Провадження F 2/234/1053/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 травня 2019 року Краматорський міський суд Донецької області у складі:

судді Марченко Л.М.

за участю секретаря Коваленко Н.Є.,

позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Краматорську цивільну справу F234/16253/18 за позовною заявою ОСОБА_1 до державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» (треті особи F директор відокремленого підрозділу «Державна інспекція енергетичного нагляду України» державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» - Головний державний інспектор України з енергетичного нагляду ОСОБА_2, профспілковий комітет ППО Держнерегонагляд в особі голови ОСОБА_3) про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

18.10.2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ДП «НЕК «Укренерго» про поновлення на роботі на посаду старшого державного інспектора з енергетичного нагляду групи електроенергетичного нагляду відділу енергетичного нагляду Державної інспекції з енергетичного нагляду за режимами споживання електричної і теплової енергії у Донецькій області Державної інспекції з енергетичного нагляду за режимами споживання електричної і теплової енергії у Донецькому регіоні відокремленого підрозділу «Державна інспекція енергетичного нагляду України» ДП «НЕК «Укренерго», з якої його було звільнено наказом від 19.09.2018 року F1010-к згідно п.1 ст.40 КЗпП України, та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Під час підготовчого провадження ухвалою суду 23.11.2018 року в якості третіх осіб залучено директора відокремленого підрозділу «Державна інспекція енергетичного нагляду України» ДП «НЕК «Укренерго» - Головного державного інспектора України з енергетичного нагляду ОСОБА_2, який видав наказ про звільнення, та профспілковий комітет ППО Держнерегонагляд в особі голови ОСОБА_3

За заявою позивача ОСОБА_1 від 06.05.2019 року, підтриманою останнім у судовому засіданні 11.05.2019 року після надання судом розFяснень юридичних наслідків такої заяви відповідно до ст.257 ч.2 ЦПК України, ухвалою суду від 11.05.2019 року позовну заяву ОСОБА_1 в частині вимог про поновлення на роботі залишено без розгляду. В частині інших позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу судовий розгляд продовжено.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав та показав, що працював на посаді старшого державного інспектора Державної інспекції з енергетичного нагляду за режимами споживання електричної і теплової енергії у Донецькій області Державної інспекції з енергетичного нагляду за режимами споживання електричної і теплової енергії у Донецькому регіоні відокремленого підрозділу «Державна інспекція енергетичного нагляду України» ДП «НЕК «Укренерго» та мав робоче місце у м.Краматорську по вул.О.Тихого, 10. Наказом директора відокремленого підрозділу «Державна інспекція енергетичного нагляду України» ДП «НЕК «Укренерго» від 19.09.2018 року F1010-к його було звільнено з роботи з 19.09.2019 року у звFязку із зміною в організації виробництва і праці (скороченням штату та чисельності працівників) згідно п.1 ст.40 КЗпП України. Вважає, що звільнення було незаконним, оскільки не сплив термін попередження, були відсутні підстави для скорочення штату та чисельності працівників, не було враховане переважне право для його залишення на роботі за професійною кваліфікацією, навичками, освітою тощо, не були запропоновані інші вакантні посади, а його заяви з приводу згоди на певні з них залишені без задоволення, не було згоди профспілкового комітету на розірвання з ним трудового договору та інше. Після звільнення він вимушений був шукати нову роботу та з 01.05.2019 року працевлаштувався, у звFязку з чим він не бажає поновлюватися на роботу у відповідача та за його заявою позов в цій частині був залишений судом без розгляду. Однак вважає, що в період з 20.09.2018 року по 30.04.2019 року він перебував у вимушеному прогулі, у звFязку з чим просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за 152 дня в розмірі 91823,20 грн. та допустити негайне виконання судового рішення.

Згідно відзиву на позовну заяву, відповідач позов не визнав, зазначивши, що позивач ОСОБА_1 працював у відповідача на вищевказаній посаді. 25.06.2018 року у звFязку із затвердженням граничної чисельності персоналу Держенергонагляду відповідно до наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 21.05.2016 року F266 «Про внесення змін до наказу Мінпаливенерго від 30.05.2002 року F23» та на виконання наказів Держенергонагляду «Про скорочення штату та чисельності працівників» від 21.05.2018 року F51, «Про введення в дію штатного розпису відокремленого підрозділу Державна інспекція енергетичного нагляду України» від 23.05.2018 року F52, «Про заходу у звFязку із скороченням штату та чисельності працівників» від 23.05.2018 року F53, ОСОБА_1 був особисто під підпис за два місяці до вивільнення попереджений, що його посада скорочується з 03.09.2018 року, у звFязку з чим він підлягає звільненню згідно п.1 ст.40 КЗпП України. Одночасно позивачу було запропоновано продовжити роботу за посадою інженера 2 категорії відділу енергетичного нагляду, однак листом від 31.08.2018 року позивач відмовився, у звFязку з подачею свого резюме 15.08.2018 року на іншу вакантну посаду, тобто своє працевлаштування став здійснювати самостійно. Протоколом засідання профспілкового комітету ППО Держенергонагляд від 17.09.2018 року F18 була отримана згода на звільнення позивача. Наказом від 19.09.2018 року F1010-к позивача звільнено у звFязку зі зміною в організації виробництва і праці (скорочення штату та чисельності працівників) згідно ч.1 ст.40 КЗпП України. Всі розрахунки з позивачем проведені у визначені ст.116 КЗпП України строки. У звFязку з відсутністю позивача в день звільнення на робочому місці та відсутністю згоди на пересилання трудової книжки поштою, йому було надіслане поштове повідомлення про необхідність одержати трудову книжку на підприємстві. Трудову книжку позивач отримав власноручно 24.09.2018 року. З огляду на вказане відповідач просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

У судове засідання представники відповідача ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 не зFявилися, останній надав заяву про розгляд справи у відсутності представника відповідача, а також зазначив про підтримання позиції, викладеної у відзиві, та прохання про відмову в позові.

У судове засідання представник третьої особи F голова профспілкового комітету ППО Держенергонагляд ОСОБА_3 не зFявилася, надала письмові пояснення щодо позову, в яких зазначила про законність звільнення позивача з роботи, наявність погодження даного питання з профспілкою на засіданні якої 17.09.2018 року брав особисту участь позивач, та відповідно відсутність підстав для задоволення позову в цілому.

У судове засідання третя особа директор відокремленого підрозділу «Державна інспекція енергетичного нагляду України» ДП «НЕК «Укренерго» - Головний державний інспектор України з енергетичного нагляду ОСОБА_2 не зFявився, надав заяву про розгляд справи у його відсутності, а також зазначив, що підтримую позицію відповідача, викладену у відзиві, та просив в задоволенні позову відмовити.

Суд, вислухавши позивача, дослідивши викладені в письмовому вигляді доводи позову та заперечень, надані докази, вважає, що позов задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працював на посаді старшого державного інспектора Державної інспекції з енергетичного нагляду за режимами споживання електричної і теплової енергії у Донецькій області Державної інспекції з енергетичного нагляду за режимами споживання електричної і теплової енергії у Донецькому регіоні відокремленого підрозділу «Державна інспекція енергетичного нагляду України» ДП «НЕК «Укренерго» та мав робоче місце у м.Краматорську по вул.О.Тихого, 10.

Наказом директора відокремленого підрозділу «Державна інспекція енергетичного нагляду України» ДП «НЕК «Укренерго» від 19.09.2018 року F1010-к ОСОБА_1 було звільнено з роботи з 19.09.2019 року у звFязку із зміною в організації виробництва і праці (скороченням штату та чисельності працівників) згідно п.1 ст.40 КЗпП України.

Вважаючи своє звільнення незаконним ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами: 2) працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у ч.3 ст.221 і ст.222 цього Кодексу.

Відповідно до ст.235 ч.1, 2, 3, 5 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у звFязку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною 2 цієї статті.

У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Таким чином, ст.235 КЗпП України передбачено, що виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснюється у випадках: звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу (ч.1); у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству (ч.3); у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу (ч.5).

Отже, положення ст.235 КЗпП України передбачають виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу у визначених цією статтею випадках, перелік яких є вичерпаним.

Такого висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 02.11.2016 року у справі F6-2261цс16, який враховує суд у даній справі відповідно до ст.263 ч.4 ЦПК України.

Також, відповідно до ст.240-1 КЗпП заробітна плата за час вимушеного прогулу виплачується працівнику, якого звільнено без законної підстави або з порушенням встановленого порядку, при прийнятті рішення органом, що розглядає трудові спори, у разі неможливості поновлення працівника на роботі внаслідок припинення діяльності підприємства, установи, організації.

Закон не наділяє суд повноваженнями щодо обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені у ст.235 та ст.240-1 КЗпП.

Однак позивач, звернувшись до суду з позовом про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, самостійно працевлаштувався з 01.05.2019 року та заявив про залишення його позовних вимог про поновлення на роботі без розгляду, про що після надання розFяснень юридичних наслідків такої заяви відповідно до ст.257 ч.2 ЦПК України судом була постановлена ухвала від 11.05.2019 року.

Таким чином позовна вимога позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, на якій останній наполягає, є необґрунтованою у звFязку з тим, що відсутня правова підстава для такої виплати, оскільки саме при винесенні рішення про поновлення на роботі суд одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Крім того, позивачем, який не бажає продовжувати трудові відноси з відповідачем та не підтримує вимоги про поновлення на роботі, не було заявлено позовних вимог відповідно до ст.235 ч.3 КЗпП України про визнання формулювання причини звільнення незаконним, що перешкоджало працевлаштуванню працівника, або відповідно до ст.235 ч.5 КЗпП України з приводу затримки видачу трудової книжки з вини роботодавця, а також самім роботодавцем наказ припинення трудового договору з позивачем скасованим не був.

Таким чином відсутні підставі для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Зазначаючи про таке суд враховує висновок ВССУ, викладений в ухвалі від 25.09.2017 року у справі F223/30/16-ц.

Статтею 48 ЦПК України передбачено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідно до змісту ст.ст.11, 15 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст.16 ЦК України.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Згідно ст.13 ч.1 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданої відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст.12 ч.4 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, повFязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

На підставі наведеного суд вважає, що в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід відмовити за відсутністю спору про звільнення без законної підстави.

Відповідно до ст.142 ЦПК України, ст.5 ч.1 п.1 Закону України «Про судовий збір» з огляду на звільнення позивача від сплати судового збору у даній категорії справ, судові витрати слід віднести за рахунок держави.

Керуючись ст.ст.10,17,18,263,265,273,351,352,354 ЦПК України, ст.ст.232, 235 КЗпП України, суд F

У Х В А Л И В:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» (треті особи F директор відокремленого підрозділу «Державна інспекція енергетичного нагляду України» державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» - Головний державний інспектор України з енергетичного нагляду ОСОБА_2, профспілковий комітет ППО Держнерегонагляд в особі голови ОСОБА_3) про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Донецького апеляційного суду через Краматорський міський суд.

Вступна та резолютивна частини рішення проголошені у судовому засіданні 11.05.2019 року, повний текст рішення виготовлений 16.05.2019 року.

Суддя Краматорського

міського суду

ОСОБА_7