Справа № 161/9002/18 Головуючий у 1 інстанції: Івасюта Л. В.
Провадження № 22-ц/802/272/19 Категорія: 61 Доповідач: Русинчук М. М.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Русинчука М.М.,

суддів - Данилюк В.А., Федонюк С.Ю.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 грудня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 05 березня 1983 року між ним та відповідачкою ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, який 04 грудня 2003 року розірвано згідно з рішенням суду та видано відповідне свідоцтво про його розірвання. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 серпня 2017 року, яке набрало законної сили 17 жовтня 2017 року, у справі № 161/2771/17 встановлено факт його проживання з відповідачкою однією сім'єю без реєстрації шлюбу з січня 2004 року по серпень 2016 року; визнано об'єктом права спільної сумісної власності житловий будинок з надвірними та господарськими спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1; здійснено поділ даного будинку, де за кожною із сторін спору визнано по 1/2 його частині.

Позивач вказував, що за утримання та збереження будинку в належному стані ним було понесені витрати: за газопостачання в період з листопада 2017 року по квітень 2018 року на суму 15 034,71 грн; за електропостачання в період з листопада 2017 року по квітень 2018 року на суму 1 096,18 грн; на охорону в період з листопада 2017 року по березень 2018 року на суму 1 500 грн. Всього ним було сплачено 17 630,89 грн на утримання та збереження будинку в належному стану, а тому відповідачка, як співвласник іншої частини житлового будинку, повинна сплатити йому половину від цієї суми, що становить 8 815,45 грн.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 уточнивши позовні вимоги просив суд стягнути на його користь з відповідачки ОСОБА_2 витрати, понесені на утримання та збереження майна, що перебуває у спільній частковій власності у розмірі 6 795,74 грн та понесені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 704,80 грн.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 грудня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просив скасувати оскаржуване рішення суду і ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити з підстав неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вимоги апеляційної скарги мотивовані тим, що висновки місцевого суду про відсутність підстав для задоволення позову є помилковими, оскільки надані ним докази підтверджують ту обставину, що відповідачка не приймала участі в оплаті витрат на збереження житлового будинку. Суд не взяв до уваги акт взаємних розрахунків як підтвердження оплати ним послуг з охорони будинку та проігнорував довідку охоронної організації про оплату коштів. Крім того, вважає помилковими висновки суду про те, що послуги з газопостачання, електропостачання та охорони є комунальним послугами, оскільки ці витрати були понесені саме на збереження та утримання майна.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачка ОСОБА_2 просила вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.

Свої заперечення на апеляційну скаргу відповідачка обґрунтовувала тим, що висновки суду про відмову в задоволенні позову є правильними з огляду на те, що вона з серпня 2016 року у спірному будинку не проживає. Вона не може скористатись своїм майном, оскільки позивач ОСОБА_1 не пускає її у житловий будинок, змінив у ньому замки, не віддає їй особисті речі та відмовляється надати комплект ключів від нового замка будинку, а також погрожує їй фізичною розправою. Позивач змінив код доступу охоронної сигналізації до будинку, з метою недопуску її до їхнього спільного житлового будинку. ОСОБА_1 опалював виключно свою кімнату, де він безпосередньо проживає, а у всіх інших кімнатах, на другому поверсі батареї були виключені. Починаючи з серпня 2016 року позивач проводив оплату спожитих комунальних послуг в той час як вона у ньому не проживала і будь-якими комунальними послугами не користувалася. Позивачем не доведено, які конкретно суми витрачені ним на утримання будинку, а які на нього, що свідчить про безпідставність заявленого позову.

Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з таких мотивів.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Частиною третьою цієї статті визначено, що розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У зв'язку з наведеним, розгляд даної справи, ціна позову в якій менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, апеляційним судом здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову у даній справі, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що в період за який позивач проводив оплату спожитих комунальних послуг, відповідачка в житловому будинку як співвласник цього будинку не проживала і комунальними послугами не користувалась, а тому не повинна нести витрати з утримання будинку.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим у справі обставинам та узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 після розірвання шлюбу з ОСОБА_1, який є її колишнім чоловіком, продовжувала проживати з ним у громадянському шлюбі.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 серпня 2017 року, яке набрало законної сили 17 жовтня 2017 року, будинок за адресою: АДРЕСА_1, визнано об'єктом права спільної сумісної власності та здійснено поділ житлового будинку з надвірними та господарськими спорудами з визнанням за кожною із сторін права власності на 1/2 частину цього нерухомого майна (а.с.6-9).

Право власності на 1/2 частину житлового будинку позивач зареєстрував 31 жовтня 2017 року, номер запису про право власності 23192696, реєстраційний номер 228.

Судом також встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 з серпня 2016 року не проживає у вказаному житловому будинку і цей факт визнав позивач під час розгляду справи в суді першої інстанції.

З пояснень відповідачки ОСОБА_2 судом встановлено, що після ухвалення вищевказаного рішення суду, вона не може скористатись своїм майном, оскільки позивач ОСОБА_1 не пускає її у житловий будинок, змінив у ньому замки, не віддає особисті речі та відмовляється надати комплект ключів від нового замка будинку, погрожує їй фізичною розправою. Позивач змінив код доступу до охоронної сигналізації будинку, з метою недопуску її до житлового будинку.

З приводу неправомірних дій позивача вона 25 травня 2018 року зверталася із заявою до Луцького РВП ЛВП ГУНП у Волинській області, на що отримала письмову відповідь про те, що під час проведення перевірки ОСОБА_1 пояснив, що він заперечує, щоб відповідачка проживала у будинку.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач в обґрунтування своїх вимог посилався на статтю 360 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та просив стягнути з відповідачки на його користь витрати, понесені на утримання та збереження майна, а фактично коштів, які сплачені ним за спожиті комунальні послуги.

У відповідності до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтею 322 ЦК України визначено, що власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою (частина перша статті 358 ЦК України).

Відповідно до статті 360 ЦК України власник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями пов'язаними зі спільним майном.

Участь кожного співвласника у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна означає необхідність несення витрат, які є об'єктивно необхідними для підтримання спільного майна у належному стані.

В разі доведеності одним із співвласників понесення ним витрат на управління, утримання та збереження спільного майна, участь у ньому (управлінні, утриманні, збереженні) пропорційно своїй частці зобов'язаний приймати інший співвласник, який ухиляється від свого обов'язку. Особа, яка зазнала втрат, має право на їх відшкодування у передбаченому законом порядку. Зокрема, такими способами захисту права є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України).

Закон України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон) визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки.

Частиною першою статті 1 Закону визначено, що житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах…, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Пунктом 1 частини першої статті 9 Закону передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Таким чином, споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Як правильно встановлено місцевим судом, з серпня 2016 року єдиною особою, яка користується житловим будинком та є споживачем комунальних послуг, є позивач по справі ОСОБА_1 і в період, за який позивач проводив оплату спожитих комунальних послуг, відповідачка в будинку не проживала і комунальними послугами не користувалась. Позивач споживав газ, електроенергію та користувався послугами охорони для забезпечення свого проживання в даному будинку і витрати на оплату цих послуг не можуть вважатися такими, що були понесені для утримання та збереження їхнього спільного з відповідачкою майна.

Згідно чинного законодавства надання послуг щодо користування електроенергією, тепловими, газовими, водними та іншими ресурсами здійснюється лише на підставі укладених цивільно-правових договорів між споживачами цих послуг та організаціями, які їх надають, а комунальні послуги не є тими витратами, які зазначені у статті 360 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем не надано доказів понесення ним витрат для утримання та збереження спільного з відповідачкою майна та не наведено обґрунтованих підстав для стягнення з відповідачки половини таких витрат в розмірі 6 795,74 грн, як із співвласника належного сторонам на праві спільної часткової власності житлового будинку.

На підставі наведеного, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що ухвалене місцевим судом рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 відповідає вимогам закону.

Суд в даному випадку правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження місцевого суду та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 про те, що понесені ним витрати не є комунальними послугами, а є витратами на утримання та збереження майна, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки надані апелянтом докази, зокрема, квитанції про оплату за електроенергію, акт звірки взаємних розрахунків як підтвердження оплати послуг з охорони будинку, не є доказом понесення таких витрат на утримання спільного з відповідачкою майна та навпаки вказують, що такі витрати пов'язані з оплатою комунальних послуг і понесені позивачем у той час, як встановлено судом, коли відповідачка у житловому будинку не проживала і комунальними послугами не користувалася.

Інші доводи апеляційної скарги спростовуються вищенаведеними обставинами і не містять підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

За змістом частин четвертої та п'ятої статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Датою прийняття постанови у даній справі є 26 лютого 2019 року, тобто дата складення повного судового рішення.

Керуючись статтями 268, 367-369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Волинський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 грудня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: