Головуючий у 1-й інстанції Іванченко А.М.
Суддя-доповідач: Попова С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2019 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Попової С.А.,

суддів Кочегарової Л.М., Ткаченко Т.Б.,

за участю секретаря Герасимової Г.Є.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 07 листопада 2018 року, ухваленого у складі судді Іванченко А.М., повний текст складено 07 листопада 2018 року,

по цивільній справі за позовом ОСОБА_3

до ОСОБА_2, Сартанської селищної ради міста Маріуполя Донецької області

про визнання незаконним та скасування рішення Сартанської селищної ради,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до Сартанської селищної ради міста Маріуполя Донецької області, ОСОБА_2, в якому просила визнати незаконним та скасувати рішення Сартанської селищної ради міста Маріуполя Донецької області № 7/12-112 від 21 жовтня 2016 року, на підставі якого ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1. При цьому зауважила, на зазначеній земельній ділянці знаходиться нерухоме майно, яке належить їй за спадщиною.

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 07 листопада 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення Сартанської селищної ради м.Маріуполя Донецької області від 21.10.2016 №7/12-112 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд (присадібна ділянка) по АДРЕСА_1 громадянці ОСОБА_2». Вирішено питання з розподілом судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_5, представників Сартанської селищної ради - Куркчи О.К., Богадиця А.А., які підтримали доводи скарги, заперечення проти скарги позивача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_8, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам рішення суду в повній мірі не відповідає.

Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, позивач ОСОБА_3 02.07.2003р. звернулась до Третьої маріупольської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_9, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1. Спадщина складається з 1/3 частки житлового будинку № 7 (жилий саманний обкладений шлакоблоком будинок літ. А-1, жилою площею 28.4 м.кв., з нежилою прибудовою літ.А-І-І) з будівлями подвір'я (уборна літ. Г-1, сарай літ.Д-1, огородження літ.№1, замощення літ І) по АДРЕСА_1, що належали їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті сестри - ОСОБА_10, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2, якій вказаний будинок належав на підставі договору купівлі-продажу від 16.12.1989р. (т. 1 а.с. 6, 7, 167, 168).

Свідоцтво про право на спадщину за законом на частку будинку № 7 позивачем ОСОБА_3 до сьогодення не отримано.

Рішенням Сартанської селищної ради від 21 жовтня 2016 року № 7/12-112 затверджено проект землеустрою та надано із земель запасу та громадської забудови у власність земельну ділянку (кадастровий номер НОМЕР_1) площею 0,1500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1 ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 72).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції вважав, що позивач з огляду на ст. 549 ЦК України в редакції 18.07.1963р., діючої на момент відкриття спадщини, фактично прийняла спадщину та вступила в управління спадковим майном після смерті своєї матері ОСОБА_9, а відсутність в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про зареєстровані речові права позивача на спірну земельну ділянку та на жилий будинок не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позову про скасування рішення ради про надання земельної ділянки, на якій розташовано успадкований будинок, іншій особі - відповідачеві ОСОБА_2

З таким висновком апеляційний суд не може погодитися, виходячи з наступного.

Як встановлено, спадщина відкрилася до 1 січня 2004 року й строк на її прийняття закінчився 24.07.2003р. та була прийнята до цієї дати ОСОБА_3 відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК України в редакції 1963 року.

Тому при вирішенні даного спору, з урахуванням роз'ясненнь, викладених у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 "Про судову практику у справах про спадкування", слід керуватись нормами ЦК України в редакції 1963 року.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963р. (що діяла на момент подання заяви про прийняття спадщини) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до статті 525 ЦК України часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Згідно зі ст. 548 цього кодексу для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

В розумінні п. 2 ч. 1 ст. 549 цього кодексу, що діяли на момент прийняття ОСОБА_3 спадщини у січні 2003р., позивач вважається такою, що прийняла спадщину після смерті матері ОСОБА_9 (власниця 1/3 частини будинку) на ? частки спадкового майна, оскільки подала державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, поряд із своїм батьком, заяву про прийняття спадщини (т. 2 а.с. 17).

Зі свідоцтва про право власності на спадщину за законом, виданому матері позивача за її життя - ОСОБА_9, вбачається предписання про те, що це свідоцтво підлягало державній реєстрації в БТІ м. Маріуполь та було підставою для оформлення Державного акту на землю (т. 1 а.с. 7, 167, 168).

Проте, спадкоємцем ОСОБА_9, не було реалізовано вказане предписання: набуте право власності на частину об'єкту нерухомості не зареєстровано в органах технічної інвентаризації та не ініційовано питання про отримання правовстановлюючого документу з землекористування.

Ухвалюючи рішення, суд грунтував свої висновки на тому, що державна реєстрація права власності позивача на житловий будинок № 7 не скасована. Таке твердження не відповідає дійсності, оскільки позивачем у власність успадкована ? частина від 1/3 частини цього будинку, що належали спадкодавцеві ОСОБА_9 І з моменту фактичного прийняття спадщини в січні 2003 року позивачем ОСОБА_3 не отримано свідоцтво про право власності на успадковане майно, яке і не було піддано державній реєстрації в органах БТІ, а згодом державній реєстрації речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в підпункті «г» пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» N 7 від 16.04.2004р. (з подальшими змінами від 19.03.2010р.): при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК України 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем.

Цивільним кодексом України в редакції 2003р., що набув чинності 01.01.2004р., у ч.ч. 2, 3 ст. 1225 ЦК передбачено, що до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені (ч. 2) і земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом (ч. 3 ).

А до цього діяли правила, за якими право на земельні ділянки виникало виключно після його оформлення відповідними документами. Це правило було закріплено і у первинній редакції ЗКУ УРСР 1990 p., і в ред. 1992 p. (ст.ст. 22, 23). Таке ж правило було закріплено у ЗКУ УРСР 1970 р. (ст.ст. 20-22).

Правопосвідчуючим документом щодо оформлення прав власності, постійного користування на земельну ділянку був державний акт на право власності на земельну ділянку (форма затв. ПКМ від 02.04.2002 № 449), що складався за процедурою, встановленою в Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затв. Наказом Держкомзему України від 04.05.1999 № 43.

У даній справі моментом набуття права власності ОСОБА_3 на спадкове майно є дата відкритя спадщини - ІНФОРМАЦІЯ_1., коли законодавством не передбачалось правила про автоматичний перехід у користування земельної ділянки від попереднього власника нерухомого майна.

Так, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 116 ЗК України № 2768-ІІІ від 25.10.2001р. (з подальшими змінами, чинними на момент прийняття спадщини позивачем у січні 2003 року) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

За положеннями ч. 1 ст. 120 цього Кодексу при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

За ст. 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Згідно із ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. Право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону.

В ході судового розгляду справи, в тому числі з долучених копій інвентарної справи № 1542 (т. 1 а.с. 42-53, 76-168) не здобуто відомостей про оформлення попередніми власниками жилого будинку АДРЕСА_1 - ОСОБА_11, ОСОБА_10, ОСОБА_9, а в подальшому - позивачем ОСОБА_3 - права власності або права користування спірною земельною ділянкою у формі державних актів або право оренди землі у формі договору. Сторонами не надано документів, які б засвідчували право довічно успадкованого володіння для обслуговування житлового будинку і господарських будівель. Право землекористування ОСОБА_11, ОСОБА_10, ОСОБА_9, ОСОБА_3 з відповідними площами цих земельних ділянок не підтверджено відмостями погосподарської книги або реєстрової книги виконавчого комітету селищної ради.

Також не відшукано відомостей про посвідчення радою переходу права власності або права користування земельною ділянкою ОСОБА_10, а згодом і ОСОБА_9 згідно правил ст. 30 Земельного кодексу, діючого в редакції 1990р. до 01.01.2002р.

Доводи позивача про автоматичне набуття права власності, користування земельною ділянкою в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача), що було притаманно для земельного законодавства після 31 грудня 2003р., не ґрунтуються на вимогах законодавства, чинного на момент набуття позивачем права власності в порядку спадкування на частину жилого будинку.

Крім того, як не заперечувалось сторонами, ані спадкодавець ОСОБА_9, ані попередній власник будинку № 7 - ОСОБА_10, а також і позивач ОСОБА_3 не звертались до Сартанської селищної ради з питанням про надання земельної ділянки у власність або користування. Земельна ділянка під частиною об'єкту нерухомого майна, успадкованого позивачем, до прийняття оскаржуваного рішення радою у жовтні 2016р., не була сформована, не виводилася частка ОСОБА_3 у праві на земельну ділянку, що перейшла до неї, їй не присвоювався кадастровий номер.

Відсутність будь-яких заяв з боку позивача ОСОБА_3 або попередніх власників жилого будинку № 7 про оформлення у користування або у власність спірної земельної ділянки засвідчила залучена у якості відповідача Сартанська селищна рада міста Маріуполя Донецької області.

Тож, спірна земельна ділянка не входила до складу спадщини ОСОБА_12, що могла бути успадкованою позивачем ОСОБА_3 в порядку реалізації прав за ч. 1 ст. 131 ЦК України в редакції 1963р.

За положеннями ст. 125 ЗК України (в редакції Закону № 1066-VI від 05.03.2009р.) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

З набуттям чинності з 01.01.2013р. Закону України «Про Державний земельний кадастр» та Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» позивач також не ініціювала питання про надання їй спірної земельної ділянки у власність або користування, що засвідчено відповіддю Управління Держгеокадастру у м. Маріуполі Донецької області (т. 1 а.с. 214).

В змісті оскаржуваного рішення суд констатував, що Сартанська селищна рада приймала рішення про надання земельної ділянки у власність ОСОБА_2 із врахуванням відомостей генплану, матеріалів землевпорядного проектування, де позначені межі залишків зруйнованої будівлі, і відображені пунктиром як «невпорядкована територія» (т. 1 а.с. 222-223, 244). На ці обставини і низку нижчеперелічених доказів суд першої інстанції уваги не звернув.

Так, матеріалами справи підтверджено, що на території земельної ділянки, розташованої в АДРЕСА_1, знаходиться зруйнована будівля, що відображено: в плані земельної ділянки та висновку техніка БТІ м. Маріуполя і оціночних актах від 21.12.2017р. за наслідками обстеження з виходом на місце і за дослідженням матеріалів інвентарної справи № 1542, де вказано про наявність фундаменту і зрушених стін будинку з показником руйнації будинку на 100%; оціночного акту БТІ від 21.01.2000р., складених ще за життя спадкодавця ОСОБА_9, процент зносу будинку АДРЕСА_1, збудованого в 1944 році, становив 70%.; із землевпорядної технічної документації з відведення земельної ділянки відповідачеві ОСОБА_2; у висновку Управління Держгеокадастру у м. Маріуполі Донецької області від 28.07.2016р., яким підтверджено відсутність будь-яких будівель та споруд на спірній земельній ділянці; в відомостях КП «Маріупольське виробниче управління водопровідно-комунального господарства» про зняття з квітня 2009 року з обслуговування особистого рахунку на ім'я попереднього власника будинку - ОСОБА_10 у зв'язку із зруйнуванням житлового будинку - особистий рахунок позивачем ОСОБА_3 не переоформлювався на себе взагалі; в відомостях КП «Комунальник», де видно, що з квітня 2005р. особовий рахунок за вказаною адресою не був відкритий і будинок не обслуговувався (т. 1 а.с. 41, 42, 184, т. 2 а.с. 84, т. 2 а.с. 82). Про занедбаність земельної ділянки, її захаращення сміттям, недогляд за земельною ділянкою і поступове руйнування будинку внаслідок не проживання в ньому будь-кого понад 15 років засвідчили і допитані судом свідки ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18

Як в ході розгляду справи судом першої інстанції, так і в апеляційному суді позивач не надала у спростування документів технічного характеру про збереження станом на момент ухвалення оскаржуваного рішення ради в 2016р. належного технічного стану жилого будинку АДРЕСА_1, про ступінь його цілісності, а також не спростувала вище окреслені твердження про відсутність будівель і споруд, та захаращення земельної ділянки АДРЕСА_1 будівельним сміттям.

І в промові в судових дебетах ОСОБА_3 визнала, що від жилого будинку, частину якого вона успадкувала, залишились рештки стін. В будинку № 7 з моменту прийняття ОСОБА_3 спадщини ніхто не проживав.

Фактично успадкованою частиною будинку позивач, як свідчать зібрані матеріали в сукупності, не користувалася з моменту відкриття спадщини з січня 2003 рку - понад 15 років.

Позивач не надала відомостей про виконання нею дій з утримання спадкового майна, управління ним, про сплату земельного податку по земельній ділянці АДРЕСА_1, переоформлення на своє ім'я особистих рахунків і сплати комунальних платежів в порядку виконання положень ст. 322 ЦК України, якими регламентовано тягар утримання власного майна.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на вказане уваги не звернув.

З урахуванням відмови техніка ОСОБА_19 від зведеного нею на замовлення позивача технічного паспорту на будівлю, не можна покласти в основу рішення такий доказ у якості достовірного і беззапереченого доказу, на підставі якого можна встановити дійсні обставини (т. 2 а.с. 53-55, 109, 137).

За змістом ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі знищення майна (п. 4 ).

Внаслідок знищення майна воно перестає існувати або повністю втрачає свою цінність.

Отже, у зв'язку з руйнацією будинку відсутні підстави для внесення відомостей відповідного запису до державного реєстру про припинення права власності на нього в порядку ст. 347 ЦК України.

ОСОБА_3 з січня 2003 року і до дня подання позову у грудні 2017 року, тобто понад 14 років, не отримувала свідоцтво про право на спадщину у вигляді ? частини від спадкової 1/3 частки будинку № 7, що залишилася після смерті матері - ОСОБА_9, і не реєструвала право власності на частину успадкованої будівлі в органах технічної інвентаризації або згодом в органах державної реєстрації речових прав. Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 58189240 від 26.04.2016р. підтверджено відсутність відомостей про права власності та інших речових прав та обтяжень спірної земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1.

Впродовж цього часу позивач також не оформила своє право власності або користування земельною ділянкою.

Враховуючи вищенаведене, беручи до уваги засвідчення Управлінням Держгеокадастру у м. Маріуполі Донецької області відсутності обмежень, відсутності на земельній ділянці будівель і споруд ОСОБА_3, відсутності правовстановлюючих документів на нерухоме майно, в тому числі відсутності відомостей про права власності/користуванняя попередніх власників будинку на земельну ділянку (т. 1 а.с. 241-242), колегія суддів вважає, що позивач звернулась до суду із даним позовом, не довівши факту порушення її прав на виділену відповідачеві ОСОБА_2 земельну ділянку.

Відповідно до ст. 40 Земельного кодексу (№ 2768-III від 25.10.2001р. з подальшими змінами в редакції станом на липень-жовтень 2016р.) громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України (з подальшими змінами, чинними на момент прийнятя оскаржуваного рішення ради у жовтні 2016 року) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування унормований положеннями ст. 123 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, Управлінням Держгеокадастру у Донецькій області, Головним управлінням містобудування та архітектури Маріупольської міської ради надано висновки з погодженням проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва будинку за адресою АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 241-243). Дані матеріали з технічною документацією із землеустрою (дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, присвоєння кадастрового номеру земельної ділянки тощо), стали підставою для ухвалення Сартанською селищною радою м. Маріуполя Донецької області рішення «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд (присадібна ділянка) по АДРЕСА_1 громадянці ОСОБА_2» № 7/12-112 від 21.10.2016р.

Способи захисту прав на земельні ділянки, передбачені п. г ч. 3 ст. 152 ЗК України (визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування) вживаються судом у випадку порушення прав власника земельної ділянки або землекористувача.

Проте, судовим розглядом не здобуто доказів набуття позивачем ОСОБА_3 у встановленому законом порядку статусу власника або землекористувача земельної ділянки по АДРЕСА_1. Тож, позивач не довела своє право користування спірною земельною ділянкою та факт порушення її прав у зв'язку з наданням спірної земельної ділянки, що перебуває у комунальній власності територіальної громади смт. Сартана і не обтяжена правами інших осіб та обмеженням в її використанні - у власність ОСОБА_2 за рішенням Сартанської селищної ради від 21 жовтня 2016 року № 7/12-112.

У зв'язку з не встановленням в ході апеляційного перегляду справи підстав для відмови у затвердженні проету земелутрою щодо відведення земельної ділянки відповідачеві в розумінні ч. 13 ст. 123 ЗК України у вигляді його невідповідності вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, апеляційний суд доходить до висновку про відсутність підстави для скасування такого рішення ради № 7/12-112.

Суд першої інстанції, скасовуючи рішення ради, не вказав, яким положенням закону, що регулює прийняття рішень такої категорії, воно не відповідає. Суд вжив спосіб захисту прав як визнання незаконним та скасування рішення ради про передання земельної ділянки, яка за відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, архівних відомостей органу технічної інвентаризації є юридчно вільною і могла бутти піддана розподілу іншим особам.

Разом з тим, розглядаючи справу за правилами цивільного судочинства, суд першої інстанції з достатньою вмотивованістю відхилив доводи відповідача ОСОБА_2 щодо підвідомчості виниклих по справі правовідносин суду адміністративної юрисдикції. З цим колегія суддів погоджується, виходячи із вже усталеної на сьогодні судової практики, за якою: у разі, якщо питання надання земельної ділянки зачіпає права інших осіб, спір має вирішуватися загальним чи господарським судом (в залежності від суб'єктного складу).

Як зазначено в постанові Верховного Суду України від 11.11.2014р. у справі № 21-493а14, відповідно до пункту 1 частини першої статті 17 КАС (у редакції, чинній на час прийняття Сартанською селищною радою рішення 21.10.2016р.) компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (п. 7 ч. 1 ст. 3 КАС). Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах і Судової палати у господарських справах Верховного Суду України дійшла висновку, що у разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність чи оренду (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації), подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне.

Із суті заявлених позовних вимог ОСОБА_3, вмотивованих положеннями ст.ст. 319, 321 ЦК України, йдеться про захист суб'єктивних прав, пов'язаних з володінням і користуванням власним нерухомим майном, включаючи і земельною ділянкою, що була відведена у власність відповідачеві за оскаржуваним рішенням ради від 21.10.2016 №7/12-112. Даний спір не є публічно-правовим спором, залучення у якості відповідача суб'єкту владних повноважень (органу місцевого самоврядування), таким спір не робить.

З урахуванням мотивації в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.08.2018р. у справі № 640/9870/16-а, даний спір за позовом ОСОБА_3, пов'язаний з вирішенням питання щодо речового права, оскільки участь суб'єкта владних повноважень - Сартанської селищної ради обумовлена її рішенням від 21 жовтня 2016 року, яким вичерпано компетенцію ради про надання земельної ділянки у власність іншій фізичній особі - співвідповідачеві ОСОБА_2 Зважаючи на характер спору, суть заявлених позовних вимог з висловленням позиції позивача про зачіпання оскаржуваним рішеням ради її прав та інтересів наданням земельної ділянки іншій особі, такий спір має вирішуватися судом загальної юрисдикції в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи ухвалення оскаржуваного рішення внаслідок неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального права, таке рішення відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову згідно із вищенаведеного мотивування.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч.1 ст.374, ст.ст. 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 07 листопада 2018 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Сартанської селищної ради міста Маріуполя Донецької області про визнання незаконним та скасовання рішення Сартанської селищної ради м. Маріуполя Донецької області від 21.10.2016р. № 7/12-112 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд (присадібна ділянка) по АДРЕСА_1 громадянці ОСОБА_2» - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 25 лютого 2019 року.

Головуючий С.А.Попова

Судді: Л.М.Кочегарова

Т.Б.Ткаченко