Справа №442/5943/15-ц
Провадження №2/442/140/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 травня 2019 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області у складі:

головуючого судді – Кучаковського Ю.С.,

за участю секретаря судового засідання – Кравців Х.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в місті Дрогобичі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства „Всеукраїнський Акціонерний Банк” до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства „Всеукраїнський Акціонерний Банк” про захист прав споживача кредитних послуг та визнання кредитних договорів недійсними, –

за участю представників:

від позивача (відповідача за зустрічним позовом): Бордюх Т.В.

від відповідача (позивача за зустрічним позовом): ОСОБА_4

в с т а н о в и в:

Позивач ПАТ „ВіЕйБі Банк” звернувся до суду з позовною заявою до відповідача в якій просить стягнути в свою користь заборгованість за кредитним договором в сумі 1 534 399,72 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 11.03.2008 між ВАТ „Всеукраїнський Акціонерний Банк” та відповідачем укладено кредитний договір № 417/08/03, згідно якого банк надав кредит в розмірі 35 000,00 дол. США зі сплатою 14% річних та кінцевим терміном 10.03.2018. 18.05.2010 назву Відкритого акціонерного товариства „Всеукраїнський Акціонерний Банк” змінено на Публічне акціонерне товариство „Всеукраїнський Акціонерний Банк”, яке є правонаступником попереднього товариства. Позивач свої зобов’язання за договором виконав та надав відповідачу кредит, однак останній зобов’язання за вказаним вище кредитним договором не виконав, тому виникла прострочена заборгованість за кредитом, яка становить 1 534 399,72 грн, яка складається з кредиту – 32 633,09 дол. США, відсотків – 28 351,54 дол. США, комісії за РО – 9 833,02 грн, штрафу за несвоєчасне погашення кредиту (неустойки) – 182 167,29 грн. Тим самим відповідачем порушені пункти кредитного договору щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування коштами, у зв’язку з чим позивач змушений був звернутися до суду із даним позовом.

Відповідач надав суду відзив на позов, у якому зазначив, що при розрахунку заборгованості необхідно врахувати строк позовної давності, оскільки сторони кредитного договору встановили як строк дії договору, так і строки виконання зобов’язання за щомісячним погашенням платежів. Вказує, що оскільки позовна заява була подана до суду 11.09.2015, то банк вправі вимагати сплати заборгованості по тілу кредиту та відсоткам, у відповідності до графіку погашення заборгованості, що є додатком до Кредитного договору, за 3 роки, що передували зверненню до суду, тобто з 11.09.2012, а тому сума боргу по кредиту становить 19 563,45 долари США, по відсотках – 7 074, 55 доларів США. Вказує, що наведений банком розрахунок не відповідає тому, що зазначений в договорі, а штрафні санкції, враховуючи норму щодо спеціальної позовної давності, можуть бути застосовані лише за 1 рік, крім того, вказує, що Кредитним договором у розділі 4 передбачено відповідальність сторін. У даному розділі визначено численні права банку збільшити відсоткову ставку або ж вимагати сплату разових штрафів. Тому є незрозумілим який спосіб відповідальності був обраний банком, а відтак немає можливості пересвідчитись в правильності наведених розрахунків та наголошує, що ступінь відповідальності боржника згідно договору є неспівмірною з відповідальністю банку, яка взагалі відсутня, а розмір штрафів настільки великий, що не входить в рамки добросовісності і розумності. А тому просить застосувати норми закону України „Про захист прав споживачів”. Вказує, що заявлена до стягнення сума штрафу та комісії не підлягають задоволенню. Враховуючи наведене, просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Представником позивача подано до суду відповідь на відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що строк позовної давності не застосовуються до даних правовідносин, оскільки згідно п. 7.3. Договору Договір набуває чинності з моменту його підписання Сторонами і діє до повного виконання Сторонами своїх зобов’язань, у договорі зазначений строк виконання зобов’язання – 10.03.2018, останнє погашення за кредитним договором відповідачем було здійснено 30.11.2012 у сумі 300 доларів США. Вказує, що кредитний договір відображає повне розуміння сторонами предмету договору та інших питань, зазначених у ньому, ОСОБА_2 мала повну та об’єктивну інформацію щодо кінцевої сукупності вартості кредиту та вартість усіх сукупних витрат за договором для здійснення позичальником свідомого вибору, схеми, виду, валюти кредитування. А тому просить задовольнити позовну заяву.

ОСОБА_2 звернулась із зустрічним позовом до ПАТ „ВіЕйБі Банк”, у якому просила захистити права споживача кредитних послуг шляхом визнання недійсним кредитного договору № 417/08/03 від 11.03.2008, укладеного між нею та ВАТ „ВіЕйБі Банк” (на даний час ПАТ „ВіЕйБі Банк”) з моменту його вчинення із застосуванням наслідків недійсності правочину (повернення сторін у попередній стан); визнати недійсним іпотечний договір від 11.03.2008, зареєстрований в реєстрі за № 796-797, укладеного між ОСОБА_2 та ВАТ „ВіЕйБі Банк” (на даний час ПАТ „ВіЕйБі Банк”) з моменту його вчинення; просить стягнути з ПАТ „ВіЕйБі Банк” на її користь витрати на правову допомогу у розмірі 3 000 грн. Зустрічний позов мотивовано тим, що 27.06.2018 з правового висновку, складеного її адвокатом, ОСОБА_2 стало відомо, що у кредитному договорі № 417/08/03 наявні чисельні порушення чинного законодавства та її права як позичальника. Вказує, що в порушення п. 2 ст. 11 Закону України „Про захист прав споживачів”, п. 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ 10.05.2007 за № 168 оскаржуваний Кредитний договір містить безліч незрозумілих, двозначних пунктів, спрямованих на зумисне введення в оману позичальника та примушування його до укладення договору. У п.п. 1.4, 5.1, 5.1.1, 5.1.2, 5.2, 4.1 Договору, п. 1 Додаткового договору № 2 від 27.11.2008 міститься двозначність у визначенні розміру відсоткової ставки по кредиту. З одного боку банк наводить фіксовану ставку, а в іншому зазначає, що збільшення може відбутись в односторонньому порядку і на невизначений розмір. Наголошує, що вказані пункти порушують п. 3.5 Правил та п. 1 ст. 18, п. 5 ч. 4 ст. 11 Закону України „Про захист прав споживачів”, адже споживач позбавлений можливості у повному обсязі оцінити сукупну вартість кредиту та всі ризики, що пов’язані з його придбанням і подальшою сплатою. П.п. 1.4.1, 2.6.4, Додатку № 2 до Договору суперечать п. 3.6. Правил, адже містять положення про встановлення додаткових платежів. П.п. 2.1.1, 2.1.1.3, 2.1.1.4, застереження 2, п.п. 3.3.6.1, 3.3.6.2, 3.3.6.3, 4.4, п. 3 Додаткового договору № 2 від 27.11.2008 порушують п. 5 ч. 2 Закону України „Про захист прав споживачів” в частині примушування до укладення правочинів з третіми особами. А п.п. 4.1, 4.5, 4.6 Договору є дискримінаційними, адже порушують норми щодо добросовісності та справедливості в договорах про надання споживчого кредиту, адже ступінь відповідальності боржника є неспівмірною з відповідальністю банку, яка взагалі відсутня. Положення п.п. 2.7.1, 2.7.1.1 є такими, що суперечать п. 10 ст. 11 Закону України „Про захист прав споживачів”, адже банк має право вимагати дострокового повернення кредиту навіть у випадку не укладення договору страхування чи з причин іншого незначного порушення договору (наприклад, ненадання щорічної довідки про доходи (п. 3.3.13). А п. 3.2.11 Договору порушує норми щодо заборони передавати права третім особам згідно п. 1 ст. 18 Закону України „Про захист прав споживачів”. Також вказує, що перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Враховуючи наведене, просить зустрічний позов задовольнити у повному обсязі.

ПАТ „ВіЕйБі Банк” подав відзив на зустрічну позовну заяву, у якому зазначив, що ОСОБА_2 мала повну та об’єктивну інформацію щодо кінцевої сукупності вартості кредиту та вартість усіх сукупних витрат за договором для здійснення позичальником свідомого вибору, схеми, виду, валюти кредитування. Також ОСОБА_2 у своїй зустрічній позовній заяві не заперечує проти того, що власноруч підписувала додатковий договір № 2 до Договору кредиту № 417/08/03 від 11.03.2008, в якому сторони домовились викласти п. 1.4. Договору кредиту № 417/08/03 від 11.03.2008 в наступній редакції: За користування кредитними коштами встановлюється плата в розмірі 17 процентів річних. Наголошує, що ніякої односторонньої зміни відсоткової ставки не відбувалося. В Додатку № 2 до Договору кредиту № 417/08/03 від 11.03.2008 надається позичальнику детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов’язань позичальника, зазначивши повну інформацію, надання якої вимагається Постаново. № 168 (пункти 7.2, 7.12, 7.13 Кредитного договору). Зазначає, що доказів примушування до укладення правочинів з третіми особами не додано, кримінальні провадження не відкриті щодо працівників ПАТ „ВіЕйБі Банк”, які примушували ОСОБА_2 укладати правочини з третіми особами або на користь третіх осіб відсутні. Вказує, що Кредитний договір не містить дискримінаційні норм, а відповідальність банку у п. 4.1 передбачена. Щодо вимог про дострокове повернення кредиту, то вказує, що вони не порушують права споживача, також ОСОБА_2 не додано доказів укладення банком договору на користь третіх осіб. Вказує, що задоволення вимог ОСОБА_2 спричинить штучне зменшення ліквідаційної маси, що порушить права Держави в особі Фонду, інших кредиторів ПАТ „ВіЕйБі Банк”, а також збитки для держави в особі Фонду гарантування. Враховуючи наведене, просить у задоволенні зустрічного позову відмовити у повному обсязі.

Представник позивача (відповідача за зустрічним позовом) в судовому засіданні підтримав позовні вимоги з підстав, викладних у позовній заяві. Проти задоволення зустрічного позову заперечував.

Представник відповідача (позивача за зустрічним позовом) в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, просив застосувати до даних правовідносин строк позовної давності. Зустрічні позовні вимоги просив задовольнити з підстав, викладених у зустрічній позовній заяві.

Заслухавши представників сторін, дослідивши письмові докази, долучені до позову, суд дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що 11.03.2008 ВАТ „Всеукраїнський Акціонерний Банк” та ОСОБА_2 уклали кредитний договір № 417/08/03 (надалі – Кредитний договір), згідно якого банк надав кредит в розмірі 35 000,00 дол. США, що складає еквівалент 17 675,00 грн за курсом НБУ на момент укладання договору зі сплатою 14% річних та кінцевим терміном до 10.03.2018 (т. 1 а.с. 7-21, 141-146).

Також 11.03.2008 ВАТ „Всеукраїнський Акціонерний Банк” та ОСОБА_2 уклали іпотечний договір (т. 1 а.с. 136-140).

20.06.2008 „Всеукраїнський Акціонерний Банк” та ОСОБА_2 уклали Додатковий договір до Кредитного договору № 417/08/03 від 11.03.2008, а 27.11.2008 – Додатковий договір № 2 до Кредитного договору № 417/08/03 від 11.03.2008, 25.05.2009 – Додатковий договір № 3 до Кредитного договору № 417/08/03 від 11.03.2008 (щодо кредитних канікул) (т. 1 а.с. 22-27, 148).

Відповідно зі ст.ст. 4, 10 та 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, міжнародним договорам, згода на обов’язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законам, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, що діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Ввідповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу; інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов’язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Кредитний договір є двостороннім правочином. Це добровільне і належним чином оформлене волевиявлення обох сторін, які дійшли згоди стосовно всіх істотних умов, наслідком чого стало підписання кредитного договору.

П.1.4 за користування кредитними коштами встановлюється плата в розмірі 14 процентів річних.

П.п. 2.1.1, 2.1.1.3, 2.1.1.4 передбачено, що кредитні кошти надаються Банком Позичальнику після набуття чинності цим Договором та укладення і нотаріального посвідчення Договору застави рухомого майна, зазначеного в п.1.5, за умови дотримання та виконання Позичальником положень цього Договору, включаючи наступні умови: укладання Позичальником зі Страховою компанією договору страхування предмету іпотеки від ризиків знищення, пошкодження, псування нерухомого майна на суму, яка дорівнює 100% (сто відсотків) від його оціночної вартості; укладання Позичальником та/або Поручителем зі Страховою компанією Договору страхування життя на 100% (сто відсотків) від суми Кредиту, вказаної в п.п. 1.1 цього Договору.

Застереження 2: Сторони домовились, що Договори страхування зазначені в п.п. 2.1.1.3-2.1.1.4, надалі „Договори страхування”, укладаються зі Страховими компаніями, узгодженими з Банком та на умовах прийнятних для Банку.

П. 2.7.1 незважаючи на інші положення цього Договору, Банк має право вимагати дострокового виконання Боргових зобов’язань в цілому, або у визначеній частині у випадку:2.7.1.1. невиконання Позичальником/Майновим поручителем та/або Поручителем своїх Боргових та інших зобов’язань за цим Договором та/або умов Іпотечного договору.

Права Банку включають: п. 3.2.11 відступати, передавати та будь-яким іншим чином відчужувати, а також передавати в заставу свої права дим Договором (повністю або частково) на користь третіх осіб в будь-який час протягом строку дії цього Договору без згоди Позичальника.

П.п. 3.3.6.1, 3.3.6.2, 3.3.6.3 передбачено 3.3.6.1 забезпечити наявність та дійсність Договорів страхування. У випадку, якщо термін дії укладених договорів страхування закінчується, а Боргові зобов’язання Позичальника за цим Договором залишаються невиконаними, Позичальник зобов’язаний до закінчення терміну існуючих Договорів страхування укласти нові Договори страхування умови яких не повинні бути гіршими умов Договорів страхування, термін дії яких закінчується. Не припиняти та не змінювати умов Договорів страхування без попередньої письмової згоди Банку. Без попередньої письмової згоди Банку: не укладати інших угод по отриманню нових кредитів.

Згідно п. 3 сторони домовилися викласти пункт 3.3.6.1 Кредитного договору в наступній редакції: „Забезпечити наявність та дійсність Договорів страхування, зазначених у п.п. 2.1.1.4, 2.1.1.5 протягом всього терміну дії цього Договору. У випадку, якщо термін дії укладених Договорів страхування закінчується, а боргові зобов’язання Позичальника за цим Договором залишаються невиконаними, Позичальник зобов’язаний до закінчення терміну існуючих Договорів страхування укласти нові Договори страхування, умови яких не повинні бути гіршими для Вигодонабувача, умов Договорів страхування, термін дії яких закінчується.

Застереження 2: Договори страхування укладаються зі Страховими компаніями, погодженими Сторонами, та на умовах, прийнятних для Банку.”

П. 4.1 кредитного договору при умові настання обставин, передбачених п. 2.7.1.2 цього Договору, незалежно від того, чи скористається Банк своїм правом щодо вимоги дострокового виконання Боргових зобов’язань в цілому, або у визначеній частині, Банк встановлює розмір плати за користування кредитними коштами шляхом збільшення процентної ставки, ще зазначена в п. 1.4 Договору, на 2 (два) процентні пункти. Плата за користування кредитними коштами, визначена в цьому пункті застосовується з дня, коли у Банка виникає право вимагати дострокового виконання Боргових зобов’язань цілому, або у визначеній частині.

П. 4.4 за кожний випадок невиконання або неналежного виконання зобов’язань, передбачених п.п. 3.3 (крім підпунктів 3.3.2 та 3.3.3), цього Договору, Позичальник сплачує Банку штраф у розмірі 5 (п’ять) відсотків від суми кредитних коштів, зазначеної в п. 1.1 цього Договору.

П.4.5 за несвоєчасне повне чи часткове повернення кредитних коштів, за несвоєчасну повну чи часткову сплату процентів, та за несвоєчасну повну чи часткову сплату плати за обслуговування кредиту, передбачених цим Договором, Позичальник сплачує Банку штраф у розмірі 20 (двадцять) відсотків, від суми неповерненого Кредиту та/або несплачених процентів, плати за обслуговування кредиту, строк виконання яких настав.

4.6 неустойки підлягають сплаті за письмовою вимогою Банку в національній валюті України відповідно до офіційного курсу встановленого НБУ на день сплати Позичальником сум цих неустойок.

5.1 в разі настання події, не залежної від волі Сторін Договору, яка має безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів Банку, в тому числі у разі зміни процентних ставок на кредитному ринку України, прийняття компетентними державними органами України законів або підзаконних нормативних актів, що прямо або (опосередковано впливають на стан кредитного ринку України, Банк має право ініціювати зміну розміру проценти ставки за користування Кредитом.

5.1.1 про зміну розміру процентної ставки за користування Кредитом, Банк зобов’язаний повідомити Позичальника листом з повідомленням на адресу,…, не пізніше ніж за 10 (десять) банківських днів до дати початку її застосування, також надати для укладення проект відповідної додаткової угоди до кредитного договору. Десятиденний термін починає спливати з дати відправлення Банком повідомлення про зміну розміру процентної ставки за користування кредитом Позичальником.

5.1.2 У випадку, якщо Позичальник не погодиться із запропонованим Банком розміром процентної ставки, він зобов’язаний протягом 10 банківських днів з дати відправлення Банком повідомлення …, повернути Банку існуючу заборгованість за Кредитом, сплатити нараховані проценти, комісії, можливі штрафні санкції в повному обсязі та інші платежі за цим Договором.

5.2 Сторони домовились, що невиконання або неналежне виконання Позичальником зобов’язань по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів, а так само невиконання або неналежного виконання зобов’язань, передбачених п.п. 3.3, 5.1 цього Договору, є умовами, при настанні яких припиняється кредитування Банком Позичальника, а Позичальник здійснює дострокове повернення отриманих кредитних коштів Банку, сплачує Банку проценти за користування кредитними коштами та інші платежі відповідно до умов цього договору. Для цього, Банк надає під розпис уповноваженій особі, або надсилає рекомендованим листом Позичальнику письмову вимогу про дострокове повернення Позичальником кредитних коштів, сплату ним процентів за користування кредитними коштами з нарахуванням можливих штрафних санкцій. У випадку непогашення зазначеної у вимозі суми, Банк по закінченню 20-ти денного строку з дати отримання Позичальником/Поручителем такої вимоги, звертає стягнення на заставлене майно, чи інше забезпечення у розмірі наданих кредитних коштів, заборгованості по сплаті процентів, неустойки та інших витрат г Банку, у порядку, визначеному цим Договором, Договором іпотеки та чинним законодавством України.

4.1 При умові настання обставин, передбачених п. 2.7.1.2.цього Договору, незалежно від того, чи скористається Банк своїм правом щодо вимоги дострокового виконання Боргових зобов’язань в цілому, або у визначеній частині, Банк встановлює розмір плати за користування кредитними коштами шляхом збільшення процентної ставки, ще зазначена в п. 1.4 Договору, на 2 (два) процентні пункти. Плата за користування кредитними коштами, визначена в цьому пункті застосовується з дня, коли у Банка виникає право вимагати дострокового виконання Боргових зобов’язань цілому, або у визначеній частині.

Відповідно до п. 1 Додаткового договору № 2 до Кредитного договору сторони домовилися викласти пункт 1.4 Договору кредиту № 417/08/03 від 11.03.2008 в наступній редакції: „За користування кредитними коштами встановлюється плата в розмірі 17% (сімнадцять) процентів річних” та залишити без змін п.1.4.1.

Як вбачається зі змісту п. 7.2 Кредитного договору, цей договір відображає повне розуміння Сторонами предмету цього Договору та інших питань, зазначених в ньому. Всі попередні заяви, домовленості чи угоди між Сторонами з предмету цього Договору втрачають силу з моменту набрання ним чинності, що суперечить умовам цього договору.

Згідно п. 7.12 Кредитного договору на виконання вимог Постанови Національного Банку України від 10.05.2007 № 168 „Правила України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту”, далі – Постанова № 168, перед укладенням цього Договору, надав Позичальнику інформацію про умови кредитування та вартість кредиту.

Згідно з ч. 2 ст. 11 Закону України „Про захист прав споживачів” у редакції, чинній на час укладання спірних договорів, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов’язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов’язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов’язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб’єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

У постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 у справі № 6-2766цс15 зроблено висновок, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов’язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Суд не бере уваги посилання позивача за зустрічним позовом про те, що він виконував договір оскільки не знав, що він не відповідає вимогам законодавства, а дізнався про таке лише з правового висновку свого адвоката, оскільки позивач за зустрічним позовом був ознайомлений з умовами кредитування, зокрема щодо суми кредиту, строку, на який кредит одержано, мети, для якої кредит може бути використаний, форми та видів його забезпечення тощо, а також із орієнтованою сукупною вартістю кредиту, відомостями щодо процентної ставки, щомісячної суми платежу та строку кредитування, про що свідчить його підпис на кожному аркуші договору.

Отже, сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

Згідно ч. 1 ст. 8 Закону України „Про іпотеку” іпотекодавець зобов’язаний застрахувати предмет іпотеки на його повну вартість від ризиків випадкового знищення, випадкового пошкодження або псування, якщо іпотечним договором цей обов’язок не покладено на іпотекодержателя. У разі наступної іпотеки страхування предмета іпотеки не є обов’язковим. Договір страхування укладається на користь іпотекодержателя, який у разі настання страхового випадку набуває право вимоги до страховика. У разі набуття прав за іпотечним договором новим іпотекодержателем він також набуває право вимоги до страховика.

Тобто чинним законодавством України передбачено обов’язок іпотекодавець застрахувати предмет іпотеки.

Із розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що після укладення кредитного договору позивач виконував договір саме на умовах, визначених договором.

За таких обставин вимоги позивача про визнання кредитного договору недійсним з підстав порушення банком Закону України „Про захист прав споживачів” не підлягають задоволенню, оскільки позивач володів інформацією з приводу умов кредитування, орієнтовної сукупної вартості кредиту, наявних у банку форм кредитування та відмінностей між ними, у тому числі між зобов’язаннями споживача, переваг та недоліків запропонованих систем кредитування, вартості послуг, пов’язаних з одержанням кредиту та укладенням кредитного договору.

При укладенні договору позивач був ознайомлений з його умовами, не заперечував проти них та проти підписання, погодився на отримання у кредит коштів саме на умовах, визначених договором, волевиявлення сторін на укладання і підписання були вільними, оскільки будь-яких доказів протилежного позивач суду не надав.

Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України „Про захист прав споживачів” споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин, проте позивач таким правом споживача не скористався.

А тому оскільки під час укладення договору кредитного договору сторони досягли домовленості відносно всіх його умов, у тому числі щодо суми кредиту, дати видачі кредиту, річної відсоткової ставки, щомісячної сума необхідного платежу, строку внесення платежів, умов повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, права дострокового виконання зобов’язань за договором та його умови, а також і розміру комісії. Волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі, відповідач погоджувався із всіма умовами договору, про що свідчить його підпис в договорі і часткове погашення кредиту в іноземній валюті. Після укладення договору в 2008 році позичальник його не оспорював, приступив до його виконання і виконував тривалий час, тобто погодився з умовами договору, укладаючи цей договір позичальник усвідомлював та підтверджував, що умови договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими, а також, що перед підписанням цього договору позичальник підтвердив факт отримання ним від банку в письмовому вигляді всю інформацію про умови кредитування, вся необхідна інформація, передбачена „Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту”, тому суд не вбачає підстав для визнання недійсним кредитного договору № 417/08/03 від 11.03.2008.

Позовні вимоги про визнання недійсним договору про іпотеку є похідними від вимог про визнання недійсним кредитного договору, а відтак задоволенню не підлягають. Інших підстав для визнання недійсним договору іпотеки, відмінних від підстав для визнання недійсним кредитного договору, позивач за зустрічним позовом не вказувала.

Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Нормами цивільного законодавства України передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсними окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому.

Стаття 217 ЦК України передбачає недійсність окремої частини правочину, яка не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Щодо встановлення плати за обслуговування кредиту суд зазначає наступне.

Згідно п. 1.4.1 Кредитного договору за обслуговування кредиту встановлюється щомісячна плата в розмірі 123,73 гривні, що становить 0,07 процентів річних від суми Кредиту.

Згідно з абзацами 2, 3 ч. 4 ст. 11 Закону України „Про захист прав споживачів” споживач не зобов’язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України „Про захист прав споживачів” (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України „Про банки і банківську діяльність” відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України „Про захист прав споживачів” з подальшими змінами у взаємозв’язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під часу кладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов’язком банку, відповідно, виконання такого обов’язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту – це обов’язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що підлягає сплаті позичальником. Так як надання фінансового інструменту у зв’язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам самої кредитної установи (банку), то такі дії не є послугами, що надаються клієнту-позичальнику.

Тому з наведених підстав незаконною є встановлення щомісячної плати за обслуговування кредиту в розмірі 123,73 гривні, що становить 0,07 процентів річних від суми Кредиту, що за своїм змістом передбачає компенсацію за рахунок позичальника дій банку, які він здійснює на свою користь і які супроводжують кредит.

Вказаний висновок узгоджується з висновком Верховного Суду, висловлений у Постанові ВС від 20.03.2019 по цивільній справі № 130/904/16-ц, провадження № 61-16542св18.

Враховуючи наведене, зустрічний позов підлягає частково задоволенню в частині визнання недійсними положень кредитного договору поро встановлення щомісячної плати за обслуговування кредиту.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов’язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов’язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Договір є обов’язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов’язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Визначення поняття зобов’язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов’язання – це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов’язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов’язку.

Згідно із ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов’язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошима, боржник зобов’язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов’язаний сплачувати проценти, розмір яких встановлюється договором, законом або іншими актами цивільного судочинства.

У разі порушення зобов’язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов’язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов’язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов’язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

З матеріалів вбачається, що позичальник порушував умови кредитного договору, зокрема щодо сплати чергових платежів у строки, визначені графіком погашення кредитної заборгованості.

Згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов’язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Підставою, яка породжує обов’язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов’язання (ст. 610, п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов’язання (ч. 1 ст. 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов’язання. А пенею – неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов’язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті).

З розрахунку заборгованості за Кредитним договором станом на 14.08.2015 вбачається, що така становить: за тілом кредиту – 32 633,09 доларів США, за відсотками – 28 351,54 доларів США та штраф/пеня – 182 167,29 грн.

Згідно п. 4.4. Кредитного договору за кожний випадок невиконання або неналежного виконання зобов’язань, передбачених п.п. 3.3 (крім підпунктів 3.3.2. та 3.3.3), цього Договору, Позичальник сплачує Банку штраф у розмірі 5 (п’ять) відсотків від суми кредитних коштів, зазначеної в п. 1.1. цього Договору.

Відповідно до п. 4.5. За несвоєчасне повне чи часткове повернення кредитних коштів, за несвоєчасну повну чи часткову сплату процентів, та за несвоєчасну повну чи часткову сплату плати за обслуговування кредиту, передбачених цим Договором, Позичальник сплачує Банку штраф у розмірі 20 (двадцять) відсотків, від суми неповерненого Кредиту та/або несплачених процентів, плати за обслуговування кредиту, строк виконання яких настав. 4.6. Неустойки підлягають сплаті за письмовою вимогою Банку в національній валюті України відповідно до офіційного курс, у встановленого НБУ на день сплати Позичальником сум цих неустойок.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Відтак, стягнути неустойку можна лише у межах спеціальної позовної давності.

Як вбачається з відмітки на поштовому конверті, позов Публічного акціонерного товариства„Всеукраїнський Акціонерний Банк” до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором надіслано до суду 21.08.2015 (а.с. 39).

З розрахунку заборгованості вбачається, що неустойка за період до 21.08.2014 становить 34 353, 16 грн, а тому на користь позивача підлягає стягненню неустойка в межах строку спеціальної позовної давності, а саме:

182 167,29 грн – 34 353,16 грн = 147 814 грн 13 к.

Поняття „строк договору”, „строк виконання зобов’язання” та „термін виконання зобов’язання” згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов’язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов’язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін – календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов’язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею своїх обов’язків під час дії договору.

Поняття „строк виконання зобов’язання” і „термін виконання зобов’язання” охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов’язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов’язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов’язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання зобов’язання.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) – тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов’язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). За зобов’язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п’ята цієї статті).

Оскільки договір встановлює окремі зобов’язання, які деталізують обов’язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов’язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А тому, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема прострочення виконання) відповідачем обов’язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Такий підхід відповідає правовому висновку, викладеному Верховним Судом України у постанові від 06.11.2013 у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19.03.2014 у справі № 6-20цс14, від 12.11.2014 у справі № 6-167цс14, від 03.06.2015 у справі № 6-31цс15, від 30.09.2015 у справі № 6-154цс15, від 29.06.2016 у справі № 6-272цс16, від 23.11.2016 у справі № 6-2104цс16 і від 14.12.2016 у справі № 6-2462цс16.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) не встановила підстав відступити від наведених висновків.

Отже, оскільки за умовами договору відповідач мав виконувати зобов’язання, зокрема, щомісячно повертати частини кредитних коштів та сплачувати процентів впродовж строку кредитування (пункт 3.3.3 кредитного договору), перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. З врахуванням наведеного, встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а насамперед для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів.

Ці висновки узгоджуються з позицією Верховного Суду, викладених у Постанові Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 1109/9721/12, провадження № 61-29139св18.

За наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення.

Враховуючи наведене, заборгованість за платежами, термін сплати за якими спливає до 21.08.2012 стягненню не підлягає.

Враховуючи наведене, на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту в межах строку позовної давності, а саме:

32 633, 09 доларів США –10 275, 09 доларів США = 22 358 доларів США,

та заборгованість за відсотками в межах строку позовної давності, а саме:

28 351,54 доларів США –12 321,57 доларів США = 16 029,27 доларів США.

Також суд зазначає, що оскільки ПАТ „ВіЕйБі Банк” протягом дії кредитного договору було нараховано комісію за РО, 1 846 грн 08 к. з якої було сплачено відповідачем, та оскільки положення договору про нарахування плати за обслуговування кредиту визнано судом недісними, то загальну суму заборгованості слід зменшити на вказану суму.

Враховуючи вищенаведене, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором в розмірі 22 358 доларів США, заборгованість за відсотками в розмірі 16 029,27 доларів США та неустойка у розмірі 147 814 грн 13 к.

Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України „Про судовий збір”, в редакції Закону України від 12.08. 2015 № 629-VIII, уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у справах, пов’язаних із здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації банку, звільняється від сплати судового збору.

Позов в інтересах ПАТ „ВіЕйБі Банк” до суду подано уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Славкіною М.А., тобто особою, яка звільнена від сплати судового збору за його подання.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов’язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов’язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат : 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов’язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат . Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із : складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов’язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Витрати фізичних осіб, пов’язані з оплатою професійної правничої допомоги при розгляді судом справ про оголошення померлою фізичної особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку, або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру, несуть юридичні особи, на території яких мав місце нещасний випадок внаслідок таких надзвичайних ситуацій.

Оскільки на підтвердження вимог позивача за зустрічним позовом про стягнення на його користь з відповідача за зустрічним позовом витрат на правову допомогу у розмірі 3 000 грн не надано жодних доказів, такі задоволенню не підлягають.

Відповідно до п. 6 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно з вимогами ст. 88 ЦПК України та ст. 4 Закону України „Про судовий збір” з відповідача слід стягнути судовий збір пропорційно за задоволених вимог в дохід спеціального фонду Державного бюджету України в сумі 3 940 грн 40 к.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 12, 13, 76-83, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354, 355, п.п. 9, 15.5 Перехідних положень ЦПК України, суд –

в и р і ш и в :

Первісний позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства „Всеукраїнський Акціонерний Банк” заборгованість за кредитним договором № 417/08/03 від 11.03.2008, яка складається із: 22 358 (двадцять дві тисячі триста п’ятдесят вісім) доларів США – заборгованість за тілом кредиту; 16 029 (шістнадцять тисяч двадцять дев’ять) доларів США 27 (двадцять сім) центів – заборгованість по процентам за користування кредитом, а також неустойка – 147 814 (сто сорок сім тисяч вісімсот чотирнадцять) гривень 13 копійок.

У іншій частині позову – відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 3 940 (три тисячі дев’ятсот сорок) гривень 40 копійок судового збору в дохід спеціального фонду Державного бюджету України.

Зустрічний позов задовольнити частково.

Визнати недійсним п. 1.4.1 кредитного договору № 417/08/03 від 11.03.2008, яким встановлена за обслуговування кредиту щомісячна плата в розмірі 123,73 гривні, що становить 0,07 процентів річних від суми Кредиту.

У іншій частині зустрічних позовних вимог – відмовити.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду через Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач (відповідач за зустрічним позовом): Публічне акціонерне товариство „Всеукраїнський Акціонерний Банк” (юридична адреса: 04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, 27Т, ідентифікаційний код: 19017842) в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ „Всеукраїнський Акціонерний Банк” Славкіної Марини Анатоліївни (01001, м. Київ, вул. Прорізна, 8; адреса електронної пошти: ).

Відповідач (позивач за зустрічним позовом): ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (АДРЕСА_1, РНОКПП – НОМЕР_1).

Повний текст судового рішення виготовлено 14.05.2019.

Суддя Ю.С. Кучаковський