Справа № 524/7065/18
Провадження № 2/524/401/19
14.02.2019 року Автозаводський районний суд м Кременчука в складі:
головуючого судді Предоляк О.С.
при секретарі судового засідання Гладкій К.О.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визначення порядку користування, -
В С Т А Н О В И В
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визначення порядку користування, в якому просила: визнати квартиру №110 по вул.ОСОБА_3,З в м.Кременчуці та транспортний засіб Мегсеdеs-Веnz Sрrіntег 411 СDІ білого кольору 2002 року випуску з ідентифікаційним номером VIN - WDB9046131R339998 та з реєстраційним номерним знаком ВІ4080АА спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1. Визнати за ОСОБА_1, право власності на 1/2 частину квартири 110 по вул.ОСОБА_3, б. 3 в м.Кременчуці. Встановити порядок користування співвласниками ОСОБА_2, ОСОБА_1 квартирою 110 по вул.Миру, б.3 в м.Кременчуці:залишити в спільному користуванні приміщення коридору літера 1, кладової літера 2, вбиральні літера З, ванної кімнати літера 4 кухні літера 5, житлової кімнати літера 7 та балкону, загальною площею 41,7 кв. м.; виділити ОСОБА_2 житлову кімнату площею 13,8 кв.м та балкон площею 0,9 кв. м., виділити ОСОБА_1 житлову кімнату площею 9,4 кв. м. Виділити ОСОБА_2 транспортний засіб Меrsеdеs-Веnz Sргіntег 411 СDІ білого кольору 2002 року випуску з ідентифікаційним номером VIN - WDB9046131R339998 та з реєстраційним номерним знаком ВІ4080АА. Стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача в рахунок компенсації вартості 1/2 частини транспортного засобу Меrsеdеs-Веnz Sргіntег 411 СDІ білого кольору 2002 року випуску з ідентифікаційним номером VIN - WDB9046131R339998 та з реєстраційним номерним знаком ВІ4080АА. грошові кошти в сумі 150460 грн. Стягнути на користь позивача з відповідача ОСОБА_2 судові витрати по справі, що складаються з судового збору в сумі 4151.40 гривень, витрат на проведення експертних досліджень з оцінки та розподілу майна в сумі 2300 гривень, а всього - в сумі 6451.40 гривень.
Під час шлюбу в 1996 році за спільні сумісні кошти подружжя для цілей проживання сімєю придбали двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною житловою площею 28,3 кв.м. Договір купівлі-продажу було укладено 19.02.1996 року відповідачем, право власності на квартиру - зареєстровано за відповідачем.
В 1997 році обміняли квартиру АДРЕСА_1, загальною житловою площею 28,3 кв.м, на трикімнатну квартиру №110 в цьому ж будинку.
30 серпня 2010 року шлюб розірвано, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу, повторно видане 20.06.2018 року Кременчуцьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, серія І-КЕ №101869. Після розірвання шлюбу в 2010 році, позивач перейшла на дошлюбне прізвище Підгородецька. Спільне майно подружжя в цей період не ділили, продовжували ним користуватися сумісно.
25 березня 2011 року, між ними повторно укладено шлюб, актовий запис № 148, про що свідчить свідоцтво про шлюб, видане 25.03.2011 року Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції Полтавської області, серія І-КЕ №079062.
В 2013 році за спільні сумісні кошти подружжя, ОСОБА_2 придбано в інтересах сімї транспортний засіб Мегсеdеs-Веnz Sрrіntег 411 СDІ білого кольору 2002 року випуску з ідентифікаційним номером VIN - WDB9046131R339998 та з реєстраційним номерним знаком ВІ4080АА
Фактичні шлюбні відносини припинено з березня 2017 року. З цього часу не проживають однією родиною, не ведуть спільного господарства, в кожного окремі кошти. Проживають в одному помешканні через відсутність можливості проживати в окремих оселях. Спільні з відповідачем діти вже є повнолітніми, та проживають окремо.
Просить визнати майно спільною сумісною власністю подружжя та визначити порядок користування квартирою.
Ухвалою суду від 23.10.2018 року відкрито спрощене позовне провадження. Запропоновано відповідачу у 15 денний строк з дня одержання ухвали про відкриття провадження подати відзив на позов.
Відзив на позов не подано.
Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 просять проводити розгляд за їх відсутності, позовні вимоги підтримують. Просять задовольнити з підстав наведених в позовній заяві.
Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_5 у судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомляли.
Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З вимог п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України постає, що, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.
Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У період шлюбу подружжям ОСОБА_1 придбано двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною житловою площею 28,3 кв.м. договір купівлі-продажу укладено 19.02.1996 року, право власності на квартиру - зареєстровано за відповідачем.
В 1997 році подружжя обміняло квартиру АДРЕСА_1, загальною житловою площею 28,3 кв.м, на трикімнатну квартиру №110 в цьому ж будинку згідно договору міни від 07.04.1997 року, посвідченого державним нотаріусом Першої кременчуцького державної нотаріальної контори ОСОБА_6, зареєстровано в реєстрі № 4-584.
30 серпня 2010 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, повторно видане 20.06.2018 року Кременчуцьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, серія І-КЕ №101869. Після розірвання шлюбу в 2010 році, позивач перейшла на дошлюбне прізвище Підгородецька. Спільне майно подружжя в цей період не ділили, продовжували ним користуватися сумісно.
25 березня 2011 року, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вдруге укладено шлюб, актовий запис № 148, про що свідчить свідоцтво про шлюб, видане 25.03.2011 року Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції Полтавської області, серія І-КЕ №079062. Після укладення повторного шлюбу позивач перейшла на прізвище ОСОБА_1.
В 2013 році за спільні сумісні кошти подружжя, ОСОБА_2 придбано транспортний засіб Мегсеdеs-Веnz Sрrіntег 411 СDІ білого кольору 2002 року випуску з ідентифікаційним номером VIN - WDB9046131R339998 та з реєстраційним номерним знаком ВІ4080АА
Фактичні шлюбні відносини припинились з березня 2017 року. З цього часу не проживають однією родиною.
Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Зі ст. 70 СК України, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
При цьому право на спільне майно, яке виникає у подружжя в період шлюбу, не припиняє своє існування після його розірвання або фактичного припинення шлюбу. Розпорядження, користування та володіння об'єктами права спільної сумісної власності здійснюється подружжям з рівними правами та обов'язками, якщо інше не встановлено домовленості між ними.
Відповідно до ст. 71 СК України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.
Згідно ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Відповідно до ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Суд враховує висновок Верховного Суду України викладений в Постанові від 25 листопада 2015 року (справа № 6-2333цс15) відповідно до якого, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, надані суду докази безспірно свідчать про те, що спірне майно є спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_2, оскільки набуте ними під час шлюбу та ведення спільного господарства, за їх спільні кошти, тому належить кожному з них у рівних частках, тобто по 1/2 частині кожному.
Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Ізст. 317 ЦК України постає, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право користування полягає в тому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати корисні якості речі ( майна) для себе, здобувати з цього користь, вигоду. Право розпорядження означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати , припиняти юридичну долю речі ( майна). Право розпорядження закріплює абсолютну владу власника над річчю ( майном), яка може виражатися навіть у відчуженні або знищенні речі ( майна).
Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності , закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.
Статтею 379 ЦК України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них ( ст. 380 ЦК України).
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятними. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. У відповідності до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Відповідно до ч.3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частки спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.
Відповідно до п.14 постанови № 20 від 22.12.1995 року Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику по справах за позовами про захист права приватної власності» можливо встановлення порядку користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов та п.6 Постанови №7 від 04 жовтня 1991 року « Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» у цьому разі окремі підсобні приміщення ( кухня, коридор, тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності.
Поділ квартири в натурі, в даному випадку, є неможливим, оскільки сторонам неможливо виділити ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири.
На підтвердження вимог позивачем надано письмовий доказ висновок експерта ОСОБА_3 за №43-18 від 20.07.2018 року відповідно до якого запропоновано варіант встановлення порядку користування квартирою №110 в будинку № 3 по вул.. Миру в м.Кременчуці між співвласниками залишивши в спільному користуванні приміщення коридору літера 1, кладової літера 2, вбиральні літера З, ванної кімнати літера 4, кухні літера 5, житлової кімнати літера 7 та балкону, загальною площею 41,7 кв. м.; виділити ОСОБА_2 житлову кімнату площею 13,8 кв.м та балкон площею 0,9 кв. м., виділити ОСОБА_1 житлову кімнату площею 9,4 кв. м.
Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.
При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.
Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.
Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, найбільш наближені до розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17.02.2016 року № 6-1500 цс 15.
Враховуючи обставини спірних правовідносин, неприязні стосунки між сторонами та встановлений між ними порядок користування житлом, доцільним є виділення в окреме користування кожному із сторін окремої житлової кімнати для врегулювання спору між ними щодо користування спірною квартирою, а інші приміщення залишити в їх спільному користуванні.
На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визначення порядку користування підлягають задоволенню.
Відповідно до ч.ч. 1 та 2ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.
Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Судові витрати розподіляються згідно ст. 141 ЦПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 24,60- 69, 70-105,110,111,112,114 СК України, ст..ст. 319, 321, 358, 391 ЦК України, ст.ст.2, 10, 12, 13, 16, 76-82, 89, 133,141, 189-200, 247, 258, 263, 264, 265, 273, 274, 279, 293, 315, 354 ЦПК України, суд -
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визначення порядку користування задовольнити.
Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 в м Кременчуці та транспортний засіб Мегсеdеs-Веnz Sрrіntег 411 СDІ білого кольору 2002 року випуску з ідентифікаційним номером VIN - WDB9046131R339998 та з реєстраційним номерним знаком ВІ4080АА.
Визнати за ОСОБА_1, право власності на 1/2 частину квартири 110 по вул.ОСОБА_3, б. 3 в м.Кременчуці.
Встановити порядок користування співвласниками ОСОБА_2, ОСОБА_1 квартирою 110 по вул.Миру, б.3 в м.Кременчуці: залишити в спільному користуванні приміщення коридору літера 1, кладової літера 2, вбиральні літера З, ванної кімнати літера 4 кухні літера 5, житлової кімнати літера 7 та балкону, загальною площею 41,7 кв. м.; виділити ОСОБА_2 житлову кімнату площею 13,8 кв.м та балкон площею 0,9 кв. м., виділити ОСОБА_1 житлову кімнату площею 9,4 кв. м.
Виділити ОСОБА_2 транспортний засіб Меrsеdеs-Веnz Sргіntег 411 СDІ білого кольору 2002 року випуску з ідентифікаційним номером VIN - WDB9046131R339998 та з реєстраційним номерним знаком ВІ4080АА.
Стягнути з ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 в рахунок компенсації вартості 1/2 частини транспортного засобу Меrsеdеs-Веnz Sргіntег 411 СDІ білого кольору 2002 року випуску з ідентифікаційним номером VIN - WDB9046131R339998 та з реєстраційним номерним знаком ВІ4080АА грошові кошти в сумі 150460 грн.
Стягнути з ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, судовий збір в сумі 4151,40 гривень, витрати на проведення експертних досліджень з оцінки та розподілу майна в сумі 2300 гривень, а всього - в сумі 6451,40 гривень.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного тексту заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О.С. Предоляк