ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 643/13536/16-ц

Провадження № 22-ц/818/324/19

11 січня 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Тичкової О.Ю.,

суддів - Котелевець А.В., Коваленко І.П.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжяза апеляційною скаргою ОСОБА_4, яка діє в інтересах ОСОБА_1, на рішення Московського районного суду м. Харкова, ухвалене 02 липня 2018 року о 12 годині 55 хвилин у складі судді Поліщук Т.В.,

у с т а н о в и в:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, після уточнення та відмови від окремих позовних вимог якого остаточно просила стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3грошову компенсацію у розмірі 1/2 частини вартості автомобіля НОМЕР_1, у розмірі 100 000 грн. та грошову компенсацію у розмірі 1/2 частини вартості транспортного засобу реєстраційний номер НОМЕР_2 марка ЗІМ 6901 у сумі 10 422 грн.( т.1 а.с. 114, а.с. 191 - 192, 204 - 205).

Позов мотивовано тим, що з 15 вересня 1998 по 05 листопада 2013 року вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2013 року зазначений шлюб розірвано. У шлюбі подружжям було набуто коштовне майно, а саме: транспортний засіб реєстраційний номер НОМЕР_2 марка ЗІМ 6901, вартістю 20 844 грн., легковий автомобіль НОМЕР_1, 2005 року випуску, вартістю 200 000 грн., який 22 червня 2013 перереєстровано відповідно до договору купівлі-продажу (комісії № 6/213207) на ім'я батька відповідача ОСОБА_2 Оскільки сторони не змогли дійти згоди щодо поділу майна, позивач звернулася з даним позовом до суду.

20 березня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом, у якому просив поділити майно, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а саме: трейлер-причіп марки ПТУ-32, 1988 року випуску, НОМЕР_8, та транспортний засіб марки ЗІМ 6901, 1993 року випуску, НОМЕР_7 визнати за ОСОБА_5 право власності на трейлер-причіп марки ПТУ-32, 1988 року випуску, НОМЕР_8; визнати за ОСОБА_2 право приватної власності на транспортний засіб марки ЗІМ 6901, 1993 року випуску, НОМЕР_9; стягнути з ОСОБА_5 на його користь суму в розмірі 14 162 грн. 50 коп. та вирішити питання про розподіл судових витрат.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що в період шлюбу за спільні кошти подружжям ОСОБА_5 було придбано: житловий будинок АДРЕСА_2; трейлер-причіп марки ПТУ-32, 1988 року випуску, НОМЕР_8, зареєстрований за ОСОБА_2 19 листопада 2003 року; транспортний засіб марки ЗІМ 6901, 1993 року випуску, НОМЕР_10, зареєстрований за ОСОБА_2; автомобіль VOLKSWAGEN PASSAT 1.8, 2005 року випуску, НОМЕР_11 який був зареєстрований за ОСОБА_2 до 22 червня 2013 року. Висновками Валківського РВ ГУМВС України в Харківській області (з обслуговування Валківського та Коломацького районів) від 15 вересня 2014 року та Коломацького ВП Валківського ВП ГУНП в Харківській області від 24 серпня 2016 року встановлено, що спірний трейлер-причіп знаходився на території домоволодіння ОСОБА_6, який згодом віддав його на металобрухт ОСОБА_7, а отримані кошти віддав своїй доньці - ОСОБА_5 З метою визначення вартості трейлера-причепа марки ПТУ-32, 1988 року випуску, НОМЕР_8, ОСОБА_2 звернувся до ТОВ «Альянс». Згідно звіту останнього № 4579 від 14 березня 2017 року трейлер-причіп марки ПТУ-32, 1988 року випуску, НОМЕР_8 станом на 15 серпня 2016 року коштував 49 169 грн. Оскільки ОСОБА_1 отримала кошти від реалізації зазначеного транспортного засобу, ОСОБА_2 просив визнати за нею право власності на цей трейлер-причіп та стягнути з колишньої дружини на його користь половину його вартості у розмірі 24 584 грн. 50 коп. Згідно звіту ТОВ «Альянс» № 4578 від 14 березня 2017 року транспортний засіб марки ЗІМ 6901, 1993 року випуску, НОМЕР_10 станом на 13 березня 2017 року коштує 20 844 грн. Оскільки зазначений транспортний засіб фактично перебуває у його користуванні ОСОБА_2 вважає за доцільне залишити вказаний транспортний засіб у його власності та стягнути з нього на користь ОСОБА_1 ( ОСОБА_2.) половину його вартості у розмірі 10 422 грн. Згідно договору комісії № 6/213207 від 22 червня 2013 року, укладеного між торгівельною фірмою «Автолюбитель» та ОСОБА_3, автомобіль VOLKSWAGEN PASSAT 1.8, 2005 року випуску, НОМЕР_11 було продано за 108 400 грн. Оскільки вказаний автомобіль було реалізовано в період шлюбу сторін у справі, а грошові кошти, які були одержані від реалізації автомобіля, були витрачені на побутові потреби подружжя, ОСОБА_2 вважає, що підстави для його поділу між колишнім подружжям відсутні. Таким чином, ОСОБА_1 повинна сплатити йому суму в розмірі 24 584 грн. 50 коп., а він повинен сплатити ОСОБА_5 суму в розмірі 10 422 грн. Тому, з урахуванням заліку сум, ОСОБА_5 повинна виплатити ОСОБА_2 суму в розмірі 14 162 грн. 50 коп.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 02 липня 2018 року у задоволенні первісного позову відмовлено, зустрічний позов задоволено. Вирішено питання про поділ майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а саме: трейлер-причіп марки ПТУ-32, 1988 року випуску, НОМЕР_12, та транспортний засіб марки ЗІМ 6901, 1993 року випуску, НОМЕР_9. Визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на трейлер-причіп марки ПТУ-32, 1988 року випуску, НОМЕР_12. Визнано за ОСОБА_2 право приватної власності на транспортний засіб марки ЗІМ 6901, 1993 року випуску, НОМЕР_9. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 14 162 грн. 50 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що об'єктом права спільної сумісної власності є транспортний засіб марки ЗІМ 6901, трейлер причеп марки ПТУ -32 та автомобіль VOLKSWAGEN PASSAT, 2005 року випуску. Оскільки ОСОБА_1 отримала кошти від реалізації трейлера -причепа марки ПТУ-32, суд вважав за доцільне визнати за останньою право власності на нього зі стягненням з неї на користь ОСОБА_2 компенсації половини його вартості. Так як транспортний засіб марки ЗІМ 6901 фактично перебуває у власності та користуванні ОСОБА_2 суд першої інстанції залишив його у власності ОСОБА_2 та з компенсацією на користь ОСОБА_1 половини його вартості. Оскільки розмір компенсації ОСОБА_1 перевищує розмір компенсації ОСОБА_2 суд стягнув різницю з позивача за первісним позовом на користь відповідача. Відмовляючи у задоволені позовних щодо транспортного засобу марки VOLKSWAGEN PASSAT, 2005 року випуску, суд виходив з того, що автомобіль реалізовано в період шлюбу та позивачем не надано доказів, що кошти, отримані від реалізації автомобіля не були витрачені на потреби подружжя.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_4, яка діє в інтересах ОСОБА_1, подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення суду, яким задовольнити позовні вимоги за первісним позовом та відмовити у задоволені зустрічного позову ОСОБА_2

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права. Суд всупереч вимогам чинного законодавства України долучив до матеріалів справи нові докази, що були подані позивачем за зустрічним позовом на стадії дослідження доказів. Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 надавала згоду на реалізацію автомобілю VOLKSWAGEN PASSAT, 2005 року випуску, та отримувала кошти від реалізації трейлера-причепа. Крім цього матеріали справи не містять даних який саме причеп було реалізовано ОСОБА_7

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Відзив мотивовано тим, що апелянт не зазначає які саме докази несвоєчасно подані та долучені до матеріалів справи з порушенням норм процесуального права. Суд дійшов вірного висновку стосовно того, що спірне майно вибуло зі спільного володіння до припинення шлюбу, тому і доходи, отримані від його реалізації, є спільно набутим майном, яким користувалося подружжя. Апелянтом не враховані письмові пояснення ОСОБА_6, який підтверджує, що реалізував саме той причеп, який було зареєстровано за ОСОБА_2

Ухвалою судді Апеляційного суду Харківської області Котелевець А.В. від 06 вересня 2018 року відкрито провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 02 липня 2018 року (т.2 а.с. 12-13).

Згідно з підпунктом 3 пункту 3 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим законом.

Відповідно до пункту 8 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VIII), що набув чинності 15 грудня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Указом Президента України від 29 грудня 2017 року № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Харківської області ліквідовано та утворено Харківський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Харківську область, з місцезнаходженням у місті Харкові.

03 жовтня 2018 року вказану апеляційну скаргу було передано до Харківського апеляційного суду.

Згідно з даними автоматизованої системи документообігу суду 17 жовтня 2018 року визначено колегію суддів: суддя-доповідач - Тичкова О.Ю., судді - Коваленко А.В., Котелевець А.В.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 23 жовтня 2018 року відмовлено у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 про розгляд справи з викликом сторін, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши обставини справи у межах доводів апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні з наступних підстав.

Частинами 1, 2, 4 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України).

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд керується ст. 367 ЦПК України та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Проте оскаржуване рішення таким вимогам не відповідає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що 15 серпня 1998 між ОСОБА_9 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, після реєстрації шлюбу ОСОБА_9 присвоєно прізвище ОСОБА_2 (т.1 а.с. 6).

19 червня 2013 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу (т.1 а.с. 117).

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2013 по справі №645/5428/13-ц шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 розірвано (а.с. 64, 117).

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06 березня 2015 року по справі №645/5677/14-ц визнано право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на житловий будинок літ. «Ж-2», загальною площею 199,8 кв.м, житловою площею 104,4 кв.м, з надвірними будівлями гаражем літ. «Е», хвірткою №2, огорожею №3, що розташований у м. Харкові по вул. Петрозаводська, 56-В. В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку літ. «Ж-2», загальною площею 199,8 кв.м, житловою площею 104,4 кв.м, з надвірними будівлями гаражем літ. «Е», хвірткою №2, огорожею №3, розташований у м. Харкові по вул. Петрозаводська, 56-В, іншу 1/2 частину будинку залишено у власності ОСОБА_5 В іншій частині позовних вимог відмовлено (т.1 а.с. 65-66).

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 16 квітня 2015 року рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06 березня 2015 року по справі № 645/5677/14-ц залишено без змін (т.1 а.с. 67).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

30 серпня 2017 року складено актовий запис № 395 про шлюб ОСОБА_10 та ОСОБА_5 ОСОБА_5 присвоєно прізвище ОСОБА_10 (а.с. 151, 153, 167).

Як вбачається з копії свідоцтва про реєстрацію машини Серія НОМЕР_13, трейлер-причіп реєстраційний № НОМЕР_14 марки ПТУ-32, 1988 року випуску, 19.11.2003 зареєстровано на ім'я ОСОБА_2 (т.1 а.с. 68).

Згідно копії свідоцтва про реєстрацію тз серії НОМЕР_15 за ОСОБА_2 зареєстровано транспортний засіб марки ЗІМ 6901, 1993 року випуску (а.с. 4). В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 зазначає, що транспортний засіб знаходиться у його фактичному користуванні.

Як вбачається з інформації Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області від 30.12.16 № 31/20-7493 автомобіль VOLKSWAGEN PASSAT 1.8, 2005 року випуску, було зареєстровано 31 травня 2011 року на громадянина ОСОБА_2, на підставі довідки-рахунку серії КІМ № 618310 оформленої ТОВ ТБ «Слобожанщина» 31 травня 2011 року. 22.06.2013 транспортний засіб знято з обліку для реалізації та у цей же день зареєстровано на громадянина ОСОБА_3 на підставі довідки-рахунку серії ААВ № 213207 оформленої ТФ «Автолюбитель», 22 червня 2013 (т.1 а.с. 122).

Згідно звіту №4579 від 14 березня 2017 року, зробленого ТОВ «Альянс», станом на 15 серпня 2016 вартість трейлер - причіпу марки ПТУ-32, 1988 року випуску, НОМЕР_8 склала 49 169 грн. (т.1 а.с. 79).

Відповідно звіту № 4578 від 14 березня 2017 року, зробленого ТОВ «Альянс», станом на 13 березня 2017 вартість квадроциклу ЗІМ 6901, НОМЕР_10, склала 20 844 грн. (т.1 а.с. 80). Вартість транспортного засобу визначену звітом ОСОБА_1 не оскаржує.

Згідно зі статтями 60, 61 Сімейного кодексу України (надалі СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Частиною другою статті 372 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до положень статті 63, 65 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено договором між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладанні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою іншого подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У статті 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється співвласником виключно за взаємною згодою.

Відповідно до роз'яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (пункт 22); вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (пункти 23, 24); у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

З аналізу змісту наведеної норми можна дійти висновку, що при укладенні одним із подружжя договору відчуження об'єкту спільного майна, який виходить за межі дрібного побутового правочину, зокрема, як у даному випадку - відчуження спільного автомобіля, має бути письмова згода другого з подружжя.

Сторони по справі не заперечували, що автомобіль марки VOLKSWAGEN PASSAT був придбаний колишнім подружжям в період шлюбу за спільні кошти.

Під час розгляду справи ОСОБА_2 не довів суду, що відчуження спільного автомобіля було здійснено за згодою ОСОБА_5, зокрема за наявності її письмової згоди, а кошти від його реалізації були використані на потреби сім`ї.

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Позивач обрала спосіб захисту своїх прав шляхом стягнення на свою користь вартості належної їй частки спільного майна, що узгоджується з положеннями частини другої статті 16 ЦК України.

Факт використання одержаного за договором на потреби сім'ї підлягає доказуванню. На підтвердження цих обставин відповідач в силу статей 12, 81 ЦПК України належних та допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень та доводів зустрічної позовної заяви не надав. Матеріли справи не містять жодного доказу підтверджуючого, що грошові кошти одержані від реалізації автомобіля були використані на побутові потреби подружжя. Оскільки ОСОБА_5 не визнає факт домовленості подружжя на відчуження автомобіля марки VOLKSWAGEN PASSAT, відсутні підстави вважати, що така домовленість між ними існувала.

З матеріалів справи вбачається, що зазначений автомобіль був реалізований вже після звернення ОСОБА_1 з позовом про розірвання шлюбу (т.1. а.с. 117). У якості обґрунтування зазначеного позову позивачка посилалася на відсутність ведення спільного сімейного бюджету з ОСОБА_2 Рішенням Фрунзенського районного суду від 05 листопада 2013 року було розірвано шлюб між подружжям ОСОБА_2. При цьому судом було встановлено, що шлюбно - сімейні відносини між сторонами припинені, сторони не ведуть спільне господарство, у них відсутній спільний бюджет. (т.1. а.с. 124).

Враховуюче зазначене, судова колегія не може вважати обґрунтованим посилання суду першої інстанції на відсутність в матеріалах справи доказів щодо часу фактичного припинення шлюбно-сімейних між подружжям ОСОБА_2.

Враховуючи, що транспортний засіб був відчужений ОСОБА_2 без згоди позивачки, доказів використання отриманих від його продажу коштів на потреби сім'ї ОСОБА_2 не надав, судова колегія вважає, що ОСОБА_1 має право на виплату їй половини вартості автомобіля VOLKSWAGEN PASSAT в порядку поділу спільного сумісного майна колишнього подружжя.

Відповідно договору комісії №6/213207 від 22 червня 2013 року, укладеного між Торгівельною фірмою «Автолюбитель» та ОСОБА_3, автомобіль VOLKSWAGEN PASSAT 1.8, 2005 року випуску, НОМЕР_11 було продано за 108 400 грн. (т.1 а.с. 78).

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_5 зазначає, що вартість продажу автомобілю не відповідає дійсності. Разом з тим, вказану ринкову вартість автомобіля позивач під час розгляду справи не спростувала жодним належним доказом, іншої вартості автомобілю не довела.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення ОСОБА_2 строків подання доказів та долучення їх до матеріалів справи не є суттєвими. З матеріалів справи вбачається, що в судовому засіданні судом було долучено до матеріалів справ засвідчені копії документів на підставі яких 22 червня 2013 року відбулось відчуження автомобілю марки VOLKSWAGEN PASSAT (договір комісії з додатками), на який ОСОБА_2 посилався в обґрунтування своїх позовних вимог та який зазначений в додатках до його позовної заяви. Відповідно до умов договору комісії відчуження спірного автомобілю відбулось за 108 400 грн. Вказаний доказ оглядався представником позивача за первісним позовом та учасники справи надавали пояснення з приводу зазначеного доказу. Долучення доказів відбулося до закінчення з'ясування обставин та перевірки їх доказами.

З урахуванням зазначеного, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволені позовних вимог щодо компенсації вартості автомобілю VOLKSWAGEN PASSAT підлягає скасуванню, з ухваленням в цій частині нового рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 54 200 грн. (108400/2) компенсації вартості її частки в спільному сумісному майні.

Харківський апеляційний суду також не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо визнання за ОСОБА_1 права власності на трейлер причеп марки ПТУ -32.

При поділі трейлер-причепа суд першої інстанції вважав, що висновками Валківського РВ ГУМВС України в Харківській області підтверджено отримання ОСОБА_1 коштів від реалізації трейлера-причепа марки ПТУ - 32, 1988 року, НОМЕР_16. Також суд не взяв до уваги показання свідка ОСОБА_6 (батька позивача ОСОБА_1.), який пояснив, що два причепи, які знаходяться у нього, належали його батьку. Вважав, що показання свідка суперечать його поясненням з приводу причепів, що надавалися представникам правоохоронних органів.

Проте, зазначені висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та спростовуються доказами, що були досліджені судами першої та апеляційної інстанцій.

Так, в обґрунтування зустрічних позовних вимог ОСОБА_11, яки діяв в інтересах ОСОБА_2, надав копії матеріалів перевірки за заявою ОСОБА_12 у 2014 році (т.1 а.с. 70-76) та висновок Коломацького відділення поліції Валківського ВП ГУНП в Харківській області від 24 серпня 2016 року за заявою ОСОБА_2 (т.1 а.с. 77).

Висновком Валківського РВ ГУМВС України в Харківській області (з обслуговування Валківського та Коломацького районів) від 15 вересня 2014 встановлено, що на території домоволодіння ОСОБА_6 зберігаються два причепи, які належать ОСОБА_2, які зі слів ОСОБА_6 будуть зберігатися в нього до розподілу майна між його донькою ОСОБА_5 та зятем ОСОБА_2 в суді (т.1 а.с. 71-72).

З письмових пояснень від 08 вересня 2014 року наданих ОСОБА_6 дільничному вбачається, що його донька залишила на зберігання два непридатних причепи (металобрухт) без документів, на які претендує її колишній чоловік (т. 1 а.с. 74).

Висновком Коломацького відділення поліції Валківського ВП ГУНП в Харківській області від 24 серпня 2016 встановлено зі слів ОСОБА_6, що причіп ПТУ-32 раніше належав його батьку ОСОБА_13 та був без відповідних документів та номерних знаків, оскільки не був зареєстрований належним чином. Вищевказаний причіп був переданий в користування ОСОБА_2, який зареєстрував його на себе. Після розлучення ОСОБА_2 з ОСОБА_5 вищевказаний причіп деякий час знаходився на території домоволодіння ОСОБА_6, який згодом віддав його на металобрухт ОСОБА_7, а отримані кошти віддав своїй доньці ОСОБА_5 В ході огляду причепа будь-яких номерних знаків, які б підтверджували, що то саме причіп ПТУ-32 з реєстраційним номером НОМЕР_17 та номером НОМЕР_18 на рамі виявлено не було. ОСОБА_6 пояснив, що то саме той причіп, яким користувався ОСОБА_2 (а.с. 77).

З висновку Валківського РВ ГУМВС України в Харківській області від 02 березня 2016 року за заявою ОСОБА_2 вбачається, що ОСОБА_6 зазначав про відсутність в його домоволодінні причепів, які б належали його колишньому зятю ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 120).

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно вимог статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до вимог ст. 229 ЦПК України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Копія письмових пояснень ОСОБА_6 наданих дільничному 08 вересня 2014 року під час перевірки заяви ОСОБА_5 не є допустимим доказом по справі про поділ майна подружжя та, відповідно, не спростовують показання ОСОБА_6 надані суду 02 липня 2018 року під час його допиту у якості свідка. Крім того під час надання пояснень правоохоронним органам ОСОБА_6 про кримінальну відповідальність не попереджався.

Відомості зазначені у висновках правоохоронних органів, які досліджувались судом першої інстанції, у своїй сукупності не містять доказів підтверджуючих, що саме ОСОБА_6 було реалізовано трейлер - причіп марки ПТУ-32, 1988 року випуску, заводський № НОМЕР_18, реєстраційний № НОМЕР_17

Пунктом 3 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388 (далі- Порядок № 1388), в редакції на час ухвалення судового рішення, передбачено, що державна реєстрація транспортних засобів проводиться територіальними органами з надання сервісних послуг МВС (далі - сервісні центри МВС) з метою здійснення контролю за відповідністю конструкції та технічного стану транспортних засобів установленим вимогам стандартів, правил і нормативів, дотриманням законодавства, що визначає порядок сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), використанням транспортних засобів в умовах воєнного і надзвичайного стану, а також для ведення їх обліку та запобіганню вчиненню щодо них протиправних дій. Державний облік зареєстрованих транспортних засобів передбачає реєстрацію, накопичення, узагальнення, зберігання і передачу інформації про такі засоби та відомостей про їх власників, які вносяться до Єдиного державного реєстру МВС. Порядок ведення Єдиного державного реєстру затверджується МВС.

Згідно пунктів 8, 14 Порядку № 1388, в редакції на час реєстрації транспортного засобу, реєстрація транспортних засобів здійснюється на підставі заяви власника, поданої особисто, і документів, що посвідчують його особу, правомірність придбання транспортного засобу, оцінку його вартості, яка провадиться спеціалістом, що пройшов необхідну підготовку у порядку, встановленому МВС, Мін'юстом, Держпромполітики, Держмитслужбою та Фондом державного майна і має відповідні документи, відповідність конструкції транспортного засобу встановленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Не приймаються до реєстрації транспортні засоби, зібрані (складені) з вузлів та агрегатів серійних транспортних засобів без дотримання вимог Закону України «Про дорожній рух». Правомірність придбання транспортних засобів, вузлів і агрегатів, які мають ідентифікаційні номери, підтверджується документами, скріпленими підписом відповідної посадової особи і печаткою, виданими суб'єктами підприємницької діяльності, які реалізують транспортні засоби та видають довідки-рахунки, митними органами, судами, нотаріусами, органами соціального захисту населення, підприємствами-виробниками транспортних засобів та підрозділами ДАІ, а також угодами, укладеними на товарних біржах. У разі реєстрації, перереєстрації, зняття з обліку транспортні засоби підлягають огляду з метою перевірки відповідності ідентифікаційних номерів вузлів і агрегатів обліковим даним перебування в розшуку за наявною інформацією баз даних викраденого транспорту, а технічного стану - вимогам безпеки дорожнього руху.

Згідно копії свідоцтва про реєстрацію машини серії НОМЕР_13 від 19 листопада 2003 року, власником трейлер-причепу марки ПТУ-32, 1988 року випуску, заводський № НОМЕР_18, реєстраційний № НОМЕР_17, є ОСОБА_2 (т.1 а.с. 68).

Висновки Валківського РВ ГУМВС України в Харківській області та Коломацького відділення поліції Валківського ВП ГУНП в Харківській області не містять відомостей щодо ідентифікаційних номерів та державних номерних знаках причепів, які знаходились у домоволодінні ОСОБА_6 Крім того, з висновку Коломацького відділення поліції Валківського ВП ГУНП в Харківській області від 24 серпня 2016 року вбачається, що причеп реалізований ОСОБА_7 не мав ідентифікаційного номеру на рамі НОМЕР_18.

Згідно ч. 6 статті 8 1 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Інші докази, які б підтверджували реалізацію свідком ОСОБА_6 причепу ПТУ-32, 1988 року випуску, заводський № НОМЕР_18, реєстраційний № НОМЕР_17, позивачем за зустрічним позовом надано не було.

Отже, ОСОБА_2 не доведено факт реалізації спірного причепу та отримання ОСОБА_5 грошових коштів від його реалізації, у зв'язку з чим висновки суду в цій частині є помилковими.

Колегія суддів вважає, що позовні вимоги в частині поділу трейлер-причепу задоволенню не підлягають, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, що на час звернення до суду з відповідним позовом про поділ майна спірний транспортний засіб зареєстрований в органах МВС України за ОСОБА_2 та існує як об'єкт поділу.

Враховуючи, що підстави для задоволення позовних вимог про поділ трейлеру-причепу відсутні, не підлягають задоволенню й вимоги ОСОБА_2 про визнання за ОСОБА_1 права власності на цей транспортний засіб та зарахування його вартості при стягненні компенсації при поділі іншого майна подружжя.

Судом правильно встановлено, що транспортний засіб марки ЗІМ 6901 , реєстраційний номер НОМЕР_2, 1993 року випуску, було придбано подружжям в період шлюбу та за спільні кошти. ОСОБА_2 не заперечує проти виплати компенсації вартості ? частки цього транспортного засобу на користь позивачки. ОСОБА_5 сама звернулася до суду з позовом про поділ майна подружжя шляхом стягнення компенсації вартості цього майна, сторони не заперечують встановлену ТОВ «Альянс» вартість транспортного засобу у розмірі 20 844 грн. Тому позовні вимоги ОСОБА_5 про стягнення грошової компенсації вартості ТЗ марки ЗІМ 6901 у розмірі 10 422 грн. підлягають задоволенню.

Проте суд безпідставно не врахував зазначені обставини при розгляді позовних вимог ОСОБА_1 (т.1 а.с. 114) та відмовив у задоволені її позову про стягнення з ОСОБА_2 компенсації 1/2 частини вартості вищезазначеного транспортного засобу у розмірі 10 422 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, яка діє в інтересах ОСОБА_1, просить відмовити у задоволені зустрічних вимог ОСОБА_2 в повному обсязі. При цьому доводи щодо підстав для скасування рішення суду в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на транспортний засіб марки ЗІМ 6901 апеляційна скарга не містить.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга ОСОБА_4, яка діє в інтересах ОСОБА_1, підлягає задоволенню частково. Рішення суду належить змінити. Скасувати в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 грошової компенсації вартості ? частки автомобілю НОМЕР_3, 2005 року випуску та ? частки транспортного засобу марки ЗІМ 6901, реєстраційний номер НОМЕР_19, 1993 року випуску. Ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вартість ? частини автомобілю VOLKSWAGEN PASSAT у розмірі 54 200 грн. та ? частину вартості транспортного засобу марки ЗІМ 6901 у розмірі 10 422 грн. Рішення суду в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання за ОСОБА_1 права власності на трейлер-причеп марки ПТУ-32, 1988 року випуску, НОМЕР_16 та стягнення з останньої компенсації вартості ? частки цього транспортного засобу у розмірі 14 162 грн. 50 коп. підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення по відмову у задоволенні зустрічного позову.

Рішення суду в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання за останнім права власності на транспортний засіб марки ЗІМ 6901, реєстраційний номер НОМЕР_2, 1993 року випуску, належить залишити без змін.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду з позовом про стягнення компенсації вартості спільного сумісного майна ОСОБА_5 сплачено судовий збір у розмірі 551 грн. (т.1 а.с. 1), а ОСОБА_2 за подачу зустрічної позовної заяви 640 грн. (т.1 а.с. 54).

При зверненні до суду з апеляційною скаргою ОСОБА_1 було сплачено судовий збір у розмірі 1920 грн. (т.1 а.с. 222, т.2 а.с. 8).

Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п.п. 10, 13 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов'язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов'язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, враховуючи розмір задоволених позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_5, понесені сторонами витрати в судах першої та апеляційної інстанції, в ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 належить стягнути 1 232 грн. 67 коп. понесених судових витрат.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 376, 379, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, яка діє в інтересах ОСОБА_1, задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 02 липня 2018 року змінити, скасувавши в частині: відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 грошової компенсації вартості ? частки автомобілю НОМЕР_3, 2005 року випуску, у розмірі 100 000 гривень; ? частини транспортного засобу марки ЗІМ 6901, реєстраційний номер НОМЕР_2, 1993 року випуску у розмірі 10 422 гривень та задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання за ОСОБА_1 права власності на трейлер-причеп марки ПТУ-32, 1988 року випуску, НОМЕР_16 і стягнення з останньої компенсації вартості ? частки цього транспортного засобу у розмірі 14 162 грн. 50 коп.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

В порядку поділу автомобіля марки VOLKSWAGEN PASSAT, державний номерний знак НОМЕР_4, 2005 року випуску, стягнути з ОСОБА_2 (61170, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_5) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_3, РНОКПП НОМЕР_6) грошову компенсацію вартості її частки в розмірі 54 200 (п'ятдесят чотири тисячі двісті) гривень.

В порядку поділу транспортного засобу марки ЗІМ 6901, реєстраційний номер НОМЕР_2, 1993 року випуску, стягнути з ОСОБА_2 (61170, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_5) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_3, РНОКПП НОМЕР_6) грошову компенсацію вартості її частки в розмірі 10 422 (десять тисяч чотириста двадцять дві) гривні.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання за ОСОБА_1 права власності на трейлер-причеп марки ПТУ-32, 1988 року випуску, НОМЕР_12, та стягнення з останньої компенсації вартості ? частки цього транспортного засобу у розмірі 14 162 гривень 50 копійок - відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 розмір понесених судових витрат у розмірі 1 232 (одна тисяча двісті тридцять дві) гривні 67 (шістдесят сім) копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 січня 2019 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді А.В. Котелевець

І.П. Коваленко