Проваження № 22-ц/824/7427/2019 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

13 червня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м.Києва від 11 лютого 2019 року про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення cуми вкладу,-

в с т а н о в и в:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, який мотивувала тим, що 16 вересня 2014 року між нею та ПАТ «Банк Камбіо» було укладено договір на відкриття та обслуговування поточного рахунку № НОМЕР_1 у національній валюті, на який 17 вересня 2014 року було перераховано грошові кошти в сумі 180000 грн.

Вказувала, що постановою Правління Національного банку України від 04 грудня 2014 року ПАТ «Банк Камбіо» було віднесено до категорії неплатоспроможних, а постановою Правління Національного банку України від 27 лютого 2015 року прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію цього банку.

За рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 02 березня 2015 року розпочата процедура ліквідації ПАТ «Банк Камбіо» та призначена уповноважена особа Фонду на ліквідацію банку. Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 22 вересня 2016 року її було включено до загального реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за рахунок Фонду в межах гарантованої суми 200000 грн. Однак, незважаючи на її числені звернення, Фонд до цього часу не здійснив їй виплату вкладу у гарантованому розмірі 180000 грн., узв`язку з чим просила стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на її користь гарантовану суму вкладу у розмірі 180000 грн.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 11 лютого 2019 року провадження у справі закрите на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України. Ухвала суду мотивована тим, що даний спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

Не погоджуючись із ухвалою, позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій

- 2 -

просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, справу направити для продовження розгляду, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права. Скаргу мотивує тим, що суд невірно визначив підстави позову, не врахувавши, що адміністративний спір між позивачкою і Фондом щодо включення до реєстру вкладників уже вирішено, а даний спір щодо стягнення коштів не стосується організації виплат, а є приватно-правовим, бо йдеться про стягнення коштів. Суд не врахував її доводи щодо цивільно-правової природи спору, а саме, що спір стосується правовідносин між нею як споживачем фінансових послуг та Фондом як гарантом виконання зобов`язань банку, а позов подано на захист її права власності на грошові кошти. Суд необгрунтовано застосував правові позиції Великої Палати Верховного Суду, викладені в постановах: від 18 квітня 2018 року у справі № 813/921/16; від 23 травня 2018 року у справі № 820/3770/16; від 06 червня 2018 року у справі № 727/8505/15-ц. Судом не застосовано норми права, які гарантують позивачеві захист цивільного права, зокрема положення Конституції України та Цивільного кодексу України, а також статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідач Фонд гарантування вкладів фізичних осіб подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно закрив провадження у справі, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду про юрисдикцію адміністративних судів в даному спорі.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 адвокат Жукова Л.А. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримала, просила задоволити та скасувати ухвалу ґшевченківського районного суду м.Києва як незаконну.

Представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб адвокат Кустова Т.В. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність і обгрунтованість судової ухвали та відсутність підстав для її скасування.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали судді першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

При цьому суд виходив з того, що даний спір пов`язаний із виконанням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб владної управлінської функції з організації виплати гарантованого державою відшкодування у розмірі, що не перевищує 200000 грн, а відтак є публічно-правовим і має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до приписів п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачені ст.19 ЦПК України, згідно з якою суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду

- 3 -

судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.4 КАС України справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Згідно п.2 ч.1 ст.4 КАС України публічно-правовим є, зокрема, спір в якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Тобто, до справ адміністративної юрисдикції віднесені публічно-правові спори, ознакою яких є не лише спеціальний суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень публічно-владних управлінських функцій.

Згідно ч.1 ст.26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, яка не може бути меншою 200000 грн.

Вкладник має право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами (ч.2 ст.26 Закону).

За змістом даних норм правовідносини між Фондом і вкладником, який претендує на отримання гарантованого державою відшкодування за рахунок коштів Фонду в межах граничної суми, складаються без участі банку-боржника та мають управлінський характер. У цих правовідносинах Фонд виконує управлінські функції щодо гарантованої державою виплати відшкодування за банківським вкладом у межах граничного розміру за рахунок коштів Фонду незалежно від перебігу процедури ліквідації банку (продажу його майна). А тому у вказаних відносинах у фізичних осіб виникають майнові вимоги не до банку-боржника, що ліквідується, а до держави в особі Фонду.

Отже, спір щодо права фізичної особи на відшкодування за вкладом за рахунок коштів Фонду у сумі, що не перевищує 200000 грн., є публічно-правовим і пов`язаний із виконанням Фондом владної управлінської функції з організації виплати цього відшкодування, а відтак має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

Аналогічні правові висновки сформовані Великою Палатою Верховного Суду у цілому ряді постанов, зокрема: від 18 квітня 2018 року у справі № 813/921/16; від 23 травня 2018 року у справі № 820/3770/16; від 6 червня 2018 року у справах № П/811/3526/15, № 813/6392/15, № 818/377/16, № 804/15159/15, № 815/863/16; від 14 листопада 2018 року у справі № 127/25132/17; від 28 листопада 2018 року у справі № 592/13020/17; від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17; від 27 березня 2019 року у справі № 820/11253/15; від 29 травня 2019 року № 554/10303/17-ц та інших.

З огляду на те, що предметом спору в даній справі є стягнення на користь позивачки, яка включена до реєстру вкладників, із Фонду гарантування вкладів фізичних осібгарантованого державою відшкодування за вкладом у розмірі, що не перевищує 200000 грн., то даний спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

За таких обставин, суд першої інстанції вірно закрив провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України, роз`яснивши позивачці за правилами якого судочинства має розглядатися спір.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд невірно визначив підстави позову, не врахувавши, що адміністративний спір між позивачкою і Фондом щодо включення до

- 4 -

реєстру вкладників уже вирішено, а даний спір не стосується організації виплат, а є приватно-правовим, бо йдеться про стягнення коштів, необгрунтовані.

Як вище вказувалося правовідносини між Фондом і вкладником, який претендує на отримання гарантованого державою відшкодування за рахунок коштів Фонду в межах граничної суми, складаються без участі банку-боржника та мають управлінський характер. У цих правовідносинах Фонд виконує управлінські функції щодо гарантованої державою виплати відшкодування за банківським вкладом у межах граничного розміру за рахунок коштів Фонду, а тому у вказаних відносинах у фізичних осіб виникають майнові вимоги не до банку-боржника, що ліквідується, а до держави в особі Фонду. Так само необґрунтованими є й доводи позивача щодо цивільно-правового характеру його відносин з відповідачем з приводу стягнення коштів.

Доводи скаржниці про те, що спір має розглядатися в порядку цивільного судочинства, оскільки стосується правовідносин між нею як споживачем фінансових послуг та Фондом як гарантом виконання зобов`язань банку, а позов подано на захист її права власності на грошові кошти, колегія суддів відхиляє як безпідставні.

По-перше, обов`язок Фонду сплатити кошти виник не на підставі договору, а на підставі закону, що свідчить про відсутність між стронами правовідносин із суб`єктним складом: надавач послуг та споживач послуг.

По-друге, такі доводи помилкові, оскільки Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між надавачем послуг, яким є суб`єкт підприємнцької діяльності, і споживачем - фізичною особою, які виникають із договірних відносин. В даній справі спірні правовідносини виникли між державним органом, який не є суб`єктом підприємницької діяльності, з одного боку та фізичною особою з іншого боку, що виключає існування правовідносин споживачів, як помилково вважає позивачка.

Доводи скарги про те, що суд необгрунтовано застосував правові позиції Великої Палати Верховного Суду, викладені в постановах: від 18 квітня 2018 року у справі № 813/921/16; від 23 травня 2018 року у справі № 820/3770/16; від 06 червня 2018 року у справі № 727/8505/15-ц, суперечать змісту вказаних постанов, в яких чітко зазначено, що як вимоги до Фонду щодо включення до реєстру вкладників, так і вимоги про стягнення суми вкладу мають розглядатися в порядку адміністративного судочинства, а тому суд вірно застосував дан постанови.

Колегія суддів відхиляє як безпідставні твердження скаржниці про те, що суд не застосував норми права, які гарантують їй захист цивільного права, зокрема положення Конституції України та Цивільного кодексу України, а також статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В даному випадку суд не вирішував спір по суті, та не відмовляв у захисті права позивачки на отримання вкладу, а вирішив виключно питання юрисдикції спору по справі.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України побудови судоустрою в Україні за принципами територіальності та спеціалізації (ст.125), так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Відповідно до п.1 ст.6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Висловлювання «судом, встановленим законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Отже, посилання скаржниці на порушення її права власності на грошові кошті є недоречними.

- 5 -

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалена з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м.Києва від 11 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: