Справа № 447/880/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Бачун О.І.
Провадження № 22-ц/811/958/18 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 .

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 07 грудня 2017 року в складі судді Бачуна О.І. у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , треті особи: Новороздільська державна нотаріальна контора, Реєстраційна служба Новороздільського районного управління юстиції ГТУЮ у Львівській області про визнання договору недійсним, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння,-

встановила:

В квітні 2015 року позивач ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 про визнання договору недійсним, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння.

В обгрунтування позову покликалася на те, що в період з 23 липня 1983 року до 23 листопада 1995 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 За час шлюбу за спільні грошові кошти та в інтересах їхньої сім`ї на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 29 червня 1994 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 , ними придбано квартиру АДРЕСА_1 .

З березня 2008 року її колишній чоловік ОСОБА_5 відбував покарання в місцях позбавлення волі, однак у квітні 2014 року їй стало відомо, що його умовно-достроково звільнено від відбування покарання. Вона, як співвласник зазначеної квартири, неодноразово зверталась до колишнього чоловіка щодо вирішення питань про користування належною їм на праві спільної сумісної власності квартирою або можливості її розподілу, внаслідок чого дізналась, що квартира йому більше не належить.

Так, 12 червня 2008 року під час відбування покарання в місцях позбавлення волі ОСОБА_5 нотаріально посвідченою довіреністю в приміщені слідчого ізолятора № 19 УДДУ ПВП у Львівській області уповноважив ОСОБА_6 . бути представником з питань дарування його матері ОСОБА_7 , квартири АДРЕСА_1 .

29 липня 2008 року між ОСОБА_6 , яка діяла в інтересах ОСОБА_5 та ОСОБА_7 укладено договір дарування квартири.

31 липня 2008 року ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу продала вищевказану квартиру ОСОБА_9 , а остання 18 вересня 2008 року подарувала її ОСОБА_3

ОСОБА_4 вважала такі дії відповідачів незаконними та уточнивши позовні вимоги просила суд: визнати недійсним договір дарування квартири від 29 липня 2008 року; визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю її та ОСОБА_5 та визнати за ними рівні частки у спільній сумісній власності на квартиру, тобто по 1/2 частці за кожним; визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири та витребувати на її користь у ОСОБА_3 1/2 частку квартири; стягнути солідарно з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_3 на її користь сплачений судовий збір у розмірі 243 грн 60 коп. та 1576 грн.

Справа розглядалася судами різних інстанцій неодноразово.

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 20 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 19 квітня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 жовтня 2016 року рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 20 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 19 квітня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Оскаржуваним рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 07 грудня 2017 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування квартири укладений між ОСОБА_6 , яка діяла в інтересах ОСОБА_5 з однієї сторони та ОСОБА_7 , посвідчений 29.07.2008 року Новороздільською державною нотаріальною конторою та зареєстрований в реєстрі за № 2843.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Визначено рівні частки у спільній сумісній власності на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та витребувано на користь ОСОБА_4 у ОСОБА_3 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 по 1531,62 гривень судового збору з кожного в користь ОСОБА_4 .

Рішення суду оскаржив представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_2 , вважає рішення суду незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Зазначає, що ОСОБА_3 і його представник ОСОБА_2 судом першої інстанції не повідомлялися про час та дату розгляду даної справи.

Також, звертає увагу, що ОСОБА_3 є добросовісним набувачем спірної квартири, право власності на яку набув в порядку норм чинного законодавства.

Окрім цього, судом не було надано належної оцінки ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12.10.2017 року в частині з`ясування чи ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , враховуючи їх тісні родинні відносини, було відомо, що спірна квартира придбана ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за час шлюбу за спільні грошові кошти й була спільною сумісною власністю, чи було відомо сторонам договору дарування квартири від 29 липня 2008 року при його укладенні, у тому числі контрагенту, про відсутність згоди ОСОБА_4 , як співвласника, на відчудження квартири.

Зазначає, що ОСОБА_7 у 1994 році подарувала своєму сину ОСОБА_5 1000 доларів США для купівлі спірної квартири, у зв`язку з чим така квартира не може бути об`єктом спільної сумісної власності.

Просить скасувати рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 7 грудня 2017 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

06 липня 2018 року від представника ОСОБА_4 - ОСОБА_10 надійшов до суду відзив на апеляційну скаргу, вважає рішення законним, обгрунтованим, а доводи апеляційної скарги такими, що не спростовують правильності висновків рішення суду. Просить залишити без задоволення апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 , а рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 07.12.2017 року без змін.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_2 на підтримку доводів скарги, а також пояснення представника позивача ОСОБА_1 на заперечення таких, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_4 суд виходив з тих обставин, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності, яка була відчужена без відома та згоди позивачки, а особі, якою укладався спірний договір, було відомо, що ОСОБА_5 не є одноособовим її власником.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у період з 23 липня 1983 року до 23 листопада 1995 року перебували у зареєстрованому шлюбі, за час якого 29 червня 1994 року на підставі договору купівлі - продажу придбали квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 22 КпШС (в редакції яка була чинна на момент укладення договору купівлі-продажу спірної квартири) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Оскільки спірна квартира набута ОСОБА_5 та ОСОБА_4 за час шлюбу, доказів протилежного судами не здобуто, а сторонами не представлено, суд першої інстанції прийшов вірного висновку, що спірна квартира з моменту придбання перебувала у спільній сумісній власності ОСОБА_5 та ОСОБА_4

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

12 червня 2008 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу в приміщенні слідчого ізолятора № 19 УДДУ ПВП у Львівській області посвідчено довіреність, якою ОСОБА_5 уповноважив ОСОБА_6 бути представником з питань дарування його матері ОСОБА_7 квартири АДРЕСА_1 .

29 липня 2008 року ОСОБА_6 , яка діяла на підставі довіреності від 12 червня 2008 року в інтересах ОСОБА_5 , та ОСОБА_7 уклали договір дарування спірної квартири.

У поданій до Новороздільскої державної нотаріальної контори заяві ОСОБА_6 ствердила, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_5 , який на момент набуття права власності на зазначену квартиру не перебував у зареєстрованому шлюбі, а ОСОБА_7 засвідчила, що зазначені факти їй відомі.

31 липня 2008 року ОСОБА_7 на підставі договору купівлі - продажу продала спірну квартиру ОСОБА_9 , а остання 18 вересня 2008 року подарувала її ОСОБА_3

Згідно із інформаційною довідкою від 03.04.2015 року № 35896689, 27.10.2008 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 18.09.2008 року, посвідченого Новороздільською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого у реєстрі за № 3570.

22.01.2015 року позивач звернулася до ОСОБА_5 щодо врегулювання питання користування квартирою АДРЕСА_1 , яка набута у власність за час перебування у шлюбі і є їх спільною власністю. 10.03.2015 року ОСОБА_5 повідомив позивачку про те, що спірна квартира йому більше не належить на праві власності, зазначивши, що власником квартири є ОСОБА_3 .

Відповідно до положень ч.ч. 1, 4 ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Правочини щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що, вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК України, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє.

ОСОБА_5 відчужив спірну квартиру без згоди ОСОБА_4 та без її повідомлення про вчинення такого правочину, незважаючи на те, що вона була співвласником квартири.

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 - 3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Тобто, відповідно до ст. 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

У правовій позиції, висловленій у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року № 6-1912цс15 зазначено, що виходячи із системного аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв`язку слід дійти висновку про те, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

В свою чергу, колегія суддів звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року по справі № 372/504/17 відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16, і вважає, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення договору позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Таким чином, недотримання ОСОБА_5 при відчуженні квартири вимог закону щодо отримання згоди співвласника є підставою для визнання такого правочину недійсним на підставі ст. ст. 203, 369 ЦК України.

В свою чергу, відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З моменту отримання 10.03.2015 року відповіді ОСОБА_4 на її звернення щодо врегулювання питання користування квартирою АДРЕСА_1 , остання дізналася про порушення її прав, у зв`язку чим в квітні 2015 року звернулася до суду за захистом порушених прав в межах строків позовної давності.

Доказів про те, що позивачці ОСОБА_4 було відомо про укладення 29.07.2008 року оспорюваного договору дарування квартири, як суду першої інстанції, так і апеляційному суду не надано.

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

За змістом положень ст. ст. 387, 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

З врахуванням того, що відповідач ОСОБА_3 , як добросовісний набувач, отримав у власність квартиру АДРЕСА_1 на підставі безвідплатного договору дарування, укладеного 18 вересня 2008 року із дарувальником ОСОБА_9 , відтак суд першої інстанції прийшов правильного висновку про задоволення позовної вимоги ОСОБА_4 про витребування у ОСОБА_3 1/2 частину спірної квартири.

Колегія суддів вважає, щорозглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, оскаржуване рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим, апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 07 грудня 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 15 травня 2019 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк