ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа F 640/9174/17

Провадження F 22-ц/818/1094/19

10 травня 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді F Тичкової О.Ю.,

суддів - Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

за участю секретарів судового засідання Сватенко Н.В., Сидорчук М.О.,

сторони справи:

позивач F ОСОБА_1,

відповідачі F ОСОБА_2 міська рада, ОСОБА_3 Ламара Котеєвна,

інші учасники справи:

третя особа - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду міста Харкова, ухвалене 14 листопада 2018 року о 17 годині 46 хвилин у складі судді Бородіної Н.М., -

УСТАНОВИВ:

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати за ним право користування земельною ділянкою по вул. Генерала Удовиченко (колишня вул. ОСОБА_5), буд. 200 в м. Харкові в розмірі 1966 кв.м., визнати незаконним та скасувати рішення ОСОБА_2 міської ради (надалі ХМР) від 29.10.2014 F1680/14 в частині затвердження проекту землеустрою та передачі у приватну власність земельної ділянки з кадастровим F :14:016:0018 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: м. Харків, вул. Хвильового, б.23-А, громадянці ОСОБА_3 Ламарі Котеєвні і скасувати державну реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку.

В обґрунтування позову посилався на те, що згідно нотаріально посвідченого договору дарування від 17.05.1990 йому на праві власності належить 1/2 частина житлового будинку F 200 з відповідною частиною надвірних будівель по вул. Паризької Комуни у м. Харків. Загальна площа земельної ділянки за вказаною адресою відповідно до даних технічного паспорту складає 1966 кв.м. Рішенням ХМР від 29.10.2014 F 1680/14 ОСОБА_3 було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки і передано земельну ділянку за кадастровим номером :14:016:0018 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: м. Харків, вул. Хвильового, 23-А. Вказана земельна ділянка відповідача межує із земельною ділянкою, на якій розташована належна позивачу частина житлового будинку.

Рішенням ХМР F 1680/14 від 29.10.2014 було порушено права та інтереси ОСОБА_1, оскільки після замірів земельної ділянки до нього ніхто не звертався за підписом в технічній документації та не було узгоджено межі земельної ділянки. Отже, орган місцевого самоврядування не мав жодних передбачених законом підстав для прийняття рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_3 Оскаржуваним рішенням ХМР було надано згоду на відчуження частини земельної ділянки, що згідно технічного паспорту знаходиться під домоволодінням позивача, кадастрова зйомка перед прийняттям рішення не проводилась.

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 14 листопада 2018 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову.

Рішення мотивовано тим, що з аналізу ст. ст. 118,126,198 Земельного кодексу України (надалі ЗК України) вбачається, що у зміст терміну "погодження меж земельної ділянки з суміжними землекористувачами" покладений принцип добровільності вчинення зазначених дій субFєктами земельних відносин і не передбачено обовFязку щодо надання згоди у примусовому порядку на погодження меж земельної ділянки, у тому числі й за рішенням суду. Посилання ОСОБА_1 на обовFязковість згоди суміжного землекористувача для передання земельної ділянки у власність не відповідають нормам законодавства. Доводи позивача про надання ОСОБА_6 у власність частини земельної ділянки, що належить йому на праві користування, суд вважав недоведеними тому, що право користування земельною ділянкою за адресою: м. Харків, вул. Генерала Удовиченко (колишня вул. ОСОБА_5), 200 за ОСОБА_1 в установленому законом порядку не зареєстровано. Доказів надання в користування або у власність вказаної земельної ділянки в розмірі саме 1966 кв.м. суду не надано. Технічний паспорт не підтверджує право власності або право користування земельною ділянкою. Межі земельної ділянки, яка закріплювалася за ОСОБА_7 (колишній користувач земельної ділянки по вул. Генерала Удовиченко (колишня вул. ОСОБА_5), 200), в натурі не встановлювалися та землевпорядна документація, якою було б визначено ці межі, позивачем не розроблялася.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі. Посилається на неповноту встановлення судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду про його відмову у погодженні меж земельної ділянки з відповідачкою не відповідають дійсності, оскільки вказане питання взагалі з ним не обговорювалось. Акт погодження меж від 14.02.2014 року складено з порушенням. Оскільки погодження меж земельної ділянки із суміжними землекористувачами та проведення кадастрової зйомки залишається обовFязковим документом при розробленні технічної документації на землю, висновок суду про відсутність підстав для задоволення позову не відповідає вимогам закону. Суд також не врахував, що право користування земельною ділянкою перейшло до нього від колишнього власника житлового будинку ОСОБА_7, а останній отримував землю для будівництва будинку площею 1200 кв. м., що підтверджується копією проекту рішення виконкому Київського району м. Харкова від 02.06.1987 та даними технічного паспорту .

ОСОБА_8, який діє в інтересах ОСОБА_6, у відзиві на апеляційну скаргу проти її задоволення заперечує. Посилається на те, що узгодження меж земельних ділянок неодноразово обговорювалось із позивачем, від узгодження він відмовляється. При цьому при ухваленні рішень з аналогічних справ суд касаційної інстанції виходив з того, що право на приватизацію земельної ділянки не може бути обмежено відмовою суміжного землекористувача (землевласника) від підписання акту погодження меж земельних ділянок. Судовим рішенням в іншій цивільній справі встановлено, що ОСОБА_1 не довів демонтажу ОСОБА_6 паркану з його земельної ділянки і не підтвердив своє право користування земельною ділянкою за адресою: м. Харків, вул. Генерала Удовиченко (колишня вул. ОСОБА_5), 200. Технічний паспорт не є документом, що підтверджує таке право.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, які зFявилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, відзиву на неї та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено судовим розглядом та вбачається із матеріалів справи, рішенням виконавчого комітету Київської районної ради народних депутатів F 357 від 18.12.1990 було виділено земельні ділянки для будівництва індивідуальних житлових будинків громадянам відповідно до додатку F1 (т.1 а.с. 10). Серед інших земельну ділянку було виділено ОСОБА_9 за адресою: м. Харків вул. Паризької Комуни, 200, і її площа склала 600 кв.м. (т.1 а.с. 11).

Згідно відомостей листа Комунального підприємства «ОСОБА_2 міське бюро технічної інвентаризації» F 1800956 від 06 липня 2007 року право власності на житловий будинок з надвірними будівлями по вул. Генерала Удовиченко, б. 200 в м. Харкові (колишня назва вулиці ОСОБА_5) зареєстровано за: ОСОБА_10 F ј ч. на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Восьмою ОСОБА_2 державною нотаріальною конторою 04.08.1987р. F4-2017; ОСОБА_4 F ј ч. на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Восьмою ОСОБА_2 державною нотаріальною конторою 04.08.1987р. F4-2023; ОСОБА_1 F Ѕ ч. на підставі дублікату договору дарування, посвідченого Восьмою ОСОБА_2 державною нотаріальною конторою 17.05.1990р. F2-3169 (т.1 а.с. 129).

З копії проекту рішення виконкому Київської районної ради народних депутатів м. Харкова від 02.06.1987 F 178-7 вбачається, що ОСОБА_7 (дідусь ОСОБА_4) 19 липня 1958 року було видано свідоцтво про право власності на Ѕ частину житлового будинку F 200 з надвірними будівлями по вул. Паризької Комуни в м. Харкові та закріплено за ним земельну ділянку площею 1200 кв.м. за вказаною адресою (т.1 а.с. 12).

Згідно копії технічного паспорту F 1908/13 від 08.05.2007 загальна площа земельної ділянки за адресою: м. Харків, вул. Паризької Комуни, 200, складає 1966 кв.м. (т.1 а.с. 14-16).

Судова колегія вважає, що суд дав належну оцінку вищезазначеним доказам у справі та правильно вважав, що відповідно до ч.2 ст.120 Земельного кодексу України (надалі ЗК України) якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Матеріали справи свідчать про закріплення за колишнім власником Ѕ частини будинку F 200 по вул. Паризької Комуни F ОСОБА_7 земельної ділянки площею 1200 кв.м. ( т.1 а.с. 12). Згідно даних КП «ХМБТІ» спадкоємцями ОСОБА_7 є ОСОБА_10 та ОСОБА_4, які прийняли спадщину в 1987 році. (т.1 а.с. 129, 140).

Позивач є власником Ѕ частини будинку по вул. Паризької Комуни, 200 на підставі договору дарування від 17.05.1990 року Про земельну ділянку за вказаною адресою в договорі дарування не йдеться (т.1 а.с. 17).

Таким чином, належними користувачами земельної ділянки, що закріплювалася за будинком 200 по вул. Паризької Комуни в місті Харкові у розмірі 1200 кв.м. є всі співвласники вказаного житлового будинку. ОСОБА_1 звертаючись до суду з позовом про визнання права користування на земельну ділянку площею 1966 кв.м. лише за ним, не обґрунтував наявність у нього переважного права користування поряд з іншими співвласниками та відповідний позов до них не предFявив.

Судова колегія також погоджується з висновком суду про те, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів надання колишнім співвласникам зазначеного будинку у користування земельної ділянки площею 1966 кв.м. Наявний в матеріалах справи технічний паспорт на Ѕ частину будинку F 200 по вул. Паризької Комуни в місті Харкові не є документом, що підтверджує право користування або паво власності на землю. Технічний паспорт БТІ F це документ, який має довідкову інформацію про фактичний стан нерухомості, а саме: про площі, поверховості, дату побудови, капремонту, товщину стін, тех. характеристиках покрівлі та фундаменту, що виготовляється з метою інвентаризації обFєкта нерухомості.

Судова колегія також звертає увагу на те, що рішенням виконкому Київської районної ОСОБА_11 народних депутатів м. Харкова від 18.12.1990 F 357 земельна ділянка площею 600 кв.м. по вул. Паризької Комуни, 200 у м. Харкові надавалася ОСОБА_9 для будівництва житлового будинку. Проте дані про здійснення такого будівництва та прийняття будинку до експлуатації в матеріалах справи відсутні.

Станом на час вирішення питання про надання зазначеної земельної ділянки ОСОБА_9, позивач вже був власником Ѕ частини будинку за зазначеною адресою, тому у суду відсутні підстави вважати, що він є правонаступником ОСОБА_9

Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України (тут і далі у редакції від 01 липня 2014 року) право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Поняття земельної ділянки як об'єкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Нормами частини першої статті 81 ЗК України визначено способи набуття права власності на земельні ділянки, а саме: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

В супереч вимог ст.ст. 13, 81 ЦПК України ОСОБА_1 не надав суду доказів звернення особисто або звернення інших співвласників до ХМР з заявою про приватизацію належної їм на праві користування земельної ділянки. Земельна ділянка за вказаною адресою під домоволодінням F 200 в натурі не визначена. Зазначення в технічному паспорті її площі 1966 кв.м. не може безумовно свідчити про дійсну площу земельної ділянки, що надавалася в користування колишнім власникам будинку.

За таких обставин, судова колегія вважає обґрунтованим висновок суду про відсутність підстав для задоволення позову про визнання за позивачем права користування земельною ділянкою по вул. Паризької Комуни, 200 у м. Харкові площею 1966 кв.м.

Земельна ділянка за адресою: м. Харків, вул. Паризької комуни, 200 межує із земельною ділянкою м. Харків, вул. Хвильового, 23-А.

Рішенням ХМР від 29.10.2014 F 1680/14 було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам та передано у власність ОСОБА_6 земельну ділянку, яка належить територіальній громаді м. Харкова (кадастровий номер :14:016:0018) за рахунок земель житлової та громадської забудови площею 0,0600 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою м. Харків вул. Хвильового, 23-А. Згідно свідоцтва про право власності індексний номер: 30478189 від 04.12.2014 зазначена земельна ділянка належить ОСОБА_6 на праві приватної власності (а.с. 8-9).

Згідно з ч. 1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Способи захисту прав на земельні ділянки визначені статтею 152 ЗК України. За приписами наведеної норми держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Отже, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є невідповідність його вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, F 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Порядок погодження і затвердження документації із землеустрою, а також повноваження органів виконавчої влади у частині погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок передбачено у статтях 186, 186-1 ЗК України.

Відповідно до статті 106 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів. Витрати на встановлення суміжних меж несуть власники земельних ділянок у рівних частинах, якщо інше не встановлено угодою між ними.

На виконання статті 106 ЗК України наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року F 376, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за N 391/17686, затверджено Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками.

У пункті 3.12 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками від 18 травня 2010 року F 376 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою. Повідомлення власників (користувачів) суміжних земельних ділянок про дату і час проведення робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем завчасно, не пізніше ніж за п'ять робочих днів до початку робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Повідомлення надсилається рекомендованим листом, кур'єрською поштою, телеграмою чи за допомогою інших засобів зв'язку, які забезпечують фіксацію повідомлення. Власники (користувачі) суміжних земельних ділянок, місце проживання або місцезнаходження яких невідоме, повідомляються про час проведення робіт із закріплення межовими знаками поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) через оголошення у пресі за місцезнаходженням земельної ділянки. Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез'явлення якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті прийомки-передачі межових знаків на зберігання.

Аналіз вказаних норм свідчить, що погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов'язкових технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. Не надання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Не підписання суміжним власником та/або землекористувачем акту узгодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку.

Зазначене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові Об`єднаної ОСОБА_12 цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі F 580/168/16-ц, що відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України має враховуватися судами нижчих інстанцій.

Згідно наданих ХМР копій документів, ОСОБА_6 при отриманні земельної ділянки F 23-А по вул. Хвильового у м. Харкові надала, зокрема, акт погодження меж земельної ділянки від 28.02.2014, де вказано, що ОСОБА_1 від підпису відмовився з невідомих причин. Це ж підтверджується і додатком до акту за підписом ОСОБА_6 та інженера-землевпорядника ОСОБА_13 (т.1 а.с. 71-72).

В наданому ОСОБА_1 та ХМР акті погодження меж земельної ділянки від 14.02.2014, який також надавався ХМР при затвердженні проекту землеустрою, міститься підпис навпроти прізвища позивача, однак вказано, що ОСОБА_1 за адресою: м. Харків, вул. Паризької Комуни, 200 не проживає (а.с. 96, 235). Зазначене засвідчене підписом ОСОБА_14 Таким чином, суд погоджується з тим, що ОСОБА_1 акту від 14.02.2014 не підписував, проте це не може бути підставою для визнання недійсним та скасування рішення ХМР F 1680/14 від 29 жовтня 2014 року і, відповідно, скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_15 на земельну ділянку.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України», яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов'язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), F 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II).

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішеннях від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), від 30 травня 2013 року в справі «ОСОБА_16 проти України» (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

З огляду на вищевикладене судова колегія погоджується з висновком суду про відмову у задоволенні позову тому, що ОСОБА_1 не надав суду належних та допустимих доказів порушення оскаржуваним рішенням ХМР його права користування земельною ділянкою за адресою: м. Харків вул. Паризької Комуни, 200. Доводи апеляційної скарги зазначеного висновку суду не спростовують.

Тому апеляційну скаргу ОСОБА_1 належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції F залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду міста Харкова від 14 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст ухвали складений 15 травня 2019 року.

Головуючий F О.Ю. Тичкова

Судді: А.В. Котелевець

ОСОБА_11