Справа № 135/25/19
Провадження № 2/135/107/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.02.2019 м. Ладижин Вінницька область

Ладижинський міський суд Вінницької області у складі: головуючого судді Волошиної Т.В., за участі секретаря судового засідання Ступак Ю.О., розглянувши у спрощеному позовному провадженні з повідомленням учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні та розпоряджанні майном шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житлом,

ВСТАНОВИВ:

08.01.2019 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 із даним позовом, в якому просить визнати відповідачів такими, що втратили право на користування будинком № 13, що по вул. Суворова в м. Ладижині Вінницької області, які зареєстровані у зазначеному будинку, але більше року в ньому не проживають, так як мешкають у Росії. Добровільно з реєстрації знятися відмовляються, чим створюють значні незручності та перешкоди у використанні будинку для проживання та розпоряджання.

У судове засідання сторони не з'явилися.

До суду надійшла заява від позивача ОСОБА_1 про залишення позовної заяви в частині визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування житловим будинком № 13, що по вулиці Суворова в місті Ладижині Вінницької області без розгляду.

Згідно ухвали Ладижинського міського суду Вінницької області від 21.02.2019 позовні вимоги в частині визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування житловим будинком № 13, що по вулиці Суворова в місті Ладижині Вінницької області залишені без розгляду.

Позивач ОСОБА_1 подав до суду заяву про розгляд справи в його відсутності у спрощеному позовному провадженні. Позивач позовні вимоги до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 підтримує.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 відзив на позовну заяву не подали, у судове засідання не з'явилися, однак подали до суду заяви про визнання позову.

На підставі частини другої статті 247 ЦПК України, у звязку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу судом не здійснювалось.

Розглянувши документи та матеріали справи, дослідивши письмові докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд установив наступні обставини.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 являється власником будинку № 13, що по вул.Суворова в м. Ладижині Вінницької області, що підтверджується копією рішення №132, виданого виконкомом Ладижинської міської ради народних депутатів Вінницької області та свідоцтвом про право особистої власності на житловий будинок №1646 від 24.11.1980, виданого виконавчим комітетом Ладижинської міської ради народних депутатів Вінницької області.

У зазначеному будинку зареєстровані відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_4, що підтверджується інформацією, наданою виконавчим комітетом Ладижинської міської ради Вінницької області 04.02.2019.

Згідно копій актів обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 12.09.2016 та 18.10.2018 вбачається, що у будинку №13 по вул. Суворова, м. Ладижин Вінницької області фактично проживають: ОСОБА_5, ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_7. ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 за даною адресою не проживають, а фактично проживають в Росії.

З часу вибуття, відповідачі з реєстрації у належному позивачеві будинку добровільно не знімаються, що створює для позивача значні незручності та перешкоди у використанні власного будинку для проживання та вчинення певних правочинів щодо будинку для забезпечення його цілісності та недоторканості.

Перешкод для пред`явлення позову про визнання таким, що втратив право на користування житлом, судом не встановлено.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю… Право приватної власності є непорушним.

Згідно із ст.55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обовязків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

За змістом ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права та інтересу, зокрема, з позовом про припинення дії, яка порушує право, та відновлення становища, яке існувало до порушення права. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном.

При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронгі Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на повагу до його приватного і сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст.317 ЦК України).

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст.319 ЦК України).

Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст.379 ЦК України).

Житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання (ст.380 ЦК України).

Частинами 4 та 5 ст.9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За таких обставин, враховуючи фактичні взаємини сторін, причини позову про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом та інші обставини справи, суд вбачає підстави для задоволення позову і приходить до висновку, що оскільки позивачу на праві власності належить будинок, а відповідачі права власності на будь-яку частину даного будинку не мають, іншої домовленості між сторонами не існує, реєстрація відповідачів у будинку чинить позивачу перешкоди у вільному користуванні та розпорядженні належним йому на праві власності майном, то відповідачі повинні бути визнаними такими, що втратили право користування даним будинком.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 7, 12, 13, 19, 77- 81, 89, 141, ч.2 ст.247, 259, 263-265, ч. 4 ст.268, 273, 280-282, 352, 354 ЦПК України, на підставі ст.ст. 41, 55 Конституції України, ст.ст. 1, 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 р.), ст. 16,316,317,319,321,379,380,391,405 ЦК України, ст.ст. 9, 72 ЖК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні та розпоряджанні майном шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житлом - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право на користування житловим будинком № 13, що по вулиці Суворова в місті Ладижині Вінницької області.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 судові витрати в розмірі 768 грн 40 коп. на користь ОСОБА_1 за сплату судового збору при звернені до суду.

Згідно зі статтями 273, 354, 355 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Вінницького апеляційного суду через Ладижинський суд Вінницької області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя