Постанова

Іменем України

20 лютого 2019 року

місто Київ

справа № 296/654/17

провадження № 61-14374св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Комунальне підприємство «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради,

третя особа - Незалежна профспілка гірників України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 31 березня 2017 року у складі судді Драч Ю. І. та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 16 червня 2017 року у складі колегії суддів: Миніч Т. І., Гансецької І. А., Талько О. Б.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_3 у січні 2017 року звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради

(далі - КП «Житомиртеплокомуненерго»), в якому просив поновити його на посаді начальника Богунського теплового району КП «Житомиртеплокомуненерго»; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, а також 100 000, 00 грн на відшкодування моральної шкоди та судові витрати.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 27 грудня 2016 року наказом КП «Житомиртеплокомуненерго» № 146-К/тр його звільнено з роботи у зв'язку зі скороченням штату за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України. ОСОБА_3 вважав зазначений наказ незаконним і таким, що порушує його права як працівника, обраного до профспілкового органу, тому він підлягає скасуванню, оскільки на цьому підприємстві він працює більше 12 років, постійно отримував премії, має вищу освіту, порушень трудової дисципліни не допускав. ОСОБА_3 зазначав, що будь-яких підстави для скорочення штату, в тому числі його посади, - відсутні, оскільки не мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, а також що зазначене питання не погоджене з первинною профспілковою організацією, створеною на підприємстві.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідач заперечував проти задоволення позову, зазначив про його безпідставність. Також стверджував, що процедура звільнення дотримана в повному обсязі, повідомити профспілкову організацію про звільнення ОСОБА_3 за три місяці не було можливості, оскільки повідомлення про створення профспілкової організації надійшло на адресу підприємства лише 13 жовтня 2016 року.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 31 березня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 19 грудня 2016 року у справі № 296/9701/16-ц ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні позову до КП «Житомиртеплокомуненерго» про визнання незаконним та скасування наказу від 25 жовтня 2016 року № 118-К/тр в частині попередження про заплановане звільнення та поновлення на посаді. Зазначене рішення суду залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 15 лютого 2017 року. Наведеним спростовуються доводи позивача про ненадання відповідачем доказів змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, яке призводить до скорочення чисельності або штату працівників, оскільки у цьому випадку скорочення не є наслідком ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання КП «Житомиртеплокомуненерго», а пов'язується зі змінами в організації управління підприємством. Тобто належними та допустимими доказами відповідач довів, що у цьому випадку скорочення має місце і зазначена обставина встановлена іншим судовим рішенням. Окрім цього, відповідачем направлено запит від 20 грудня 2016 року № 4477/1 до голови профспілкового комітету КП «Житомиртеплокомуненерго» Тітова Ю. Д. щодо членства у профспілці ОСОБА_3, на який отримана відповідь від 20 грудня 2016 року № 2/43, в якому зазначено, що з 15 жовтня 2016 року ОСОБА_3 не є членом профспілкової організації КП «Житомиртеплокомуненерго». Суд також зазначив, що ОСОБА_3 про створення первинної профспілкової організації Незалежної профспілки гірників України КП «Житомиртеплокомуненерго» повідомив відповідача 13 жовтня 2016 року. проте, відповідно до матеріалів справи ОСОБА_3 не подав відповідачу підтверджуючих документів щодо статусу та сфери діяльності профспілки. Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач не був належним чином повідомлений про наявність другої профспілкової організації на підприємстві, про її статус та членів, тому не мало належних правових підстав для взаємодії з її керівництвом.

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 16 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено. Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 31 березня 2017 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, додатково зазначивши, що, не надавши згоду на звільнення позивача з роботи, первина профспілкова організація Незалежної профспілки гірників України КП «Житомиртеплокомуненерго» (далі - ППОНПГУ) посилалася на те, що скорочення на підприємстві не мало місця та роботодавцем порушено право самої профспілки. Проте такі мотиви суд визнав безпідставними, оскільки факт скорочення чисельності й штату підтверджений іншим судовим рішенням, що набрало законної сили. Доводи щодо неузгодження роботодавцем своїх дій з новоствореною профспілкою правового значення не мають, оскільки зміни до колективного договору не внесені. Крім того, предметом спору в цій справі є індивідуальний трудовий спір, а не спір роботодавця з профспілковою організацією. Суд застосував правовий висновок, викладений Верховним Судом України у постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-119цс15, відповідно до якого у разі, якщо відмова профспілкової організації на розірвання трудового договору є необґрунтованою, роботодавець не позбавлений можливості звільнити працівника. За наведених обставин, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення, оскільки по суті спору рішення судом першої інстанції постановлено правильно і наведені заявником мотиви не передбачають зміни правового обґрунтування.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просив рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заявник зазначає, що судами порушено положення статті 43 КЗпП України, оскільки, отримавши обґрунтовану відповідь ППОНПГУ про незгоду на звільнення її голови, суд не взяв її до уваги та дійшов необґрунтованого висновку про можливість звільнення позивача без згоди профспілки. Також зазначив, що суд апеляційної інстанції безпідставно послався на правовий висновок, зроблений Верховним Судом України у постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-119цс15, оскільки зазначену справу розглянуто за інших фактичних обставин.

19 лютого 2019 року заявник також подав заяву, у якій просив урахувати чинну судову практику із посиланням на постанову Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 296/3562/17-ц

(провадження № 61-28231св18).

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відповідач відзиву на касаційну скаргу не надав.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 28 листопада 2017 року справу призначено до розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у березні 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_3 обіймав посаду начальника дільниці КП «Житомиртеплокомуненерго» з 01 жовтня 2009 року.

На підставі наказу від 01 лютого 2013 року № 7-к позивач переведений на посаду начальника Богунського теплового району підприємства відповідача.

Наказами КП «Житомиртеплокомуненерго» від 08 червня 2016 року № 147-аг та від 20 жовтня 2016 року № 20 виключено зі штатного розпису підприємства посади двох начальників теплових районів м. Житомира. Зазначені накази є чинними та позивачем не спростовані.

Згідно зі штатними розписами, наданими відповідачем, на 2017 рік перелік посад по Богунському тепловому району не передбачає посади начальника району. Наведені обставини свідчать про те, що у відповідача дійсно мало місце скорочення штату працівників.

Наказом від 25 жовтня 2016 року № 118-К/тр позивач попереджений про наступне скорочення посади, яку він обіймає, із дотриманням встановленого законом двомісячного терміну. Від підпису у наказі про ознайомлення з ним позивач відмовився, про що було складено акт від 27 жовтня 2016 року.

Листом від 26 жовтня 2016 року, за вих. № 3315/1, ОСОБА_3 запропоновано інші посади, які на той час були вільними на підприємстві, але згоди на переведення позивачем не надано.

Крім того, рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 19 жовтня 2016 року у справі № 296/9701/16-ц, залишеним у силі ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 15 лютого 2017 року, позивачу відмовлено в позові до КП «Житомиртеплокомуненерго» про визнання незаконним та скасування наказу про попередження про заплановане наступне вивільнення.

Наказом від 27 грудня 2016 року № 146-К/тр позивач звільнений з роботи з 27 грудня 2016 року у зв'язку із скороченням штату - за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України на підставі наказу від 25 жовтня 2016 року № 118-К/тр про попередження та за умови відсутності заяви ОСОБА_3 про згоду на переведення на іншу посаду.

Відповідно до пункту 2.1 Колективного договору КП «Житомиртеплокомуненерго» на підприємстві діє профспілковий комітет, головою якого є Тітов Ю. Д.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 на момент звільнення не був членом цієї профспілкової організації.

Відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 12 жовтня 2016 року зареєстровано ППОНПГУ.

Згідно із протоколом № 1 установчих зборів ППОНПГУ від 30 вересня 2016 року її головою обрано ОСОБА_3

ОСОБА_3 про створення ППОНПГУ повідомив відповідача 13 жовтня 2016 року, однак не надав відповідачу підтверджуючих документів щодо статусу та сфери діяльності профспілки.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до частин першої, третьої статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Згідно з частиною першою статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених, зокрема пунктом 1 статті 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Проте відсутність звернення роботодавця до профспілкової організації з поданням про надання згоди на звільнення не є беззаперечною підставою для визнання такого звільнення незаконним.

Частиною дев'ятою статті 43 КЗпП України передбачено, що якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) в дачі згоди на звільнення працівника (частина перша цієї статті) розглядає спір по суті.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи був попереджений він за два місяці про наступне вивільнення.

На виконання вимог частини дев'ятої статті 43, а також частини третьої статті 252 КЗпП України судом апеляційної інстанції, враховуючи те, що розірвання трудового договору з позивачем проведено відповідачем без звернення до ППОНПГУ, оскільки на момент звільнення у відповідача були відсутні відомості щодо статусу та сфери діяльності профспілки, надіслано запит до Незалежної профспілки гірників України, у якому порушено питання про надання згоди на звільнення ОСОБА_3

Листом від 13 жовтня 2015 року Незалежна профспілка гірників України відмовила у наданні згоди на звільнення ОСОБА_3, що відповідає вимозі й гарантіям частини третьої статті 252 КЗпП України.

Відмовляючи у наданні згоди на звільнення ОСОБА_3, профспілка посилалася на те, що відповідач не надав належних доказів того, що скорочення на підприємстві мало місце та що роботодавцем порушено право самої профспілки.

Згідно з частиною сьомою статті 43 КЗпП України та частиною шостою статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору з працівником має бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у такій згоді, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що власник має право звільнити працівника без згоди профспілкового органу за відсутності обґрунтування профспілковим органом такої відмови, а не з мотивів її відмови.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 22 жовтня 2014 року у справі № 163цс14.

В аспекті положень частини сьомої статті 43 і частини шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та з урахуванням висновку про право роботодавця звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки випливає, що оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника (роботодавця) на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов'язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.

Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом, виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 3 ЦК України, статті 1, 213 ЦПК України) та лексичного значення (тлумачення) самого слова «обґрунтований», яке означає «бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами».

Отже, рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником (роботодавцем) фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, враховуючи, що обставини, на які посилалась спілка у своїй відмові, спростовані рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 19 грудня 2016 року, ухваленим у справі № 296/9701/16-ц, щодо того, що в організації відповідача дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема скорочення чисельності і штату працівників, дійшов обґрунтованого висновку про необґрунтованість наданої Незалежною профспілкою гірників України відповіді.

Доводи заявника, наведені у касаційній скарзі про те, що рішення професійної спілки про відмову у надані згоди на звільнення позивача є обґрунтованим, безпідставні. Суд апеляційної інстанції належним чином дослідив зазначене рішення профспілки та надав правову оцінку рішенню у сукупності з іншими наявними в матеріалах справи доказами. При цьому Верховний Суд у силу процесуальних обмежень, встановлених статтею 400 ЦПК України, позбавлений здійснювати переоцінку наданої профспілкою відповіді.

Відповідно до частини сьомої статті 43 КЗпП України рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

З огляду на зазначене Верховний Суд також визнає безпідставним доводи касаційної скарги про неможливість посилання на правовий висновок Верховного Суду України у постанові від 01 липня 2015 року

у справі № 6-119цс15, оскільки відповідне право на звільнення працівника у разі необґрунтованої відмови профспілки закріплене у частині сьомій статті 43 КЗпП України, положення якої процитовано у наведеному рішенні суду касаційної інстанції.

Верховний Суд також визнає необґрунтованими посилання заявника на постанову Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі

№ 296/3562/17-ц, оскільки у наведеній справі з метою з'ясування, чи отримано згоду первинної профспілкової організації Незалежної профспілки гірників України КП «Житомиртеплокомуненерго» справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. У справі, що переглядається, суд апеляційної інстанції на виконання вимог частини дев'ятої статті 43 КЗпП України, з урахуванням того, що розірвання трудового договору з позивачем проведено відповідачем без звернення до ППОНПГУ, надіслав запит до Незалежної профспілки гірників України, у якому порушено питання про надання згоди на звільнення ОСОБА_3, тобто встановлені фактичні обставини у зазначених справах є різними.

Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій розглянули спір з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, тому оскаржувані рішення підлягають залишенню без змін.

Статтями 10, 60 ЦПК України 2004 року визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Верховним Судом встановлено наведені недоліки, допущені судом першої інстанції під час розгляду цієї справи, втім, ці порушення усунуто судом апеляційної інстанції під час розгляду справи за апеляційною скаргою заявника. Таким чином допущені порушення не вплинули на правильність остаточного правового результату вирішення спору по суті, а тому не можуть слугувати достатньою підставою для скасування зазначених судових рішень.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 31 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 16 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик