Постанова

Іменем України

16 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 127/14457/15-ц

провадження № 61-8686св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І., Яремка В. В.

учасники справи:

позивач - Вінницька міська рада,

відповідачі: Вінницька районна державна адміністрація Вінницької області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Держземагентство у Вінницькому районі Вінницької області, приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області Євстратова Олена Олексіївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Вінницької міської ради на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 березня 2016 року у складі судді Іщук Т. П. та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 18 травня 2016 року у складі колегії суддів: Зайцева А. Ю., Шемети Т. М., Панасюка О. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2015 року Вінницька міська рада звернулася до суду з позовом до Вінницької районної державної адміністрації, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Держземагентства у Вінницькому районі Вінницької області, приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області Євстратової О. О., про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та договору купівлі-продажу земельної ділянки.

Позов обгрунтований тим, що на підставі розпорядження Вінницької районної державної адміністрації від 05 липня 2012 року № 789 «Про передачу у власність земельних ділянок громадянам для ведення садівництва на території Якушинецької сільської ради, за межами населеного пункту» ОСОБА_1 13 липня 2012 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 723295, цільове призначення: для індивідуального садівництва, площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:004:0171.

28 жовтня 2013 року згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області Євстратовою О. О., ОСОБА_1 відчужив земельну ділянку ОСОБА_2 .

Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 11 червня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 03 грудня 2014 року, визнано протиправним та скасовано розпорядження Вінницької районної державної адміністрації від 05 липня 2012 року № 789. Територія, якою розпорядилась Вінницька районнадержавна адміністрація, згідноз генеральним планом розвитку м. Вінниці, затвердженим постановою Ради Міністрів Української РСР від 25 липня 1987 року № 259, та генеральним планом 2007 року, затвердженимрішенням Вінницької міської ради від 23 листопада 2007 року № 1498, зі змінами від 01 лютого 2013 року № 1140, та планом зонування м. Вінниці, затвердженимрішенням Вінницької міської ради від 04 липня 2008 року № 2012, запроектована під розширення міських територій, а саме для розміщення багатоквартирної та громадської забудови Х мікрорайону м. Вінниці. Відповідно до постанови Верховної Ради України від 13 травня 2015 року № 401-VIII щодо змін і встановлення меж м. Вінниці і Вінницького району Вінницької області земельна ділянка за кадастровим номером :01:004:0171 увійшла в межі м. Вінниці.

Короткий зміст рішень суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 18 травня 2016 року, позов задоволено частково. Визнано недійсним державний акт серії ЯМ № 723295на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:004:0171, виданий 13 липня 2012 року на ім`я ОСОБА_1 . В іншій частині вимог відмовлено. Проведено розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що розпорядження Вінницької районної державної адміністрації Вінницької області від 05 липня 2012 року № 789 скасоване, а державний акт на право власності на земельну ділянку є похідним від нього, тому державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий ОСОБА_1 , є недійсним.

Щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28 жовтня 2013 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , суд зазначив, що скасування розпорядження Вінницької районної державної адміністрації Вінницької області від 05 липня 2012 року № 789, на підставі якого ОСОБА_1 видано державний акт на право власності на земельну ділянку, не може бути підставою для визнання недійсним укладеного правочину про відчуження нерухомого майна, оскільки на час його укладення були відсутні такі підстави.

Суд виходив з того, що спірна земельна ділянка ввійшла в межі м. Вінниці відповідно до постанови Верховної Ради України від 13 травня 2015 року № 401-VІІІ.

Суд апеляційної інстанції погодився з такими висновками суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2016 року Вінницька міська рада звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення судів першої та апеляційної інстанцій, просила скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови в позові та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Рух справи у суді касаційної інстанції

21 червня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі. Зупинено виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 березня 2016 року та ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 18 травня 2016 року в частині відмови у позові про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки до перегляду справи у касаційному порядку.

07 грудня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу призначено до судового розгляду.

У лютому 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з розпорядженням від 06 червня 2019 року № 612/0/226-19 «Про призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи», відповідно до пунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року №7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» справу відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями призначено судді-доповідачеві Олійник А. С.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не надали належної оцінки обставинам, що мають істотне значення для вирішення справи по суті.

Суди не звернули уваги на порушення прав та інтересів територіальної громади в особі Вінницької міської ради у зв`язку з незаконною передачею земельних ділянок Вінницькою районною державною адміністрацією, що встановлено постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 11 червня 2014 року у справі № 127/27702/13-а.

Незаконність набуття права власності на земельну ділянку встановлена судовим рішенням у справі № 127/27702/13-а та підтверджена судами першої та апеляційної інстанцій у рішеннях у цій справі у зв`язку зі скасуванням державного акта на право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку, яка незаконно була відчужена на користь ОСОБА_2 , попри те, що державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 723295 був скасований.

Суди неправильно визначили, що Вінницька міська рада не має права заявляти позов про визнання правочину недійсним, оскільки не є стороною договору. Згідно з частиною третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Суд апеляційної інстанції у судовому рішенні підтвердив право міської ради на звернення з позовом про визнання договору купівлі-продажу недійсним, проте відмовив у позові в цій частині.

Суд зазначив, що Вінницька міська рада обрала спосіб захисту свого права, який не передбачено законом. Однак суд не звернув уваги, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом, а законом передбачений такий спосіб захисту права, як визнання правочину недійсним.

Суди не звернули уваги, що правовстановлюючий документ, який став підставою правочину, був скасований.

Аргументи інших учасників справи

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Оскільки касаційна скарга мотивована лише неправильним застосуванням норм права в частині відмови у визнанні недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28 жовтня 2013 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , справа переглядається судом касаційної інстанції лише в цій частині.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення частково касаційної скарги з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що згідно з пунктом 2розпорядження Вінницької районної державної адміністрації від 05 липня 2012 року № 789 «Про передачу у власність земельних ділянок громадянам для ведення садівництва на території Якушинецької сільської ради, за межами населеного пункту» передано громадянам у власність земельні ділянки загальною площею 2,0000 га, з них 2,0000 га - рілля для ведення садівництва, за рахунок земель сільськогосподарського призначення, які не надані у власність та користування (землі запасу), на території Якушинецької сільської ради, за межами населеного пункту.

На підставі цього розпорядження 13 липня 2012 року Управління Держкомзему у Вінницькому районі Вінницької області видало ОСОБА_1 державний акт серії ЯМ № 723295 на право власності на земельну ділянку, цільове призначення: для індивідуального садівництва, площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:004:0171.

28 жовтня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Євстратовою О. О., зареєстрований у реєстрі за № 1100. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомого майна від 16 лютого 2015 року право власності ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 28 жовтня 2013 року.

Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 11 червня 2014 року у справі №127/27702/13-а, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 03 грудня 2014 року, визнано протиправним та скасовано розпорядження Вінницької районної державної адміністрації Вінницької області від 05 липня 2012 року № 789 «Про передачу у власність земельних ділянок громадянам для ведення садівництва на території Якушинецької сільської ради, за межами населеного пункту». У цій справі суд встановив, що згідно з генеральним планом 1983 року, затвердженим постановою Ради Міністрів Української РСР від 25 липня 1987 року № 259, та генеральним планом міста Вінниці, затвердженим рішенням Вінницької міської ради від 23 листопада 2007 року № 1498, зі змінами від 01 лютого 2013 року № 1140 (розробник - Український державний науково-дослідний інститут проектування міст ім. Ю. М. Білоконя «Діпромісто»), а також планом зонування міста Вінниці, затвердженим рішенням Вінницької міської ради від 04 липня 2008 року № 2012, територія, на якій знаходиться спірна земельна ділянка, запроектована під розширення міської території, а саме для розміщення багатоквартирної та громадської забудови Х мікрорайону м. Вінниці.

Згідно з Постановою Верховної Ради України від 13 травня 2015 року № 401-VІІІ «Про зміну і встановлення меж міста Вінниця і Вінницького району Вінницької області» вирішено змінити межі міста Вінниця і Вінницького району Вінницької області, збільшивши територію міста на 4448,97 га.

Відповідно до довідки Департаменту архітектури, містобудування та кадастру Вінницької міської ради від 08 червня 2015 року № 05-1-23822, Постанови Верховної Ради України від 13 травня 2015 року № 401-VІІІ «Про зміну і встановлення меж міста Вінниця і Вінницького району Вінницької області» з-поміж інших до території міста Вінниці також належить земельна ділянка з кадастровим номером :01:004:0171, на яку ОСОБА_1 видано оспорюваний державний акт та яка відчужена ним у власність ОСОБА_2 .

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу у суді.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК України у редакції, чинній на час звернення до суду з позовом; аналогічні приписи закріплені у частинах першій і другій статті 4 ЦПК України, чинного на час розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду).

Переглядаючи законність та обгрунтованість судових рішень у межах доводів касаційної скарги, Верховний Суд, відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд зазначає, що захист порушеного права особи має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача.

Відповідний правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17.

Згідно із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника.

Статтею 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, а також можливість їх захистити іншим способом, встановленим договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Крім того, главою 29 ЦК України визначено такі способи захисту права власності як витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) та усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов).

Згідно зчастиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Вінницька міська рада мотивувала позов у частині визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки приписами статей 203, 215ЦК України, в яких визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, загальні підстави та правові наслідки недійсності правочину.

Між Вінницькою міською радою та ОСОБА_2 відсутні договірні відносини, оскільки остання набула земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу, уклденого з ОСОБА_1 .

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (абзац перший частини першої статті 216 ЦК України). У разі недійсності правочину суд застосовує реституцію: кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України). Зобов`язання з реституції виникають внаслідок недійсності правочину (його нікчемності чи визнання судом недійсним). Реституція є заходом, спрямованим на приведення майнового стану сторін недійсного правочину до стану, який вони мали до вчинення такого правочину. Вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного, зокрема нікчемного, правочину, за правилами реституції може бути адресована тільки стороні цього правочину. Крім того, реституцію можна застосувати лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він був переданий.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України

Права особи, яка вважає себе власником майна, не захищаються шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням статей 215 і 216 ЦК України. Такий захист можливий шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

Відповідні правові висновки викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові 28 листопада 2018 року, справа № 504/2864/13-ц, провадження № 14-452 цс 18.

З огляду на викладене, доводи касаційної скарги є необгрунтованими, оскільки визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки не є ефективним способом захисту права власника, саме рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Звертаючись до суду з позовом, Вінницька міська рада не заявила вимоги про витребування майна в добросовісного набувача.

З огляду на викладені висновки щодо застосування норм матеріального права до правовідносин, якщо майно незаконно вибуло у власника, Верховний Суд з урахуванням висновків судів щодо застосування норм матеріального права дійшов висновку про скасування судових рішень у частині відмови у визнанні недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28 жовтня 2013 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та ухвалення нового рішення про відмову у позові із викладених мотивів.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи наведене, Верховний Суд вважає за необхідне задовольнити касаційну скаргу частково, судові рішення у межах доводів касаційної скарги скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у позові відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Вінницької міської ради задовольнити частково.

РішенняВінницького міського суду Вінницької області від 21 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 18 травня 2016 року в частині відмови у задоволенні позову скасувати.

У позові Вінницької міської ради до Вінницької районної державної адміністрації, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Держземагентство у Вінницькому районі Вінницької області, приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області Євстратова Олена Олексіївна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки відмовити.

Постанова суду касаційної інстанціїнабирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко