РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа F 643/3807/18

Провадження F 2/643/560/19

24.04.2019 року Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Ференчук О.В.,

при секретарі - Cліденко В.М.,

за участю позивача F ОСОБА_1, представника позивача F ОСОБА_2, представника відповідача F адвоката ОСОБА_3,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 Екіз про виплату недорахованої заробітної плати, спростування інформації, визнання договору таким, що містить дискримінаційні положення,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 Екіз про стягнення з них, як засновників Товариства з обмеженою відповідальністю «УТР «Право та консалтинг» з урахуванням уточнених позовних вимог заборгованості в розмірі 52191,27 грн. ( в тому числі недорахована заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку), середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 62500,00 грн., судових витрат, визнання трудового договору від 07.09.2017 року, який був укладенийміж нею та ОСОБА_4, таким, що містить дискримінаційні положення, та про спростування, визнання недостовірною та заборону поширення інформації, що поширює ОСОБА_4, та яка викладена у листі F 14 від 15.03.2018 року.

Обгрунтовуючи свої вимоги, посилається на те, що 07 вересня 20017 року вона уклала трудовий договір із ОСОБА_4, відповідно до якого вона була прийнята на посаду директора ТОВ «УТР Право та консалтинг» з посадовим окладом 10000,00 грн. Робочий час було встановлено наступним чином - понеділок F пFятниця F з 9-00 години до 18-00 години (перерва F з 13-00 до 14-00 години), субота F з 10-00 годин до 14-00 години, тобто 44 години на тиждень, що є порушенням ст. 175 КЗпП України, відповідно до положень якої не допускається залучення до робіт у нічний час, до надурочних робіт і робіт у вихідні дні, направлення у відрядження вагітних жінок і жінок, що мають дітей віком до трьох років. Тобто, відповідно до ЗУ «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», договір носить дискримінаційний характер. На той час вона перебувала у складній життєвій ситуації. Вона вимушена була погодитися. Але в січні 2018 року, вона випадково дізналася, що заробітна плата їй сплачуться в значно меншому розмірі. На її вимоги сплачувати їй заробітну плату у встановленому в Договорі розмірі, ОСОБА_4 запропонував їй звільнитися за власним бажанням, при цьому в присутності деяких осіб розповів інформацію щодо стану здоровFя її свекрухи, яка відноситься до конфіденційної інформації. У зв'язку з погіршенням стану здоров'я свекруху, вона з 28.02.2018 року по 07.03.2018 року вимушена була піти у відпустку без збереження заробітної плати. Крім того, 05.03.2018 року нею було написано заяву та підписано наказ F 8/К на надання щорічної основної відпустки до 18.03.2018 року з подальшим звільненням відповідно до ч.3 ст. 38 КЗпП України. Але при звільненні з нею не було проведено відповідних розрахунків і не було зроблено запису у трудову книжку про звільнення. Крім того, 17 березня 2018 року вона отримала лист від ОСОБА_4 (на турецькій мові) F 14 від 15.03.2018 року, відповідно до якого він вказує на незадовільний стан її роботи, що привело компанію до збитків. Тому для захисту своїх порушених прав вона вимушена була звернутися до суду.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали заявлені вимоги, наполягали на їх задоволенні.

Представник відповідача - ОСОБА_4 у судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнав у повному обсязі. Пояснив, що на підприємстві відсутній оригінал трудового Договору, посилаючись при цьому, що позивач, як директор підприємства повинна була зберігати оригінал. Заробітну плату позивачка отримувала в розмірі мінімальної заробітної плати. Факт надурочних робіт не підтверджений належними доказами, а щодо запису у трудовій книжці, то позивачка самостійно забрала її без відповідного запису.

Відповідач ОСОБА_5 Екіз до судового засідання не прибув, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином.

Заслухавши учасників справи, свідків, вивчивши матеріали справи та дослідивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу (ч. ч. 1, 3 ст. 24 КЗпП України).

Згідно запису у трудовій книжці позивача ОСОБА_1 (наказ F 13/17 від 14.09.2017 року) 15.09.2017 року вона15.09.2017 року була прийнята на посаду директора ТОВ «УТР «Право та консалтинг» (т.1 а.с. 25).

Позивач в обґрунтування позовних вимог щодо стягнення заборгованості в розмірі 52191,27 грн. (в тому числі недорахована заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку), середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 62500,00 грн., визнання трудового договору від 07.09.2017 року, який був укладений між нею та ОСОБА_4, таким, що містить дискримінаційні положення, посилається саме на зазначений трудовий договір та на день її звільнення, а саме 18 березня 2018 року.

Наказу про звільнення позивача ОСОБА_1 18.03.2018 року суду не було надано.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, в обґрунтування заявлених вимог, було надано суду копію трудового договору від 07 вересня 2017 року, укладеного між ТОВ «УТР «Право та Консалтинг» та ОСОБА_7 ( Т.1 а. с. 138-140).

Частиною 1 ст. 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до положень ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 2 постанови F11 Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1976 року «Про судове рішення» відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише тими доказами, які одержані у визначеному законом порядку і перевірені в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Статтею 64 ЦПК України передбачено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

Проте, всі учасники справи повідомили про відсутність оригіналу спірного Трудового договору від 07 вересня 2017 року, укладеного між ТОВ «УТР «Право та Консалтинг» та ОСОБА_7

Позивачем, в якості доказів на підтвердження вказаних обставин зазначено письмові пояснення свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9, які працювали у ТОВ «УТР «Право та консалтинг». Копії письмових пояснень вказаних свідків долучені до позовної заяви.

Частиною 1 статті 90 ЦПК України визначає, що показання свідка-це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи.

Порядок допиту свідків визначений у ст. 230 ЦПК України.

Діючим Цивільно-процесуальним кодексом України (ст. 93) визначено можливість письмового опитування учасників справи як свідків, за встановленою процедурою.

В свою чергу, стаття 42 ЦПК України визначає, що учасниками справи позовного провадження є сторони, треті особи. Таким чином, надані представником позивача копії письмових пояснень не можуть бути визнані судом належними доказами в розумінні положень ЦПК України про докази та доказування.

В той же час, даючи оцінку показанням свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, які були допитані за клопотанням позивача та представника відповідача для підтвердження своїх доводів, суд бере до уваги, що пояснення усіх вищевказаних свідків зводяться до підтвердження факту перебування позивача ОСОБА_12 у трудових відносинах з ТОВ «УТР «Право та Консалтинг».

Згідно з п. п. 3, 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року F 301 «Про трудові книжки працівників» трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях як документи суворої звітності, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому за підписом в журналі обліку. Відповідальність за ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

Як вказує позивач ОСОБА_1 її було звільнено з займаної посади за власним бажанням. В день звільнення трудова книжка перебувала у позивача.

Відповідно до пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України «Про трудові книжки працівників» від 27 квітня 1993 року F301, відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. Тому позивач, як керівник підприємства, був відповідальний і за зберігання та видачу трудових книжок, та відповідно, за внесення відповідного запису про звільнення.

Крім того, вимоги позивача про спростування, визнання недостовірною та заборону поширення інформації, викладену у листі F 14 від 15.03.2018 року, також не підлягає задоволенню.

Відповідно до статей 94, 277 ЦК України фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

В Постанові Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року F1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи», що під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного звFязку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації є також вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної або юридичної особи. Проте судам необхідно враховувати, що повідомлення оспорюваної інформації лише особі, якої вона стосується, не може визнаватися її поширенням, якщо особа, яка повідомила таку інформацію, вжила достатніх заходів конфіденційності для того, щоб ця інформація не стала доступна третім особам.

Як вбачається з копії перекладу листа F 14 від 15.03.2018 року, долученого до матеріалів справи, він адресований позивачці і є відповіддю на її листи (Т.1 а.с. 34).

За таких обставин, з урахуванням вищевказаного, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає необхідним відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог На підставі викладено та керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 81, 89, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 Екіз про виплату недорахованої заробітної плати., спростування інформації, визнання договору таким, що містить дискримінаційні положення - залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О.В. Ференчук