахуванням уточнених вимог просив ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача ОСОБА_3 витрати по оплаті стоянки для зберігання транспортного засобу у сумі 804 грн. 00 коп. та судові витрати по оплаті правової допомоги. Крім того позивач просив стягнути з ПрАТ «УПСК» страхове відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 29 227 грн. 18 коп. та моральної шкоди у розмірі 10 000 грн. 00 коп.

Свої вимоги мотивував тим, що вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 07.03.2017 р., який набрав законної сили, ОСОБА_3 визнано винуватим у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Зокрема, вказаним вироком встановлено, що ОСОБА_3 28.10.2016 р. близько 10.45 год., керуючи автомобілем НОМЕР_1 по вул. Шевченка в м. Львові, порушив Правила дорожнього руху України, а саме не надав дорогу мотоциклу марки «G- max», під керуванням позивача ОСОБА_5, що призвело до зіткнення вказаних транспортних засобів. В результаті ДТП водій ОСОБА_2, згідно висновку судово-медичної експертизи № 480/16 від 10.11.2016 року/, отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості.

На момент дорожньо-транспортної пригоди, автомобіль винуватця був застрахований у ПрАТ «УПСК» згідно полісу АЕ № 7125251 від 09.03.2016 р. на умовах обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Таким чином, вважає, що з відповідача ПрАТ «УПСК» підлягає стягненню в його користь страхове відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 29 227 грн. 18 коп., з яких вартість ремонту мотоцикла становить 18 360 грн. 00 коп., додаткові витрати на лікування - 1 546 грн. 18 коп., середній заробіток внаслідок втрати працездатності за період з 28.10.2016 р. по 13.02.2017 р. - 9 378 грн. 00 коп., а також 10 000 грн. 00 коп. моральної шкоди.

Крім цього, просив стягнути з відповідача ОСОБА_3 в його користь витрати по оплаті стоянки для зберігання транспортного засобу у сумі 804 грн. 00 коп. та судові витрати по оплаті правової допомоги.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 31 травня 2018 року у задоволенні позову відмовлено за безпідставністю.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 31 травня 2018 року оскаржив позивач ОСОБА_2

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що вважає неправильним висновок суду першої інстанції про те, що він не звернувся із заявою до страховика ПрАТ «УПСК» про страхове відшкодування внаслідок ДТП, оскільки 28.10.2016 року він письмово повідомив страховика про настання ДТП. Стверджує, що страховик після огляду транспортного засобу склав акт, однак не склав страхового акту (аварійного сертифікату) та не зробив експертної оцінки майнової шкоди заподіяної страхувальником його транспортному засобу, не врахувавши при цьому наданий ним рахунок-фактуру суми шкоди. Посилається на те, що судом не враховано те, що він не є стороною страхового договору та його право на відшкодування шкоди є абсолютним та деліктним. Вважає, що відповідач ОСОБА_3 несе повну матеріальну відповідальність за понесені ним збитки у розмірі 804 грн. 00 коп. згідно поданих суду квитанцій за перевезення та зберігання на штрафному майданчику його транспортного засобу, що не охоплюється умовами страхового договору. Вважає суперечливим та упередженим висновок суду першої інстанції про те, що він обрав неправильний спосіб захисту свого порушеного права.

Просить рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 31 травня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

27.11.2018 року Приватне акціонерне товариство «Українська пожежно-страхова компанія» подало відзив на апеляційну скаргу. Зазначає, що станом на дату звернення позивача з позовом до суду, його право на отримання страхового відшкодування не порушено з боку ПрАТ «УПСК», оскільки позивач не подавав страховику заяву про страхове відшкодування, і відповідно страховиком не було прийнято рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування. Вважає звернення до суду позивача із позовом до ПрАТ «УПСК» передчасним. Стверджує, що позивачем також не надано достатніх доказів на підтвердження необхідності здійснення понесених витрат на лікування, оскільки «Консультативне заключення» не містить переліку призначених медикаментів, дозування та кількості, призначень відповідним лікарем. Звертає увагу на те, що у зв'язку з тим, що позивачем не надано листок непрацездатності встановити розмір відшкодування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності не має можливості. Також вважає, що відсутні підстави для виплати моральної шкоди.

Просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги в частині скасування рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 31 травня 2018 року про відмову в задоволенні позову.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України справи розглядаються судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справ в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду, з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції, без повідомлення учасників справи.

Оскільки колегією суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами, у письмовому провадженні, а копія судового рішення у такому разі надсилається в порядку передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

В той же час, відповідно до ч. 1 ст. 7 ЦПК України, розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ураховуючи, що згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, колегія суддів інформувала учасників справи шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

У відповідності до приписів ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегією суддів справа переглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 07.03.2017 р., відповідача ОСОБА_3 визнано винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, а саме у дорожньо-транспортній пригоді, що відбулась 28.10.2016 р. по вул. Шевченка в м. Львові.

Даним вироком встановлено, що ОСОБА_3 28.10.2016 р. близько 10 год. 45 хв., керуючи автомобілем НОМЕР_2 по вул. Шевченка у м. Львові, порушив вимоги чинних розділів ПДР України, а саме : Р.1 п. 1.5 ; Р.2 п. 2.3( б,д) та Р. 10 п. 10.1, 10.4., не надав дорогу мотоциклу марки «G- max» без реєстрації, яким керував ОСОБА_5, що призвело до зіткнення вказаних транспортних засобів. В результаті ДТП водій ОСОБА_2 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритого двохкісткочкового перелому обох кісток нижньої третини лівої гомілки, садна лобної ділянки голови зліва та лівої гомілки, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 480/16 від 10.11.2016 р. відносяться до тілесного ушкодження середньої тяжкості по ознаці тривалого розладу здоров'я (а.с. 74-75).

Вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 07.03.2017 р. набрав законної сили.

Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Судом також встановлено, що на момент дорожньо-транспортної пригоди, автомобіль винуватця ОСОБА_3 був застрахований у ПрАТ «Українска пожежно-страхова компанія» згідно полісу АЕ № 7125251 від 09.03.2016 р. на умовах обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Частиною 1 ст. 990 ЦК України передбачено, що страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Згідно із п. 35.1. ст. 35 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для отримання страхового відшкодування потерпілий або інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику заяву про страхове відшкодування.

Відповідно до п. 36.2. ст. 36 вказаного Закону, страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у ст. 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніше як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування чи про відмову у його здійсненні.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що для отримання страхового відшкодування встановлено спеціальний порядок, який включає в себе обов'язкове подання потерпілим, в даному випадку позивачем ОСОБА_2, страховику заяву про страхове відшкодування з наданням документів, перелік яких закріплений у п. 35.2. ст. 35 Закону України ««Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Однак, матеріали справи не містять доказів того, що потерпілий ОСОБА_2 звертався до ПрАТ «УПСК» із заявою про страхове відшкодування.

Зокрема, з матеріалів справи вбачається, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 26 квітня 2018 року, постановлено витребувати від ПрАТ «УПСК» інформацію про те, чи звертався ОСОБА_2 з заявою про страхове відшкодування за страховим випадком ДТП, що мала місце 28.10.2016 р. відповідно до страхового полісу АЕ/7125251 від 02.03.2016 р. та яке рішення прийнято за результатами такого звернення. Постановлено також витребувати від ПрАТ «УПСК», у разі наявності, копію звернення ОСОБА_2 з копіями долучених документів, рішення про призначення виплати з проведеними розрахунками (а.с. 142).

На виконання ухвали Шевченківського районного суду м. Львова від 26 квітня 2018 року ПрАТ «УПСК» надало відповідь від 25.05.2018 р. № 1917/17, в якій повідомлено, що ОСОБА_2 із заявою про страхове відшкодування за страховим випадком - ДТП, що мала місце 28.10.2016 р. не звертався (а.с. 145).

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач не скористався своїм правом на вирішення спору в досудовому порядку та порушив порядок та умови отримання страхового відшкодування.

Судом першої інстанції правильно взято до уваги правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 29.06.2016 р. у справі № 6-192цс16, про те що право особи на звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права виникає з моменту, коли право цієї особи порушене (особа довідалась про порушення свого права), тобто з моменту відмови страховика у виплаті страхового відшкодування.

Оскільки, станом на дату звернення позивача до суду, його право на отримання страхового відшкодування з боку ПрАТ «УПСК» не було порушеним, оскільки позивач не подавав страховику заяву про страхове відшкодування і, відповідно, страховиком не було прийнято рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду про те, вимоги ОСОБА_2 до ПрАТ «УПСК» про відшкодування матеріальної шкоди є безпідставними та не підлягають до задоволення.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції також правильно застосував положення Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Згідно з ст. 26-1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховиком відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров'я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров'ю.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що страховиком не здійснювалась виплата позивачу страхового відшкодування за шкоду, заподіяну здоров'ю, а відтак, неможливо здійснити розрахунок суми страхового відшкодування моральної шкоди.

Таким чином, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що вимога позивача про відшкодування моральної шкоди не підлягає задоволенню.

Щодо стягнення з відповідача ОСОБА_3 витрат по оплаті парковки за зберігання пошкодженого мотоцикла, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 1 Закону України «Про страхування» передбачено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 10 Закону України «Про страхування» страхувальник вносить страховику згідно з договором страхування певну плату, яка називається страховим платежем.

Відповідно до статті 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані, зокрема з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Розрізняють добровільну та обов'язкову форми страхування (стаття 5 Закону України «Про страхування»). Добровільним може бути, зокрема страхування наземного транспорту (пункт 6 частини четвертої статті 6 Закону України «Про страхування»). Законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування) (частина перша статті 999 ЦК України).

Види обов'язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Отже, відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов'язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Відступаючи від правового висновку Верховного Суду України, наведеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) вказала, що покладання обов'язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що вимога про стягнення з ОСОБА_3 витрат по оплаті парковки в сумі 800 грн. 00 к5оп. не підлягає до задоволення.

Що стосується вимоги про відшкодування витрат на правову допомогу, суд першої інстанції обґрунтовано вирішив, що така не підлягає до задоволення, оскільки згідно п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов'язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Доводи апеляційної скарги про неправильність висновку суду першої інстанції про те, що позивач не звернувся із заявою до страховика ПрАТ «УПСК» про страхове відшкодування внаслідок ДТП, оскільки 28.10.2016 року він письмово повідомив страховика про настання ДТП, колегією суддів до уваги не приймається з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 28.10.2016 року повідомив ПрАТ «УПСК» про настання ДТП, що підтверджується повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду (а.с. 30).

Пунктом 35.1 ст. 35 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Таким чином, підставою для виплати страхового відшкодування є саме заява про страхове відшкодування, яка повинна відповідати вимогам ст. 35 «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а не повідомлення про настання ДТП.

Відтак, враховуючи вищенаведене, звернення ОСОБА_2 до страховика з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду не створює для страховика зобов'язань по здійсненню виплати страхового відшкодування.

Інші доводи апеляційної скарги про те, що відповідач ОСОБА_3 несе повну матеріальну відповідальність спростовуються вищенаведеним, а тому колегією суддів до уваги не приймаються.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що такі позовні вимоги є безпідставними.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до приписів ч. 1 п. 1 ст. 374 ЦПК України, апеляційний суд за наслідками розгляду скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

А відтак, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 31 травня 2018 року слід залишити без змін.

У відповідності до вимог абзацу 2 ч. 5 ст. 268 ЦПК України в редакції 2017 року, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст даного судового рішення складено26 лютого 2019 року.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 31 травня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 лютого 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.