Постанова

Іменем України

20 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 643/5572/16-ц

провадження № 61-14384св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гончаренко Тарас Андрійович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Харківської області від 22 січня 2018 рокуу складі колегії суддів: Кругової С. С., Колтунової А. І., Маміної О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог, заперечень на позов і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У травні 2016 року Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк» (далі - ПАТ АБ «Укргазбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гончаренко Т. А., про звернення стягнення на предмет іпотеки, посилаючись на те, що 26 грудня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством Акціонерний банк «Укргазбанк» (далі - ВАТ АБ «Укргазбанк), правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 20 (далі - Кредитний договір), за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 2 644 000 доларів США зі сплатою 12,5% річних на строк до 25 грудня 2012 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором 09 червня 2008 року між банком, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки № 16/08-Б, предметом якого є багатоквартирний житловий будинок АДРЕСА_1 . З дозволу банку квартири АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_9 , АДРЕСА_10 , АДРЕСА_11 , АДРЕСА_12 , АДРЕСА_13 , АДРЕСА_14 , АДРЕСА_15 , АДРЕСА_16 , АДРЕСА_17 , АДРЕСА_18 , 114 зазначеного житлового будинку виведено з іпотеки та відчужено власником. Відомості про іпотеку внесені до реєстру іпотек, на відчуження нерухомого майна накладено заборону. Позичальник припинив виконувати взяті на себе зобов`язання за Кредитним договором з грудня 2008 року. Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 13 травня 2010 року у справі № 2-1404/10 позов ПАТ АБ «Укргазбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» суму заборгованості за Кредитним договором в розмірі 1 664 543,02 грн та 2 630 252,33 доларів США. Крім того, рішенням Московського районного суду міста Харкова від 11 вересня 2009 року у справі № 2-9601/09 позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ВАТ АБ «Укргазбанк», третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Глуховцева Н. В., про визнання договору іпотеки недійсним задоволено, визнано недійсним договір іпотеки від 09 червня 2008 року № 16/08-Б, укладений між ВАТ АБ «Укргазбанк», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також виключено запис про іпотеку з Державного реєстру іпотек, у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна знято заборону на відчуження житлового будинку літ. «В-5» за адресою: АДРЕСА_1 . В період чинності зазначеного рішення суду за договором купівлі продажу від 30 грудня 2011 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 продали ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_19 . Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 04 квітня 2012 року у справі № 2-9601/09 апеляційну скаргу ПАТ «АБ «Укргазбанк» задоволено частково, рішення Московського районного суду міста Харкова від 11 вересня 2009 року скасовано, в задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ВАТ АБ «Укргазбанк», третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Глуховцева Н. В., про визнання договору іпотеки недійсним відмовлено. На підставі зазначеного рішення апеляційного суду було поновлено відомості в Державному реєстрі іпотек та Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Оскільки судове рішення про солідарне стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» суми заборгованості за Кредитним договором не виконане, 14 березня 2016 року на замовлення банку Приватним підприємством «Академія Оцінки і Права» було складено звіт про оцінку майна, яким визначено ринкову вартість однокімнатної квартири АДРЕСА_20 , яка належить ОСОБА_1 , в розмірі 454 200 грн. Враховуючи викладене, ПАТ АБ «Укргазбанк» просило в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором в розмірі 4 539 595,58 доларів США та 120 125 824,52 грн пені звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_21 та яка належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гончаренком Т. А. 30 грудня 2011 року та зареєстрованого за № 6210, шляхом надання ПАТ АБ «Укргазбанк» права від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі покупцеві на підставі договору купівлі-продажу за початковою ціною 454 200 грн, з наданням ПАТ АБ «Укргазбанк» всіх повноважень продавця, в тому числі права отримання у нотаріуса дубліката договору купівлі-продажу, реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно цього дубліката, здійснювати будь-які платежі за продавця, отримувати будь-які документи, довідки, витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

В запереченні на позовну заяву представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 зазначив, що рішенням Московського районного суду міста Харкова від 11 вересня 2009 року у справі № 2-9601/09 було визнано недійсним договір іпотеки від 09 червня 2008 року № 16/08-Б. На час набуття відповідачем права власності квартира не була предметом іпотеки, тому положення статті 23 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-IV) не можуть застосовуватися до спірних правовідносин. Крім цього, спірна квартира не була відокремленою частиною предмета іпотеки і договором іпотеки не передбачено процедури звернення стягнення на неї як складову частину предмета іпотеки. Також окремі квартири не могли бути предметом іпотеки, оскільки реконструйований будинок не введено в експлуатацію і квартири не були виділені в натурі, на них не було оформлено майнові права.

Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 10 жовтня 2017 року у складі судді Горбунової Я. М. в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що умовами договору іпотеки не передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку шляхом надання банку права від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі покупцеві на підставі договору купівлі-продажу, тому позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 22 січня 2018 року апеляційну скаргу ПАТ АБ «Укргазбанк» задоволено, рішення Московського районного суду міста Харкова від 10 жовтня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. В рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором позичальника ОСОБА_2 в розмірі 4 539 595,58 доларів США, що складається з простроченої заборгованості за кредитом в розмірі 2 382 796,72 доларів США, простроченої заборгованості за процентами в розмірі 2 156 798,86 доларів США та 120 125 824,52 грн пені, яка складається з пені за прострочення погашення кредиту в сумі 70 653 760 грн, пені за прострочення погашення процентів у сумі 49 472 064,52 грн, звернено стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_22 , яка є частиною житлового будинку АДРЕСА_1 та яка належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гончаренком Т. А. 30 грудня 2011 року за реєстровим № 6210, шляхом надання ПАТ АБ «Укргазбанк» права від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі покупцеві на підставі договору купівлі-продажу за початковою ціною 454 200 грн, з наданням ПАТ АБ «Укргазбанк» всіх повноважень продавця, в тому числі права отримання у нотаріуса дубліката договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гончаренком Т. А. 30 грудня 2011 року за реєстровим № 6210, реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно дубліката договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гончаренком Т. А. 30 грудня 2011 року за реєстровим № 6210, здійснювати будь-які платежі за продавця, отримувати будь-які документи, довідки, витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» судовий збір в сумі 2 893,80 грн.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновок суду першої інстанції про невідповідність обраного позивачем способу звернення стягнення на предмет іпотеки умовам договору та вимогам закону є помилковим, оскільки умовами договору іпотеки сторони визначили різні способи звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: на підставі рішення суду; на підставі виконавчого напису нотаріуса; на підставі рішення іпотекодержателя в порядку набуття права власності. Договором іпотеки передбачено також право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу з дотриманням умов, передбачених Законом № 898-IV. Звертаючись до суду з позовом, ПАТ АБ «Укргазбанк» обрало судовий спосіб захисту порушених прав кредитодавця щодо виконання позичальником грошових зобов`язань, забезпечених іпотекою, та просило суд звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом застосування процедури продажу, яка передбачена статтею 38 Закону № 898-IV, тому позовні вимоги є обґрунтованими.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У лютому 2018 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову Апеляційного суду Харківської області від 22 січня 2018 року та залишити в силі рішення Московського районного суду міста Харкова від 10 жовтня 2017року.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову та ухвалив рішення, яке відповідає встановленим обставинам справи, з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права. Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд неповно з`ясував обставини справи, не дослідив у повному обсязі доказів іне звернув уваги на те, що договір іпотеки містить відомості про наявність 123 квартир в будинку АДРЕСА_1 , однак про передачу в іпотеку банку саме її квартири АДРЕСА_23 не зазначено. В той час, коли вона набула право власності на зазначену квартиру, договір іпотеки було визнано недійсним судовим рішенням, тому її квартира не була предметом іпотеки. Вона добросовісно набула право власності на квартиру, перед укладенням договору купівлі-продажу приватний нотаріус перевірив усі документи, відсутність арешту та заборони на відчуження нерухомого майна і будь-яких перешкод для набуття права власності не встановив. Також на спірну квартиру не може бути примусово звернено стягнення, оскільки на неї поширюються положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року відкрито касаційне провадження в цій справі, витребувано її матеріали з Московського районного суду міста Харкова та зупинено виконання постанови Апеляційного суду Харківської області від 22 січня 2018 року до закінчення касаційного провадження у справі.

20 вересня 2018 року справа № 643/5572/16-ц надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 367, частиною першою статті 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V ЦПК України.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим до виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Судами встановлено, що 26 грудня 2007 року між ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ «АБ «Укргазбанк», і ОСОБА_2 було укладено Кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальникові кредит у розмірі 2 644 000,00 доларів США зі сплатою 12,5 % річних строком до 25 грудня 2012 року.

Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до статті 1 Закону № 898-IV іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором 09 червня 2008 року між банком та іпотекодавцями ОСОБА_2 , ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки № 16/08-Б. Згідно з пунктом 2.1.1 цього договору предметом іпотеки є нерухоме майно - житловий будинок «літ. В-5» загальною площею - 6 422,9 кв. м, житловою площею - 2 285,6 кв. м (в житловому будинку розташовано 123 квартири), що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Московського районного суду міста Харкова від 11 вересня 2009 року у справі № 2-9601/09 позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ВАТ АБ «Укргазбанк», третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Глуховцева Н. В., про визнання договору іпотеки недійсним задоволено, визнано недійсним договір іпотеки від 09 червня 2008 року № 16/08-Б, укладений між ВАТ АБ «Укргазбанк», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також виключено запис про іпотеку з Державного реєстру іпотек, у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна знято заборону на відчуження житлового будинку літ. «В-5» за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 не виконував належним чином своїх зобов`язань за Кредитним договором, у зв`язку з чим рішенням Московського районного суду міста Харкова від 13 травня 2010 року у справі № 2-1404/10 позов ПАТ АБ «Укргазбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено частково, стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» суму заборгованості за Кредитним договором в розмірі 1 664 543,02 грн та 2 630 252,33 доларів США.

Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна 03 січня 2012 року за ОСОБА_1 було зареєстровано право приватної власності на квартиру АДРЕСА_19 , яка була придбана нею на підставі договору купівлі-продажу від 30 грудня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу та зареєстрованого за № 6210.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 04 квітня 2012 року у справі № 2-9601/09 апеляційну скаргу ПАТ «АБ «Укргазбанк» задоволено частково, заочне рішення Московського районного суду міста Харкова від 11 вересня 2009 року скасовано, в задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ВАТ АБ «Укргазбанк», третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Глуховцева Н. В., про визнання договору іпотеки недійсним відмовлено.

У справі, яка переглядається, ПАТ АБ «Укргазбанк» просило в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_21 та належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом надання банку права від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі покупцеві на підставі договору купівлі-продажу, з наданням йому всіх повноважень продавця.

Частиною п`ятою статті 3 Закону № 898-IV передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Згідно з частиною першою статті 7 Закону № 898-IV за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Частинами першою, третьою статті 33 Закону № 898-IV передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Статтею 23 Закону № 898-IV визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом № 898-IV, згідно з частиною третьою статті 33 якого звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Статтею 36 Закону № 898-IV передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Частинами першою, п`ятою, дев`ятою статті 38 Закону № 898-IV визначено, що якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, то іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. Іпотекодавець і боржник, якщо він є відмінним від іпотекодавця, мають право виконати основне зобов`язання протягом тридцятиденного строку, вказаного в частині першій цієї статті, згідно з умовами та наслідками, встановленими статтею 42 цього Закону.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону № 898-IV; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

За пунктом 3.2.8 Кредитного договору у разі невиконання позичальником зобов`язань, передбачених, цим договором, відшкодування заборгованості за цим договором здійснюється банком шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, згідно з договором про іпотеку, визначеним в пункті 2.1, який укладено між банком та позичальником, у порядку, встановленому чинним законодавством.

Згідно з пунктами 3.1.5, 3.1.6 договору іпотеки, укладеного 09 червня 2008 року між банком, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , у випадку, якщо в момент настання терміну виконання будь-якого зобов`язання за Кредитним договором (сплата процентів та/або повернення кредиту) зобов`язання позичальником в повному обсязі або в частині виконано не буде, іпотекодержатель має право одержати задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: за рахунок коштів, виручених від реалізації предмета іпотеки, одержати задоволення своїх вимог на свій розсуд переважно перед іншими кредиторами або залишити у своїй власності предмет іпотеки шляхом погашення заборгованості за Кредитним договором за рахунок власних коштів у відповідності з цим договором. Звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку одноразового чи неодноразових прострочень позичальником сплати процентів за користування кредитними коштами, неповернення кредиту іпотекодержателю, використання кредиту не за цільовим призначенням або порушення інших умов Кредитного договору, а також у випадку порушення іпотекодавцями (третьою особою) умов зберігання або експлуатації чи страхування предмета іпотеки, порушення умов цього договору щодо розпорядження предметом іпотеки - незалежно від настання строку виконання по кредитному договору, порушення провадження у справі про відновлення платоспроможності іпотекодавців або визнання його банкрутом, іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання строку виконання кредитного договору, якщо іпотекодержатель і наступник іпотекодавців не досягнуть згоди про інше.

Пунктами 6.3, 6.4 договору іпотеки передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки та його реалізація здійснюється або за рішенням суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса, або згідно з домовленістю сторін. За рішенням іпотекодержателя задоволення вимог іпотекодержателя може здійснюватися у наступному порядку шляхом набуття права власності на предмет іпотеки або шляхом укладання довіреності на реалізацію предмета іпотеки.

У пункті 6.6 договору іпотеки визначено, що у випадку набуття права звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодержатель набуває право від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу з дотриманням умов, визначених в Законі № 898-IV. При цьому ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою сторін між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Заборгованість позичальника по кредитному договору вважається погашеною в день отримання іпотекодержателем від покупця за договором купівлі-продажу ціни купівлі-продажу предмета іпотеки а повному обсязі. Іпотекодержатель, реалізувавши предмет іпотеки (в силу рішення суду або даного договору), має надіслати іпотекодавцем, (позичальнику, якщо він с відмінним від іпотекодавця), та іншим іпотекодержателям звіт про розподіл коштів від продажу предмета іпотеки.

Згідно з пунктом 6.7 договору іпотеки за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи суму кредиту, процентів, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом, кредитним чи цим договорами, - пеню, штраф), витрати, пов`язані з пред`явленням вимоги за кредитним договором зверненням стягнення та реалізації предмета іпотеки, витрати на утримання і збереження предмета іпотеки втрати на страхування предмета іпотека, а також інших збитків, завданих порушенням умов кредиток договору або цього договору.

Відповідно до пункту 6.8 договору іпотеки реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса проводиться, якщо інакше не передбачено рішення суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України Про виконавче провадження та з дотриманням вимог Закону № 898-IV.

Аналіз вищезазначених пунктів 6.3-6.8 договору іпотеки дає підстави для висновку про те, що судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки застосовується у випадку, коли позасудове врегулювання не призвело до задоволення вимог іпотекодержателя в повному обсязі. Відповідних доказів, які б підтверджували виникнення перешкод для іпотекодержателя в реалізації позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі іпотечного застереження у договорі іпотеки, позивачем суду не подано.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення, та відмовляючи в задоволенні позову, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що умовами договору іпотеки передбачено право ПАТ АБ «Укргазбанк» на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання банку права від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку» способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін, без звернення до суду. Тому позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання за рішенням суду іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, є неналежним способом захисту.

Такі висновки місцевого суду узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19), в якій зазначено таке.

57. Відповідно до статей 12 і 33 Закону одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.

58. Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина третя статті 33 Закону): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

59. Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону.

60. Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 39 Закону); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону).

61. Звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, є неналежним способом захисту.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення рішення місцевим судом, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове судове рішення про задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що умовами договору іпотеки сторони визначили різні способи звернення стягнення на предмет іпотеки - як на підставі рішення суду, так і на підставі виконавчого напису нотаріуса, або на підставі рішення іпотекодержателя в порядку набуття права власності.

Однак такі висновки апеляційного суду ґрунтуються на неправильному застосуванні вищенаведених норм матеріального права.

Крім того, позов не може бути задоволений ще й з тих підстав, що квартира АДРЕСА_21 не була самостійним предметом іпотеки.

Згідно зі статтею 379 ЦК України як житло розуміється житловий будинок, квартира, інші приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Житло як об`єкт права власності повинен відповідати певним критеріям: 1) це має бути приміщення; 2) вказане приміщення має бути придатним для постійного проживання в ньому, відповідати встановленим санітарним, технічним, протипожежним нормам, які встановлюються спеціальним законодавством України.

ЦК України визначає, зокрема, такі об`єкти права власності, які можуть розглядатися як житло: житловий будинок (стаття 380 ЦК України), садиба (стаття 381 ЦК України) та квартира (стаття 382 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 382 ЦК України квартирою визнається ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.

Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України від 14 травня 2015 року № 417-VIII «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» визначено, що багатоквартирний будинок - це житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна.

Відповідно до статті 5 Закону № 898-IV предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Предметом іпотеки також може бути об`єкт незавершеного будівництва, майнові права на нього, інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуте ним у власність відповідне нерухоме майно у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником такого майна на час укладення іпотечного договору. Частина об`єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом. Іпотека поширюється на частину об`єкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості. Нерухоме майно передається в іпотеку разом з усіма його приналежностями, якщо інше не встановлено іпотечним договором.

Чинне законодавство, зокрема ЦК України, Закон № 898-IV та Закон України від 02 жовтня 1992 року № 2654-XII «Про заставу», не містить жодної статті, яка б визначала особливості іпотеки житла - багатоквартирного житлового будинку чи квартир у ньому.

Можна зробити висновок, що у разі передачі в іпотеку багатоквартирного житлового будинку в цілому, а не окремої квартири у ньому, то таке житлове приміщення - квартира, як і інші нежитлові та допоміжні приміщення, що знаходяться у ньому, не можна вважати відокремленими предметами іпотеки, на які може бути звернуто стягнення, як на самостійні об`єкти нерухомого майна.

Оскільки квартира у багатоквартирному житловому будинку не була самостійним предметом іпотеки, то позивач не вправі реалізувати свої права іпотекодержателя шляхом примусового звернення стягнення на неї у встановленому законом порядку незалежно від інших квартир у багатоквартирному житловому будинку, бо таке житлове приміщення як окрема частина об`єкта нерухомого майна не було самостійним предметом іпотеки, а може бути визначено як частка багатоквартирного будинку, який є предметом іпотеки.

Зазначені правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19), постановах Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року (провадження № 6-1193цс15) та від 05 жовтня 2016 року (провадження 6-1582цс16), в яких вказано, що неможливо звернути стягнення на квартиру як на частину об`єкта нерухомого майна (частину предмета іпотеки) в разі визначення предметом іпотеки за договором іпотеки будинку в цілому, а не окремих квартир.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову та ухвалюючи нове рішення про його задоволення, апеляційний суд не спростував належним чином обставин, встановлених місцевим судом, неправильно застосував до спірних правовідносин вищенаведені норми матеріального права, у зв`язку з чим безпідставно скасував судове рішення про відмову в задоволенні позову, яке відповідало закону.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Таким чином, оскільки судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону, то постанова апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених статтею 413 ЦПК України.

Разом з тим, враховуючи вимоги підпункту а) пункту 3 частини першої статті 416 ЦПК України, Верховний Суд вважає за необхідне зазначити таке.

У разі скасування незаконного судового рішення про визнання іпотеки недійсною, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису, який виключено на підставі незаконного рішення суду. Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек.

Зазначений висновок узгоджується і з положенням статті 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Тому ухвалення судом рішення про недійсність договору іпотеки, яке згодом було скасоване, не спростовує презумпції правомірності правочину, а договір іпотеки (права й обов`язки сторін) залишається чинним з моменту його первинної реєстрації в Державному реєстрі іпотек.

За таких обставин, ураховуючи сутність іпотеки та зміст правових механізмів забезпечення прав усіх сторін спірних правовідносин, ефективним відновленням прав кредитора у зв`язку зі скасуванням незаконного рішення є застосування передбаченої угодою сторін процедури звернення стягнення на іпотечне майно як однієї з умов надання (отримання) кредиту.

Вказаний правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 643/19763/13-ц (провадження № 61-4059св19).

З огляду на викладене доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що на час, коли вона набула право власності на спірну квартиру, з Державного реєстру іпотек було виключено запис про обтяження цього нерухомого майна, не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позову.

Згідно з частиною першою статі 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За подання касаційної скарги ОСОБА_1 сплатила 2 756 грн судового збору, які підлягають стягненню з позивача на її корить.

ПАТ АБ «Укргазбанк» звернулося до Верховного Суду з клопотанням про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини п`ятої статті 403 ЦПК України, посилаючись на відсутність єдиного підходу у застосуванні судами у подібних правовідносинах положень про позовну давність, що дає ґрунтовні підстави вважати, що справа містить виключну правову проблему.

Стаття 403 ЦПК України визначає, що до повноважень Великої Палати Верховного Суду у цивільному судочинстві належать передані судом, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, справи, у яких є необхідність відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду; у яких є необхідність відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати; якщо справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, а також коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції.

Порядок передачі справи та розгляд Великою Палатою Верховного Суду встановлено статтею 404 ЦПК України. Зокрема, у частині п`ятій цієї статті зазначено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

У клопотанні про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду ПАТ АБ «Укргазбанк» не навело належного обґрунтування того, що спір містить виключну правову проблему. Крім того, з метою формування єдиної правозастосовчої практики у подібних правовідносинах (справи за позовами ПАТ АБ «Укргазбанк» до різних осіб за участю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про звернення стягнення на квартиру як складову предмета іпотеки) Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19), що містить вичерпні висновки щодо розгляду вказаної категорії справ.

За таких обставин у задоволенні клопотання необхідно відмовити.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні клопотання Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Апеляційного суду Харківської області від 22 січня 2018року скасувати, а рішення Московського районного суду міста Харкова від 10 жовтня 2017 року залишити в силі.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» на користь ОСОБА_1 2 756 (дві тисячі сімсот п`ятдесят шість) грн судових витрат, понесених на сплату судового збору за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук

М. Ю. Тітов