Номер провадження: 22-ц/813/6000/19
Номер справи місцевого суду: 521/1896/19
Головуючий у першій інстанції Целух А. П.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.11.2019 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській областіу справі за заявою ОСОБА_1 (зацікавлена особа - Головне управління державної міграційної служби України в Одеській області) про встановлення факту, що має юридичне значення, на рішення Малиновського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Целуха А.Б. 10 квітня 2019 року у м. Одеса, -

встановила:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення (а.с. 2-3).

В обґрунтування позову посилалася на те, що у квітні 2017 року чоловік заявниці ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме - про встановлення факту, що ОСОБА_2 , 1955 року народження, постійно безвиїзно проживав зі своєю дружиною ОСОБА_1 та сином ОСОБА_3 на території України станом на травень 1990 року, тобто до прийняття Закону України «Про громадянство». Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 26 квітня 2017 року по цивільній справі № 521/5271/17 встановлено юридичний факт постійного проживання на законних підставах на території України ОСОБА_2 з травня 1990 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловік заявниці ОСОБА_4 помер. У зв`язку зі вказаними обставинами, заявниця вимушена була звернутися до суду із зазначеною заявою, так як встановлення факту постійного проживання на території України необхідно останній для отримання паспорту громадянина України.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2019 року заяву ОСОБА_1 було задоволено. Встановлено юридичний факт того, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , постійно проживала на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року (а.с. 33-34).

В апеляційній скарзі представник Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким заяву залишити без задоволення, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, судом не було враховано, що ОСОБА_1 не використала всі можливості для отримання статусу громадянина України. Крім того, апелянт вважає, що ОСОБА_1 не надала жодних доказів свого легального перебування на території України (а.с. 35-41).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області підлягає підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Матеріалами справи встановлено, що у квітні 2017 року чоловік заявниці ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме про встановлення факту що ОСОБА_4 , 1955 року народження, постійно безвиїзно проживав зі своєю дружиною ОСОБА_1 та сином ОСОБА_3 на території України станом на травень 1990 року, тобто до прийняття Закону України «Про громадянство».

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 26 квітня 2017 року по цивільній справі № 521/5271/17 встановлено юридичний факт постійного проживання на законних підставах на території України ОСОБА_2 з травня 1990 року.

Як вбачається з мотивувальної частини рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26 квітня 2017 року, встановлення факту сумісного проживання однією сім`єю заявниці з ОСОБА_2 та їх сином ОСОБА_3 було встановлено та підтверджено у судовому засіданні.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 06 грудня 2017 року.

Згідно ч.1 ст.8 Закону України «Про громадянство» передбачено, що особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама постійно проживала на інших територіях, що входили на час її постійного проживання до складу Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подав заяву про набуття громадянства України, реєструється громадянином України.

У пункті 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Проживання на території України на законних підставах згідно зі ст.1 Закону України «Про громадянство» це проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні.

Згідно п. 5 ч. 2ст. 234 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючого документу та інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31 березня 1995р. передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Наведений уст. 273 ЦПК перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним.

За наявності зазначених умов, суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення.

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи, або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав, або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).

У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Рішення суду у справах про встановлення факту, що має юридичне значення, у випадку, коли закон пов`язує з цим фактом різні правові наслідки, набуває преюдиціального значення при розгляді інших справ за участю тих самих осіб щодо захисту їхніх прав.

Для встановлення факту, що має юридичне значення, особі необхідно зазначити мету встановлення відповідного факту, що має юридичне значення, і така мета повинна мати правовий характер.

У справах окремого провадження спору про право немає, але є необхідність судової констатації наявності юридичного факту.

Судом вірно встановлено, що заявниця не має можливості отримати паспорт громадянина України, оскільки не може підтвердити належність до громадянства України, так як не має документів, підтверджуючих її реєстрацію на території України станом на 24 серпня 1991 року та, на підставі викладеного, суд першої інстанції дішов вірного висновку про необхідність задоволення поданої заяви.

Колегія суддів вважає необґрунтованим довід апеляційної скарги представника Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про те, що ОСОБА_1 не використала всі можливості для отримання статусу громадянина України та не надала жодних доказів свого легального перебування на території України, з наступних підстав.

Так, як вже вказувалось вище, рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 26 квітня 2017 року по цивільній справі № 521/5271/17 встановлено, що заявник ОСОБА_2 у березні 1990 року зі своєю дружиною ОСОБА_1 та неповнолітнім сином ОСОБА_5 переїхали на постійне місце проживання у м. Одеса у зв`язку із військовими діями на батьківщині заявника ОСОБА_6 .

Заявник зняв приватну квартиру за адресою АДРЕСА_1 , де проживав зі своєю сім`єю на той момент.

З 25 травня 1990 року ОСОБА_4 працював у приватному підприємстві «Артур» на посаді механіка швейного обладнання, що підтверджується копією трудової книжки. Син ОСОБА_3 навчався та закінчив у 2003 році загальноосвітню школу №39 в м. Одеси, та набув громадянство України після досягнення 18 років.

Судом встановлено, що з 1990 року заявник постійно проживав на законах підставах в Україні, у м. Одеса, нікуди за межі України не виїжджав, мав намір постійно проживати в Україні.

Вищевикладене підтвердили показанням свідка ОСОБА_7 , який зазначив, що познайомився з заявником у місті Одесі у 1990 році. Постійним місцем проживання ОСОБА_4 та його сім`ї з березня 1990 року, тобто до прийняття закону України «Про громадянство», була м. Одеса.

Таким чином, вказаним рішенням суду визнано, що дружина заявника ОСОБА_1 перебуває на території України з березня 1990 року.

Преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акту, який вступив в законну силу.

Згідно ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Дія преюдиції припиняється, коли попереднє преюдиціальне рішення, зокрема судове рішення скасовано в установленому порядку.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26 квітня 2017 року, яким встановлений факт постійного перебування на території України з березня 1990 року заявника ОСОБА_2 , його дружини ОСОБА_1 та сина ОСОБА_8 , набрало законної сили 10 травня 2017 року.

Крім того, колегія суддів враховує, що постійне проживання ОСОБА_1 підтверджується наявною у матеріалах Посвідкою на постійне проживання від 05 липня 2007 року, виданою заявнику ВГІРФО ОМУ ГУМВС України в Одеській області.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2019 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складений 27 листопада 2019 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе