Єдиний унікальний номер 341/63/19
Номер провадження 2/341/224/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2019 року м.Галич

Галицький районний суд Івано-Франківської області у складі:

головуючого судді: Максимчина Ю.Д.

з участю

секретаря судового засідання: Томин Л.В.,

позивача: ОСОБА_1,

представника позивача: ОСОБА_2

відповідача: ОСОБА_3

розглянувши у судовому засіданні в залі суду у м. Галич цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, суд-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, мотивуючи тим, що 06 червня 2006 року вона уклала шлюб з відповідачем, який зареєстрований виконавчим комітетом Бурштинської міської ради Галицького району Івано-Франківської області, про що складено актовий запис за № 41.

В шлюбі у сторін народилися діти: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Позивач зазначила, що причиною розірвання шлюбу стало те, що подальше спільне проживання та збереження шлюбу є неможливим, оскільки втратили взаєморозуміння один до одного. У зв’язку з наведеним просила суд розірвати шлюб, малолітніх дітей – ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, залишити на проживання з нею.

Позивач в судове засіданні, позовні вимоги підтримала, надала пояснення, що кожен з них має протилежні погляди на шлюб та сім’ю. Відповідач постійно нехтував сімейними цінностями, з його ініціативи між ними постійно виникали сварки, свідком яких нерідко ставали їхні діти.

Ведення між ними спільного господарства та сумісне проживання припинено. Оскільки шлюб носить формальний характер, наполягає на розірванні шлюбу між ними, так як його збереження буде суперечити її інтересам. Примирення між сторонами не можливе. Позивач не бажає надалі перебувати у цьому шлюбі, її намір розірвати шлюб з відповідачем є остаточним.

Відповідач в судове засідання з’явився, надав суду пояснення, в яких позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позову.

Суд, заслухавши сторони, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, встановив такі юридичні факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно свідоцтва про одруження серія НОМЕР_3, сторони зареєстрували шлюб 06.06.2006 року в виконавчому комітеті Бурштинської міської ради Галицького району Івано-Франківської області, актовий запис за № 41. Після реєстрації шлюбу дружині присвоєне прізвище «ОСОБА_1».

Від шлюбу у сторін є діти: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується копіями свідоцтв про народження.

Шлюбні відносини припинені в січні 2019 року.

З часу фактичного припинення шлюбних відносин та знаходження позову в суді примирення між сторонами не відбулось.

Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має в сім’ї рівні права та обов’язки.

Статтею 5 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою користуються рівними правами та обов’язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України сім’ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов’язки.

Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

За приписами ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред’явлений одним із подружжя.

Як вбачається з ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»: проголошена Конституцією України охорона сім’ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з’ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя».

У пункті 84 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Валліанатос та інші проти Греції» від 07.11.2013 року (Заяви №№ 29381/09 та 32684/09) передбачено: «Суд наголошує на принципах, встановлених у його практиці. Мета захисту родини у її традиційному сенсі є доволі абстрактною і для її реалізації може використовуватися широкий спектр конкретних заходів… Також, з огляду на те, що Конвенція є «живим» документом, який слід тлумачити у світлі умов сьогодення…, держава при виборі засобів, покликаних забезпечувати захист сім’ї та повагу до сімейного життя, як цього вимагає стаття 8, обов’язково має брати до уваги зміни, що відбуваються у суспільстві і у ставленні до соціальних питань, цивільного стану і міжособистісних стосунків, включаючи той факт, що не існує лише одного шляху чи лише одного вибору, коли йдеться про те, як вести сімейне або приватне життя».

Пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року встановлено: «Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв’язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку…, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні.».

Загальна декларація прав людини у ч. 2 ст. 16 містить положення, за яким шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються, а за ст. 23 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, жоден шлюб не може бути укладений без вільної і цілковитої згоди тих, що одружуються.

Суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім’ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.

За аналогією можливо зробити висновок, що й подальше існування сім`ї як добровільного союзу у разі відсутності добровільної згоди чоловіка чи жінки на такий союз - сім`ю - шлюб, не може мати місце, а також, приймаючи бажання та право одного з них розірвати шлюб, не може бути незаконно порушене або одного з подружжя не можливо насильно, без його волі змусити перебувати у таких зареєстрованих як шлюб відносинах.

Згідно системного аналізу наведених норм права, примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров’я, в якому вона проживає.

Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України, мати і батько мають рівні права та обов’язки щодо дитини.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім’я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім’ї разом з батьками або в сім’ї одного з них та на піклування батьків.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов’язків щодо дитини.

Згідно з вимогами ст.157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Відповідно до ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що діти ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, проживають з матір’ю. Дані обставини сторонами не оспорюються та доказуванню не підлягають.

За приписами ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв’язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

Позивач в заяві зазначила, що після розірвання шлюбу хоче надалі іменуватися цим прізвищем, а тому після реєстрації розірвання шлюбу прізвище позивач просила не змінювати на дошлюбне.

В порядку ч. 2 ст. 115 СК України після набрання даним рішенням законної сили воно підлягає направленню до органу РАЦС за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов’язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Судом встановлено, що при зверненні до суду, позивачем понесено судові витрати, які складаються із сплаченого судового збору в сумі 768,40 грн. та витрат на правничу допомогу в сумі 1000,00 грн. Дані витрати підтверджені належними доказами, а саме квитанцією про сплату судового збору, договором про надання правничої допомоги, квитанцією про оплату правничої допомоги, участю адвоката у справі.

Суд приходить до висновку, що розмір витрат на правничу допомогу є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням значення справи для сторін, а тому підлягають стягнення на користь сторони, яка їх понесла.

На підставі наведеного, керуючись статтями 4, 12, 13, 76-83, 89, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 280-282 Цивільного процесуального кодексу України, статтями 56, 105, 110, 112 Сімейного кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу - задовольнити.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, зареєстрований 06.06.2006 року виконавчим комітетом Бурштинської міської ради Галицького району Івано-Франківської області, актовий запис за № 41 - розірвати.

Залишити позивачу ОСОБА_1, після розірвання шлюбу прізвище «ОСОБА_1».

Малолітніх дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, залишити на проживанні з матір’ю ОСОБА_1.

Стягнути із ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1; АДРЕСА_2) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2; АДРЕСА_1) понесені судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 768,40 грн.

Стягнути із ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1; АДРЕСА_2) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2; АДРЕСА_1) понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 1000,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського Апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя:

Ю. Д. Максимчин