Постанова

Іменем України

13 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 148/1923/16-ц

провадження № 61-21009св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - Кредитна спілка «Альянс Україна»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Вінницької області від 03 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Сала Т. Б., Копаничук С. Г., Марчук В. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог, заперечень на позов і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У вересні 2016 року Кредитна спілка «Альянс Україна» (далі - КС «Альянс Україна») звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на спадкове майно, яке є предметом іпотеки.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, КС «Альянс Україна» посилалася на те, що 21 серпня 2013 року Тульчинським районним судом Вінницької області на підставі рішення Апеляційного суду Вінницької області від 25 червня 2013 року видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 на користь КС «Альянс Україна» заборгованості за кредитним договором від 07 вересня 2007 року № 1048-07к в розмірі 868 506 грн 81 коп., витрат по сплаті судового збору в розмірі 438 грн 60 коп. та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 38 грн 96 коп., всього - 868 976 грн 37 коп. Постановою головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Тульчинського районного управління юстиції (далі - ВДВС Тульчинського РУЮ) від 09 вересня 2013 року відкрито виконавче провадження на підставі вищевказаного виконавчого листа. 22 жовтня 2013 року Вінницький міський суд Вінницької області на підставі рішення Апеляційного суду Вінницької області від 18 вересня 2013 року видав виконавчі листи про солідарне стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь КС «Альянс Україна» заборгованості за кредитним договором від 14 листопада 2008 року № 1045-08к в розмірі 309 349 грн 20 коп., витрат по сплаті судового збору в розмірі 1 700 грн та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 грн. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 14 листопада 2008 року № 1045-08к того ж дня між КС «Альянс Україна» і ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_2 передала в іпотеку банку житловий будинок по АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 добровільно повернула частину коштів на погашення боргу і станом на 16 вересня 2016 року його залишок за виконавчими листами становив 123 169 грн 20 коп. За повідомленням ВДВС Тульчинського РУЮ ОСОБА_2. померла. 22 квітня 2016 року нотаріальна контора повідомила КС «Альянс Україна» про те, що 13 квітня 2016 року надійшла заява від ОСОБА_1 про прийняття спадщини за заповітом. 19 травня 2016 року КС «Альянс Україна» направила спадкоємцю письмову вимогу про сплату в десятиденний строк загальної заборгованості в сумі 992 145 грн 57 коп., яку повинна була сплатити боржник ОСОБА_2 Однак вказана вимога залишилася без виконання. Прийнявши спадщину, відповідач набув обов`язок іпотекодавця незалежно від отримання свідоцтва про право на спадщину. Враховуючи викладене, КС «Альянс Україна» просила в рахунок погашення боргу ОСОБА_2 перед кредитною спілкою за кредитним договором від 14 листопада 2008 року № 1045-08к в розмірі 123 169 грн 20 коп. та за кредитним договором від 07 вересня 2007 року № 1048-07к в розмірі 868 976 грн 37 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки згідно з договором іпотеки від 14 листопада 2008 року - житловий будинок по АДРЕСА_1 загальною площею 183,5 кв. м, житловою площею 59,5 кв. м, що належав ОСОБА_2 , спадкоємцем якої є ОСОБА_1 , встановивши спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною 649 040 грн на день продажу.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 в запереченні на позовну заяву зазначив, що предмет іпотеки, на який позивач просить звернути стягнення, передавався в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 14 листопада 2008 року № 1045-08к і він не стосується зобов`язань за кредитним договором від 07 вересня 2007 року № 1048-07к. Кредитний договір від 14 листопада 2008 року № 1045-08к було розірвано рішенням Ленінського районного суду Вінницької області від 08 червня 2010 року у справі № 2-3617/10 за позовом КС «Альянс Україна» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором та дострокове розірвання кредитного договору, яке набрало законної сили 22 жовтня 2012 року. Договір іпотеки є похідним від основного кредитного договору і зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, звернення стягнення на заставлене майно тощо). Оскільки кредитний договір як основне зобов`язання розірвано 22 жовтня 2012 року, то позовна давність до вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки має обчислюватися з цієї дати. З позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки КС «Альянс Україна» звернулася до суду лише у вересні 2016 року, тобто зі спливом позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні позову. З огляду на вимоги статті 1281 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) протягом шести місяців від дня, коли КС «Альянс Україна» дізналася або могла дізнатися про відкриття спадщини, їй належало пред`явити свої вимоги саме до спадкоємців, а не до нотаріальної контори. КС «Альянс Україна» дізналася про відкриття спадщини після смерті ОСОБА_2 ще в жовтні 2015 року, проте вимогу до ОСОБА_1 направила лише 19 травня 2016 року, тобто з пропуском шестимісячного строку, що позбавляє КС «Альянс Україна» права на будь-які вимоги до спадкоємця.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 21 листопада 2016 року у складі судді Карнауха А. П. в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що кредитний договір від 07 вересня 2007 року № 1048-07к іпотекою не забезпечувався, тому звернення стягнення на предмет іпотеки за цим договором неможливе, так як його виконання було забезпечено іншими договірними відносинами - порукою. Неможливим є також звернення стягнення на предмет іпотеки для забезпечення стягнення боргу за кредитним договором від 14 листопада 2008 року № 1045-08к, оскільки таке стягнення здійснюється в порядку примусового виконання судового рішення.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 03 квітня 2017 року, з урахуванням ухвали цього суду від 13 травня 2017 року про виправлення описки, апеляційну скаргу КС «Альянс Україна» задоволено частково. Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 21 листопада 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 14 листопада 2008 року № 1045-08к в розмірі 123 169,20 грн, з яких: тіло кредиту - 106 142,34 грн, проценти - 17 026,86 грн, звернено стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 14 листопада 2008 року -двоповерховий житловий будинок літера «А» з мансардою літера «А1» загальною площею 183,5 кв. м, житловою площею 59,5 кв. м, що розташований по АДРЕСА_1 , шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження. Встановлено початкову ціну предмета іпотеки згідно зі Звітом про оцінку майна, виконаним Товариством з обмеженою відповідальністю «Подільський експертний центр», у розмірі 649 040 грн.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов`язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов`язанням одночасно із зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов`язанням, оскільки відсутня домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов`язанням. До спірних правовідносин підлягає застосуванню Закон України «Про іпотеку» у зв`язку з тим, що в позичальника наявна заборгованість, яка не погашена після ухвалення судом рішення про її стягнення.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У травні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Апеляційного суду Вінницької області від 03 квітня 2017 року і залишити в силі рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 21 листопада 2016року.

Касаційна скарга мотивована тим, що позов до відповідача як спадкоємця пред`явлено на підставі статті 1281 ЦК України. Проте Верховний Суд України у постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-31цс16 зазначив, що правила статті 1281 ЦК України регулюють порядок пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців щодо виконання зобов`язань спадкодавця перед своїм кредитором, а не порядок звернення стягнення на предмет іпотеки. Таким чином, Верховний Суд України зобов`язав суди при вирішенні спорів про звернення стягнення на спадкове майно, яке є предметом іпотеки, керуватися не положеннями статті 1281 ЦК України, а нормами про загальну позовну давність. Апеляційний суд не звернув уваги на умови договору іпотеки, згідно з якими строк повернення кредиту настав ще 14 листопада 2010 року. Тому позовна давність як за основним, так і за забезпечувальним зобов`язанням - звернення стягнення на предмет іпотеки - спливла у листопаді 2013 року. Проте з указаним позовом КС «Альянс Україна» звернулася до суду у вересні 2016 року, тобто з пропуском загальної позовної давності. Звіт про оцінку майна, на підставі якого було встановлено початкову ціну предмета іпотеки, є недійсним з 01 липня 2015 року, а визначена ним вартість предмета іпотеки не є актуальною на дату ухвалення рішення. Матеріали справи не містять доказів невиконання рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором та неповернення суми боргу.

У липні 2017 року КС «Альянс Україна» подала заперечення на касаційну скаргу, в якому просила її відхилити, посилаючись на те, що у 2010 році кредитна спілка зверталася до Ленінського районного суду міста Вінниці з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 14 листопада 2008 року № 1045-08к. Заочним рішення Ленінського районного суду міста Вінниці від 08 червня 2010 року стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь КС «Альянс Україна» заборгованість за вказаним кредитним договором. Зазначене судове рішення набрало законної сили 18 вересня 2013 року, про що вказано у виконавчому листі. З цим позовом кредитна спілка звернулася до суду 06 вересня 2016 року, тобто в межах загальної позовної давності. Посилання ОСОБА_1 на те, що в матеріалах справи відсутні докази невиконання судового рішення про стягнення кредитної заборгованості, є безпідставними, оскільки за вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 є солідарним боржником, при розгляді цієї справи в суді апеляційної інстанції надавав розрахунки суми боргу, в яких були зазначені всі погашення кредитної заборгованості, здійснені боржниками. Тобто своїми діями відповідач підтвердив факт наявності заборгованості.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Тульчинського районного суду Вінницької області, а ухвалою від 09 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

25 квітня 2018 року справу № 148/1923/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 грудня 2018 року касаційне провадження в цій справі було зупинене до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 344/16760/14-ц за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі - ТОВ «Кей-Колект») до ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 12 травня 2017 року.

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 344/16760/14-ц, яка оприлюднена в Єдиному державному реєстрі судових рішень 11 червня 2019 року, прийнято відмову ОСОБА_5 від касаційної скарги на рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 12 травня 2017 року. Касаційне провадження у справі за позовом ТОВ «Кей-Колект» до ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки закрито.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 листопада 2019 року касаційне провадження в цій справі було поновлено.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 213 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення (далі - ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).

Згідно з частиною першою статті 303, частиною першою статті 304 ЦПК України 2004 року під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими главою 1 розділу V ЦПК України 2004 року.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції та оскаржуване рішення апеляційного суду в повній мірі не відповідає.

Частиною першою статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим до виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Судами встановлено, що 14 листопада 2008 року між КС «Альянс Україна» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 1045-08к зі змінами, за яким позичальник отримала кредит в розмірі 120 000,18 грн.

Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 14 листопада 2008 року № 1045-08к того ж дня між КС «Альянс Україна» і ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_2 передала в іпотеку КС «Альянс Україна» житловий будинок по АДРЕСА_1 . Даний договір було посвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Остапенко Ю. В. за реєстровим № 3237.

У квітні 2010 року КС «Альянс Україна» звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 14 листопада 2008 року № 1045-08к та достроково його розірвати.

Заочним рішенням Ленінського районного суду міста Вінниці від 08 червня 2010 року у справі № 2-3617/10 за позовом КС «Альянс Україна» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором та дострокове розірвання кредитного договору було розірвано кредитний договір № 1045-08к, укладений 14 листопада 2008 року між КС «Альянс Україна» та ОСОБА_2 , стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь КС «Альянс Україна» борг в сумі 362 420,37 грн, 1700 грн судового збору та 120 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 18 вересня 2013 року у справі № 2-3617/10 апеляційну скаргу представника за довіреністю ОСОБА_2 - ОСОБА_6 задоволено частково. Прийнято відмову позивача від позовних вимог до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в частині солідарного стягнення з них штрафу в розмірі 50 % від загальної суми неповернутого кредиту за порушення строків сплати кредиту і процентів та дострокове розірвання договору, в сумі 53 071,17 грн, за кредитним договором від 14 листопада 2008 року № 1045-08к. Заочне рішення Ленінського районного суду міста Вінниці від 08 червня 2010 року в частині солідарного стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь КС «Альянс України» штрафу у розмірі 50 % за порушення строків сплати кредиту та процентів у сумі 53 071,17 грн скасовано та в цій частині провадження у справі закрито. Заочне рішення Ленінського районного суду міста Вінниці від 08 червня 2010 року в частині солідарного стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь КС «Альянс України» боргу в сумі 309 349,20 грн., а також судових витрат залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 26 грудня 2013 року вищевказане заочне рішення Ленінського районного суду міста Вінниці від 08 червня 2010 року в незміненій після апеляційного перегляду частині та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 18 вересня 2013 року залишено без змін.

22 жовтня 2013 року Вінницький міський суд Вінницької області на підставі судового рішення Апеляційного суду Вінницької області від 18 вересня 2013 року видав виконавчі листи № 2-3617/10 про солідарне стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь КС «Альянс Україна» заборгованості за кредитним договором від 14 листопада 2008 року № 1045-08к в розмірі 309 349,20 грн, витрат по сплаті судового збору в розмірі 1 700 грн та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120 грн.

У справі, яка переглядається, звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на спадкове майно, яке є предметом іпотеки, КС «Альянс Україна» посилалася на те, що ОСОБА_2 сплачувала в добровільному порядку кошти за вищевказаним виконавчим листом № 2-3617/10, однак залишок заборгованості складає 123 169,20 грн.

21 серпня 2013 року Тульчинським районним судом Вінницької області на підставі рішення Апеляційного суду Вінницької області від 25 червня 2013 року видано виконавчий лист № 2-233/11 про стягнення з ОСОБА_2 як з поручителя на користь КС «Альянс Україна» заборгованості за кредитним договором від 07 вересня 2007 року № 1048-07к в розмірі 868 506,81 грн, витрат по сплаті судового збору у розмірі 438,60 грн та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 38,96 грн, а всього - 868 976,37 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги у справі, яка переглядається, КС «Альянс Україна» вважала можливим звернути стягнення на спадкове майно, яке є предметом іпотеки, в рахунок погашення загальної суми заборгованості за двома вищевказаними виконавчими листами - 992 145,57 грн. Однак судами встановлено, що кредитний договір від 07 вересня 2007 року № 1048-07к було забезпечено порукою ОСОБА_2 , а не іпотекою.

ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 19 жовтня 2015 року виконкомом Печерської сільської ради Тульчинського району Вінницької області.

24 листопада 2015 року КС «Альянс Україна» звернулася до Тульчинської державної нотаріальної контори у Вінницькій області з вимогою про обов`язок спадкодавця, за змістом якої просила прийняти вимогу (претензію) КС «Альянс Україна» як кредитора спадкодавця ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , та довести до відома спадкоємців, які прийняли спадщину, або виконавця заповіту про подання цієї вимоги.

На підставі вищевказаної вимоги Тульчинською державною нотаріальною конторою у Вінницькій області було заведено спадкову справу після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2

Листом від 27 квітня 2016 року Тульчинська державна нотаріальна контора у Вінницькій області повідомила КС «Альянс Україна» про те, що 13 квітня 2016 року надійшла заява ОСОБА_1 про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_2

19 травня 2016 року КС «Альянс Україна» направила ОСОБА_1 письмову вимогу про сплату в десятиденний строк заборгованості спадкодавця ОСОБА_2 в сумі 992 145,57 грн.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно з частиною першою статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Частиною першою статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Частиною першою статті 1270 ЦК України передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно з частиною першою статті 608 ЦК України зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язане з його особою i у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою.

Відповідно до статті 1281 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині (частина перша статті 1282 ЦК України).

Згідно з частинами першою-третьою статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.

Таким чином, за змістом статті 23 Закону України «Про іпотеку» в разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до третьої особи, в тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі й на тих самих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц (провадження № 14-53цс18) викладено такі правові висновки.

Приписи статей 1281 і 1282 ЦК України та статті 23 Закону України «Про іпотеку» регламентують особливості правового регулювання відносин між кредитором і спадкоємцями боржника, зокрема і в зобов`язаннях, забезпечених іпотекою. За змістом цих приписів: 1) у разі переходу права власності на предмет іпотеки у порядку спадкування право іпотеки є чинним для спадкоємця; 2) спадкоємець, до якого перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця; 3) спадкоємець (фізична особа) не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником такий спадкоємець відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки; 4) спадкоємець зобов`язаний повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо йому відомо про борги останнього; 5) кредитор має пред`явити свою вимогу до спадкоємців протягом шести місяців з дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, незалежно від настання строку вимоги, а якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, то не пізніше одного року від настання строку вимоги; 6) наслідком пропуску кредитором вказаних строків звернення з вимогою до спадкоємців є позбавлення кредитора права вимоги.

Стаття 17 Закону України «Про іпотеку» визначає підстави для припинення іпотеки, серед яких немає такої як смерть іпотекодавця, оскільки за змістом частини першої статті 1282 ЦК України та частини першої статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки в порядку спадкування іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, який як спадкоємець набуває статус іпотекодавця. Відтак, іпотека у зв`язку з фактом набуття її предмета у власність спадкоємцями боржника-іпотекодавця не припиняється.

Оскільки зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України. Тобто, стаття 1281 ЦК України, яка визначає преклюзивні строки пред`явлення таких вимог, застосовується і до кредитних зобов`язань, забезпечених іпотекою.

Поняття «строк пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців» не тотожне поняттю «позовна давність». Так, частина четверта статті 1281 ЦК України визначає наслідком пропуску кредитором спадкодавця строків пред`явлення вимог до спадкоємців позбавлення права вимоги такого кредитора, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті. Тоді як згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відтак, визначені статтею 1281 ЦК України строки пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців і позовна давність є різними строками. Сплив перших має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права), а отже, і неможливість вимагати в суді захисту відповідного права. Натомість сплив позовної давності не виключає наявність у кредитора права вимоги та є підставою для відмови в позові за умови, якщо про застосування позовної давності в суді заявила одна зі сторін.

Відповідно до статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

За змістом пункту 1 частини першої статті 593 ЦК України та частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку» право застави (зокрема, іпотека) припиняється у разі припинення зобов`язання, забезпеченого заставою.

Сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за основним і додатковим зобов`язаннями, а також припинення таких зобов`язань.

Оскільки зі смертю боржника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, то строки пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України. Тобто стаття 1281 ЦК України, яка визначає преклюзивні строки пред`явлення таких вимог, застосовується і до кредитних зобов`язань, забезпечених іпотекою.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції помилково виходив з того, що звернення стягнення на предмет іпотеки є неможливим, оскілки стягнення боргу здійснюється в порядку примусового виконання судового рішення.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позов, апеляційний суд вважав обґрунтованими позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 14 листопада 2008 року № 1045-08к. При цьому висновок апеляційного суду про те, що з набранням законної сили судовим рішенням про стягнення заборгованості відбулося переривання позовної давності, є помилковим з огляду на таке.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

У запереченні на позовну заяву, поданому до суду першої інстанції 03 листопада 2016 року, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 просив застосувати позовну давність до позовної вимоги КС «Альянс Україна» про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Пред`явлення позову до суду - це реалізація позивачем права на звернення до суду за вирішенням наявного між сторонами спору. Саме із цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі і переривається перебіг позовної давності.

Переривання позовної давності передбачає наявність двох строків - до переривання та після нього. Новий строк починає перебіг безпосередньо з того моменту, коли перервався первісний.

Підстави переривання позовної давності є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають.

Однією з підстав переривання позовної давності є пред`явлення особою позову до одного із боржників.

При цьому позовна давність переривається саме пред`явленням позову, а не постановленням судового рішення.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 522/31199/13-ц (провадження 61-3872св18).

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

У зв`язку із зверненням КС «Альянс Україна» у квітні 2010 року до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором від 14 листопада 2008 року № 1045-08к та його дострокове розірвання був змінений строк виконання основного зобов`язання і кредитор був зобов`язаний пред`явити позов до боржника протягом трьох років від дати, коли він дізнався про порушення його права, тобто з квітня 2010 року - часу невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання, коли відбулося переривання позовної давності, перебіг якої з того часу почався заново.

На день смерті ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1 року) позовна давність за пред`явленими КС «Альянс Україна» в цій справі вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки вже спливла, тому, пред`явивши у вересні 2016 року позов про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитними договорами, КС «Альянс Україна» пропустила позовну давність, що є підставою для відмови в позові.

Наведене узгоджується з правовим висновком, висловленим Верховним Судом України у постанові від 11 жовтня 2017 року у справі № 585/1512/15-ц (провадження № 6-1674цс17).

За змістом вищенаведеної статті 1218 ЦК України спадкоємці померлої особи вправі заявити про застосування позовної давності до пред`явлених кредитором в судовому порядку вимог, які випливають з боргів спадкодавця. Як зазначено вище, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 до ухвалення судом першої інстанції рішення подав заяву про застосування позовної давності до позовної вимоги КС «Альянс Україна» про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В оцінці спірних правовідносин в цій справі Верховний Суд виходить з такого.

Відповідно до частин першої-третьої статті 10 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою-другою статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За змістом наведених норм права особи, які беруть участь у справі, можуть вільно розпоряджатися своїми матеріальними та процесуальними правами на власний розсуд (диспозитивність цивільного судочинства). Зміст принципу диспозитивності розкривають через такі положення: хто хоче здійснити свої права, повинен сам потурбуватися про це; особа, якій належить право, може від нього відмовитися; нікого не можна примушувати пред`явити позов проти своєї волі; суд не повинен виходити за межі вимоги сторін, за винятками, встановленими законом. Розпорядження правами щодо предмета спору повинно здійснюватися з урахуванням меж здійснення цивільних прав, що передбачені статтею 13 ЦК України, а саме в межах, передбачених законом та у встановленій законом процесуальній формі; без порушення прав інших осіб, без завдання шкоди довкіллю або культурній спадщині; без наміру завдати шкоди іншій особі; з додержанням моральних засад суспільства.

Предметом позову є частина позову, яка містить безпосередню матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, щодо якої суд ухвалює рішення по суті, тобто предметом позову є зазначені у позовній заяві вимоги.

У поданій до суду в цій справі позовній заяві КС «Альянс Україна» зазначило позовну вимогу - в рахунок погашення боргу за двома кредитними договорами в загальній сумі 992 145,57 грн звернути стягнення на предмет іпотеки згідно з договором іпотеки від 14 листопада 2008 року.

Отже, предметом позову в цій справі є звернення стягнення на предмет іпотеки. Правовими підставами такої вимоги позивач зазначив статті 1, 7, 33 Закону України «Про іпотеку». При цьому, пославшись у позовній заяві, зокрема на статті 1281 та 1282 ЦК України, КС «Альянс Україна» не заявило вимоги про звернення стягнення на майно, одержане відповідачем у спадщину, як це передбачено частиною другою статті 1282 цього Кодексу. Відтак, норми наведених статей ЦК України не можуть бути підставами для задоволення позову, оскільки це становитиме вихід за межі заявлених позовних вимог (предмета позову), що є порушенням принципів змагальності та диспозитивності. З огляду на викладене відсутня необхідність аналізувати питання про дотримання позивачем як кредитором положень статей 1281, 1282 ЦК України щодо строків та порядку пред`явлення вимог до відповідача як спадкоємця боржника.

Тому в задоволенні позову КС «Альянс Україна» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки необхідно відмовити у зв`язку з пропуском позовної давності на підставі частини четвертої статті 267 ЦК України.

Суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували до спірних правовідносин вищенаведені норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, то рішення судів першої й апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском позовної давності.

Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За подання касаційної скарги ОСОБА_1 сплатив 1 653 грн, які підлягають стягненню з позивача на його корить.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 21 листопада 2016 року та рішення Апеляційного суду Вінницької області від 03 квітня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову Кредитної спілки «Альянс Україна» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на спадкове майно, яке є предметом іпотеки, відмовити.

Стягнути з Кредитної спілки «Альянс Україна» на користь ОСОБА_1 1 653 (одну тисячу шістсот п`ятдесят три) грн судових витрат, понесених на сплату судового збору за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

О. В. Ступак