Номер провадження: 22-ц/813/6404/19
Головуючий у першій інстанції Калашнікова О. І.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.11.2019 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої власності та виключення майна із спільного майна подружжя, на рішення Київського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Калашнікової О.І. 14 травня 2019 року у м. Одеса, -

встановила:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 про визнання права особистої власності та виключення майна із спільного майна подружжя(а.с. 3-4).

В обґрунтування позову посилалася на те, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 30 вересня 2011 року по 05 березня 2014 року. Від цього шлюбу сторони мають малолітню дитину сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . За час шлюбу сторонами була придбана квартира АДРЕСА_1 . Право власності на квартиру зареєстровано на ім`я ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 19 червня 2012 року. Для придбання квартири ОСОБА_1 отримала кредит у ПАТ «Марфін Банк», де вона на той час працювала, в сумі 408 924 грн. (договір кредиту №03734від 19 червня 2012 року). Зобов`язання за кредитним договором було виконано у повному обсязі 31 серпня 2018 року. Позивач вважає, що квартира була придбана за її особисті кошти, тому квартира є особистою власністю ОСОБА_1 .

Крім того, в якості обгрунтування своїх вимог позивач посилається на рішення Малиновського райсуду м. Одеси від 05 березня 2014 року про розірвання шлюбу, рішення Малиновського райсуду м. Одеси від 09 квітня 2014 року про стягнення аліментів на утримання дитини, кредитний договір від 19 червня 2012 року з графіком повернення кредитних коштів і розрахунком сукупної вартості кредиту, договір купівлі-продажу квартири від 19 червня 2012 року, іпотечний договір від 19 червня 2012 року, договір поруки від 19 червня 2012 року, укладений між ПАТ «Марфін Банк» і ОСОБА_2 , виписку по рахунку позивача щодо руху коштів за період з червня 2012 року по січень2013 року, і з січня 2013 року по січень 2014 року.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14 травня 2019 року позов ОСОБА_1 було залишено без задоволення (а.с. 123-125).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, судом було необгрунтовано відмовлено у задоволенні позову у повному обсязі, оскільки судом у рішенні було зроблено висновок, що лише частина квартири, за яку було погашено кредит, є спільною сумсною власністю подружжя (а.с. 129-132).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Матеріалами справи встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 вересня 2011 року по 05 березня 2014 року, від цього шлюбу мають малолітню дитину сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За час шлюбу сторонами була придбана квартира АДРЕСА_1 . Право власності на квартиру зареєстровано на ім`я ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 19 червня 2012 року. Для придбання квартири ОСОБА_1 отримала кредит в ПАТ «Марфін Банк», де вона на той час працювала, в сумі 408 924 грн. (договір кредиту №03734від 19 червня 2012 року). Зобов`язання за кредитним договором було виконано у повному обсязі 31 серпня 2018 року.

Правовідносини, які пов`язані з розподілом майна подружжя, врегульовані Сімейним кодексом України та Цивільним кодексом України.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно положень статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Застосовуючи цю норму права (ст.60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Таким чином, для встановлення того, чи є придбане за час шлюбу майно спільною власністю подружжя суд повинен встановити правову природу коштів, за які було придбане майно.

В суді першої інстанції встановлено і визнано сторонами, що квартиру АДРЕСА_1 подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 придбало за кредитні кошти в період перебування у зареєстрованому шлюб. Як пояснили сторони у судовому засіданні при розгляді справи судом першої інстанції, рішення про придбання квартири за кредитні кошти вони приймали спільно, тому як квартира була необхідна сім`ї для забезпеченні потреб у житлі. До розірвання шлюбу сторони спільно користувались квартирою, несли витрати з її утримання і ремонту. До розірвання шлюбу кредит було погашено частково і саме частка квартира, за яку повернуто кредит у період з червня 2012 року по березень 2014 року є спільною сумісною власністю подружжя. Визнаючи викладене, ОСОБА_1 у позовній заяві зазначила, що з моменту розірвання шлюбу - 05 березня 2014 року, вона самостійно повертає кредитні кошти і сплачує відсотки за користування кредитом.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 наполягала на тому, що спірна квартира була придбана за її особисті кошти, а саме заробітну плату та кредитні гроші.

ОСОБА_2 пояснював, що первісний внесок за квартиру був здійснений за спільні кошти, які складались із грошей подружжя та грошей батьків відповідача, а в подальшому, остаточна оплата за квартиру здійснювалась за кредитні кошти. Вважає спірну квартиру спільною сумісною власністю подружжя.

Cтаття 68 СК України визначає, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Водночас згідно зі ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Це означає, що дружина та чоловік незалежно від припинення шлюбу мають рівні права та обов`язки щодо спільно нажитого у шлюбі майна, адже розірвання шлюбу не звільняє подружжя від зобов`язань за кредитом.

Виходячи з положень статей 57, 61, 70 СК України, спільною сумісною власністю чоловіка і дружини є виключно та частка квартири, кредит за яку був сплачений подружжям за час перебування у шлюбі. Натомість частка квартири, кредит за яку був сплачений дружиною після розлучення за рахунок її особистих коштів, є приватною власністю дружини.

З огляду вищенаведеного, суд дійшов вірного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є такими, що задоволенню не підлягають.

Колегія суддів вважає необґрунтованим довід апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що судом необгрунтовано відмовлено у задоволенні позову у повному обсязі, оскільки судом у рішенні було зроблено висновок, що лише частина квартири, за яку було погашено кредит, є спільною сумсною власністю подружжя. Так, ОСОБА_1 були заявлені позовні вимоги про визнання права особистої власності та виключення майна із спільного майна подружжя щодо квартири АДРЕСА_1 в цілому, а не її частини. У відповідності з частинами 1, 3 статті 13 ЦПК, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таким чином, з урахуванням змісту заявлених позивачем вимог, питання щодо визнання права власності на частину квартири не є предметом розгляду даної справи.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 травня 2019 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складений 27 листопада 2019 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе