ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 538/401/18 Номер провадження 22-ц/814/2132/19Головуючий у 1-й інстанції Бондарь В. А. Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Гальонкіна С.А., Хіль Л.М.

секретар Григоришина М.В.

імена (найменування) сторін:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Лохвицького районного суду Полтавської області, ухвалене 30 травня 2019 року у складі судді Бондарь В.А.

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділ спільного майна та визнання права власності,-

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом та просила:

встановити факт проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 після розірвання шлюбу з 11 серпня 2011 року по 02 травня 2017 року;

визнати спільним майном подружжя та право спільної часткової власності її та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 та виділити в натурі 1/3 частку з спільного майна, визнавши за нею право користування, згідно з планом квартири, на кімнату 7/19.7, а за відповідачем ОСОБА_2 - на кімнату 5/11.0, залишивши місця загального користування (ванну, туалет, коридор) у їхньому спільному користуванні разом за дочкою ОСОБА_3 ; гараж АДРЕСА_2 разом з льохом (погребом); легковий автомобіль RENAULT KANGOO, 2009 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 ;

визнати за нею право власності на 1/2 частину спільного майна подружжя, а саме: на гараж АДРЕСА_2 разом з льохом (погребом) та легковий автомобіль RENAULT KANGOO, 2009 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 .

В обґрунтування позовних вимог вказувала, що в період спільного проживання у зареєстрованому шлюбі з 07 лютого 1992 року та перебування у фактичних шлюбних відносинах після розірвання шлюбу 11 серпня 2011 року Лохвицьким районним судом Полтавської області по даний час, вона та відповідач набули у спільну сумісну власність квартиру АДРЕСА_1 ,

Вказувала, що разом з відповідачем згідно рішення виконкому Лохвицької міської ради від 17 липня 1998 року за спільні кошти було побудовано гараж АДРЕСА_2 разом з льохом (погрібом), а також придбали 25 вересня 2006 року автомобіль ВАЗ-21099, № кузова НОМЕР_2 у ВАТ "Полтава-авто" за 37 950 грн.

Зазначала, що у 2009 році ОСОБА_2 без її згоди продав автомобіль ВАЗ-21099 та передав за дорученням 27 січня 2015 року автомобіль ЗАЗ 1102, 1993 року випуску, який, теж було придбано під час спільного проживання, а за отримані спільні кошти придбав легковий автомобіль RENAULT KANGOO, 2009 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , який зареєстрував на своє ім`я.

Зазначила, що вищевказане майно є спільно набутим у шлюбі нерухомим та рухомим майном, про поділ якого вона та ОСОБА_2 не можуть дійти згоди.

Рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 30 травня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано гараж з прибудовою та погрібом під гаражем (літ. А-1, а), загальною площею 42,1 м?, який розташований за адресою: АДРЕСА_3 спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Визнано в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину гаража з прибудовою та погрібом під гаражем (літ. А-1, а), загальною площею 42,1 м?, який розташований за адресою: АДРЕСА_3 .

Визнано в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину гаража з прибудовою та погрібом під гаражем (літ. А-1, а), загальною площею 42,1 м?, який розташований за адресою: АДРЕСА_3 .

Вказане майно залишено у спільній частковій власності сторін.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду вмотивоване тим, що гараж сторонами було придбано спільно під час шлюбу, а тому таке майно підлягає поділу, як спільна власність подружжя. Достатніх доказів проживання однією сім`єю з відповідачем та придбання за спільні кошти автомобіля позивач не надав, а тому відповідні позовні вимоги не підлягають задоволенню за недоведеністю.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 , просила скасувати його в частині відмови у задоволенні позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу і поділу автомобіля і ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити вказані вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме залишення поза увагою беззаперечних доказів ведення з відповідачем спільного господарства та наявність фактичних шлюбних відносин.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі акцентовано увагу, що рішення місцевого суду оскаржується лише в межах відмови у задоволенні позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу і поділу автомобіля, як спільного майна подружжя, а тому в іншій частині рішення суду першої інстанції апеляційним судом не переглядається.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення ухвалене у справі повною мірою відповідає вказаним вимогам.

Як вбачається з матеріалів справи та не спростовується сторонами, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі в період з 07 лютого 1992 року по 11 серпня 2011 року.

01 серпня 2013 року ОСОБА_2 придбав автомобіль RENAULT KANGOO, 2009 року випуску за 39 200 грн., який був зареєстрований за покупцем у цей же день та отримав д.н.з. НОМЕР_1 , що підтверджується довідкою-рахунком (а.с. 72) та відповіддю на інформаційний запит до МВС України (а.с. 28).

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про недоведеність факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу та придбання ними за спільні кошти автомобіля RENAULT KANGOO, 2009 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , оскільки такий висновок узгоджується з матеріалами справи та нормами чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини.

Згідно з ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Судом першої інстанції надано належну правову оцінку усім доказам, що були подані сторонами по справі. Однак, надані ОСОБА_1 докази не дають можливість достовірно встановити факт ведення нею та ОСОБА_2 спільного господарства, наявності у них спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї в період з 11 серпня 2011 року по 02 травня 2017 року.

Показання свідків та інші докази, на які посилається апелянт, в сукупності та взаємозв`язку, підтверджують наявність взаємовідносин між сторонами, проте не свідчать про те, що характер цих взаємовідносин відповідав поняттю сім`ї, визначеному ст. 3 СК України.

Допитані місцевим судом свідки, на показання яких посилається апелянт, вказують на факт спілкування сторін. Конкретні обставини ведення сторонами спільного господарства, наявності у них спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї ними повідомлені не були.

Спільні поїздки до родичів, на які посилається ОСОБА_1 , не утворює склад сімейних правовідносин, а тому не доводить її позовних вимог.

Доводи апелянта про постійні сварки з відповідачем, що, на її думку доводить факт їх сімейних відносин, є надуманими, оскільки з точки зору ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю утворює спільне проживання, спільний побут, бюджет, взаємні права та обов`язки, але не спільні сварки.

Окрім того, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норму статті 60 СК України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Стверджуючи, що автомобіль RENAULT KANGOO, 2009 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 є спільною сумісною власністю, ОСОБА_1 не надала доказів, що джерелом набуття автомобіля були спільні кошти або спільна праця її та ОСОБА_2 , у той час як останній наведене заперечує.

Позивач вважає, що джерелом коштів для придбання спірного автомобіля стали кошти від реалізації придбаного за час перебування у шлюбі автомобіля ВАЗ-210990, проте останній був відчужений відповідачем на користь ОСОБА_4 09 грудня 2015 року (а.с. 150), що створює темпоральну суперечність у доводах ОСОБА_1 , оскільки на час придбання автомобіля RENAULT KANGOO, 2009 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , автомобіль ВАЗ-210990 не був відчужений.

Враховуючи, що ОСОБА_1 не доведено факт спільного проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 на час придбання останнім автомобіля марки RENAULT KANGOO, 2009 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 та те, що джерелом його набуття були їх спільні кошти або спільна праця, то відсутні підстави вважати вказане рухоме майно спільним майном подружжя.

Інших доводів, які б спростовували висновки місцевого суду або вказували на їх помилковість апелянтом наведено не було.

Виходячи з викладеного, судова колегія дійшла висновку про те, що судом першої інстанції з`ясовано всі обставини та надано їм належну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення місцевого суду, судовою колегією не встановлено.

Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 1, ст. 375, ст. 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 30 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: О.Ю. Кузнєцова

Судді С.А. Гальонкін

Л.М. Хіль