Дата документу 08.05.2019 Справа № 333/6779/15-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №333/6779/15 Головуючий у 1 інстанції Кулик В.Б.
Провадження № 22-ц/807/1545/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Полякова О.З.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 31 травня 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про захист прав споживачів, визнання договору частково недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2015 року ПАТ «Альфа-Банк» звернулося до суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову зазначало, що 17.12.2012 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ПАТ «Альфа Банк» укладено договір відступлення прав вимоги. Згідно з п. 2.1. цього договору, ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» передає (відступає), а ПАТ «Альфа Банк» приймає кредитний портфель та зобов’язується сплатити за нього ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» грошову винагороду (ціну продажу) на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до п. 2.2. договору внаслідок передачі (відступлення) кредитного портфеля за цим договором, новий кредитор набуває усіх прав вимоги первісного кредитора за кредитними договорами та договорами забезпечення, включно з правом вимагати від позичальників належного виконання всіх грошових та інших зобов’язань, правом на звернення стягнення за зобов’язаннями позичальників на заставлене майно, та іншими правами вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення.

Внаслідок укладення указаного договору відбулася заміна кредитора, а саме ПАТ «Альфа Банк» набуло статусу нового кредитора/стягувача за договором № 14/ІК-07/К від 19.10.2007 року, позичальником згідно з яким є ОСОБА_3

19.10.2007 року ПАТ «АК Промінвестбанк» та ОСОБА_3 уклали договір про іпотечний кредит № 14/ІК-07/К, з подальшим внесенням змін та доповнень. Відповідно до умов вищевказаного договору кредитор зобов’язується надати відповідачеві кредит у сумі 30 600 доларів США. Відповідно до умов договору, відповідач зобов’язується в порядку та на умовах, що визначені договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойку та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором та графіком погашення кредиту.

Банк свої зобов’язання за договором виконав, надавши відповідачеві, кредит у сумі 30 600 доларів США. У порушення умов договору, відповідач свої зобов’язання належним чином не виконав, в результаті чого станом на 27.07.2015 має прострочену заборгованість, а саме: за кредитом – 22 778 доларів США 64 центи, що за курсом НБУ на 27.07.2015 складає 502 804 грн. 77 коп., за відсотками – 4 432 долари США 58 центів, що за офіційним курсом НБУ станом на дату розрахунку складає 97 842 грн. 64 коп., що підтверджується розрахунком заборгованості.

У зв’язку з систематичним порушенням боржником своїх обов’язків зі сплати кредиту, відповідно до норм чинного законодавства та діючого кредитного договору йому було нараховано неустойку. Станом на 27.07.2015 року розмір неустойки становить: пеня – 1 453 долари США 59 центів, що за офіційним курсом НБУ станом на дату розрахунку складає – 32 085 грн. 85 коп. Розмір неустойки за останні 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду становить: пеня – 1 413 доларів США 24 цента, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає 31 195 грн. 18 коп.

Посилаючись на викладене, просило суд стягнути з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість – 631 842 грн. 59 коп., а саме: за кредитом – 502 804 грн. 77 коп.; за відсотками – 97 842 грн. 64 коп.; пеня за останній рік – 31 195 грн. 18 коп.; стягнути з відповідача на користь ПАТ «Альфа Банк» витрати по сплаті судового збору у сумі 3 654 грн. 00 коп.

У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суд з зустрічною позовною заявою до ПАТ «Альфа-Банк» про захист прав споживачів, визнання договору частково недійсним.

В зустрічному позові зазначав, що з листопада 2014 року ПАТ «Альфа-Банк» неодноразово звертався до нього з вимогами про стягнення заборгованості за споживчим кредитним договором № 14/ІК-07/К від 19.10.2007 року, посилаючись на те, що ПАТ «Альфа-Банк» є новим кредитором за його кредитним договором. Право вимоги ПАТ «Альфа-Банк» набуло на підставі договору про відступлення прав вимоги від 17.12.2012 року. ОСОБА_3 вважає договір про відступлення прав вимоги від 17.12.2012 року частково недійсним в частині передачі прав за кредитним договором № 14/ІК-07/К від 19.10.2007 року, позичальником за яким є ОСОБА_3 з тих підстав, що договір не містить належним чином оформленої інформації про передачу прав вимоги за конкретним боржником, законодавством заборонено передачу прав вимоги до фізичних осіб. Вищезазначений договір про відступлення прав вимоги за своїми умовами є договором факторингу. В порушення умов договору, зокрема п. 1, 2.1, 4.2., 4.3 16.2 договору, він не містить в собі інформації про права вимоги, які були відступлені фактором клієнту, оскільки Додаток до договору та Акт прийому-передачі документів сторонами не укладався.

Єдиною підставою для пред’явлення ПАТ «Альфа-Банк» вимог до позивача є витяг з реєстру позичальників (Додаток № 1) до договору про відступлення прав вимоги від 17.12.2012 року, проте вказаний витяг не відповідає умовам договору та ст. ст. 1077, 1078 ЦК України. Також договір не містить інформації про ціну купівлі прав вимоги, як це передбачено п. 3.1., 3.2 договору. Виходячи з змісту статей 1077, 1078 ЦК України, істотними умовами договору факторингу є плата (ціна) за договором, а також зазначення права грошової вимоги до третьої особи (боржника), проте вказаних умов договір або не містить, або вказану інформація не зазначена в договорі. Розпорядженням Нацкомфінпослуг № 231 від 03.04.2009 року, яке було чинним на день укладення спірного договору про відступлення прав вимоги, було обмежено коло осіб, щодо яких законодавством було передбачено укладення договорів щодо набуття грошової вимоги. Розпорядженням чітко було встановлено можливість відступати права вимоги виключно до боржників – суб'єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення, що свідчить про незаконність умов договору в частині відступлення вимог до боржника-фізичної особи. Позивач вважає, що договір відступлення прав вимоги від 17.12.2012 року суперечить статтям 1077, 1078 ЦК України, оскільки не містить інформації про ціну договору та про право вимоги, яке було відступлено, а тому має бути визнаний судом недійсним в частині, що стосується позивача. Крім того, договір суперечить акту цивільного законодавства, а саме п. п. 1, 2 розпорядження «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» № 231 від 3 квітня 2009 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 квітня 2009 року за № 0373/16389.

Посилаючись на викладені обставини, просив суд визнати недійсним в частині передачі прав за договором про іпотечний кредит № 14/ІК-07/К від 19.10.2007 року, укладеним між ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_3, договір відступлення прав вимоги від 17.12.2007 року, укладений між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ПАТ «Альфа-Банк».

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 31 травня 2018 року у задоволенні позовних вимог ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором – відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», ПАТ «Альфа-Банк» про захист прав споживачів, визнання договору частково недійсним – відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, в частині відмови в задоволенні позовних вимог за первісним позовом АТ «Альфа-Банк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не відповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати в частині первісного позову та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ «Альфа-Банк» задовольнити в повному обсязі.

ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення є неповне з’ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з’ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об’єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз’яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов’язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов’язків.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Виходячи зі змісту ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.Рішення суду оскаржено АТ «Альфа-Банк» в частині відмови в задоволенні позовних вимог ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Рішення суду в частині зустрічного позову не оскаржено, тому перегляду підлягає рішення суду першої інстанції лише в частині вирішення питання заявлених позовних вимог ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_3

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ПАТ «Альфа-Банк», суд першої інстанції виходив з того, що оскільки договір відступлення прав вимоги, укладений 17.12.2012 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ПАТ «Альфа Банк» передбачає фінансування під відступлення права грошової вимоги, то цей договір є договором факторингу, предметом якого є право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога). Разом з тим, ПАТ Альфа-Банк» просить суд стягнути з ОСОБА_3 між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ПАТ «Альфа Банк» було укладено договір відступлення прав вимоги. Тоді як з розрахунку заборгованості ПАТ «Альфа Банк» вбачається, що відсотки та пеня - враховані останнім, по 27.07.2015 року. При цьому, ПАТ «Альфа Банк» не заявлено до ОСОБА_3 грошову вимогу, строк платежу за якою настав (наявну вимогу) станом на 17.12.2012 року. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що ПАТ «Альфа Банк» не надав суду належних доказів на підтвердження розміру грошової вимоги за договором відступлення прав вимоги від 17.12.2012 року.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 19.10.2007 року ПАТ «АК Промінвестбанк» та ОСОБА_3 уклали Договір про іпотечний кредит № 14/ІК-07/К, з подальшим знесенням змін та доповнень.

17 грудня 2012 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ПАТ «Альфа Банк» укладено Договір відступлення прав вимоги.

Згідно п. 2.1. цього Договору,ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» передає (відступає), а ПАТ «Альфа Банк» приймає Кредитний Портфель та зобов'язується сплатити за нього ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» грошову винагороду на умовах, визначених цим Договором.

Відповідно до п. 2.2. Договору внаслідок передачі (відступлення) Кредитного Портфеля за цим Договором, Новий Кредитор набуває усіх Прав Вимоги Первісного Кредитора за Кредитними Договорами та Договорами Забезпечення, включно з правом вимагати від Позичальників належного виконання всіх грошових та інших зобов'язань, правом на звернення стягнення за зобов'язаннями Позичальників на заставлене майно, та іншими Правами Вимоги за Кредитними Договорами та Договорами Забезпечення.

З огляду на зазначене, внаслідок укладення указаного договору відбулася заміна кредитора, а саме ПАТ «Альфа Банк» набуло статусу нового кредитора/стягувача за договором № 14/ІК-07/К від 19.10.2007 позичальником згідно якого є ОСОБА_3

Відповідно до ст.. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно п.2.1 Договору відступлення прав вимоги Первісний кредитор передає (відступає), а Новий кредитор приймає Кредитний портфель та зобов'язується сплатити Первісному кредитору грошову винагороду (Ціну продажу) на умовах цього Договору {фат оплати підтверджується повідомленням про розрахунок, який надавався).

Згідно п.2.2 Договору відступлення новий кредитор набуває Права вимоги первісного кредитора в повному обсязі, що існували на момент передачі.

Відповідно до ст.514 Цивільного Кодексу України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За положеннями ч.1 ст.516 Цивільного Кодексу України, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, до ПАТ «Альфа-банк» перейшло право вимоги за Кредитний договір №14/ІК-07/К від 19.10.2007 року, позичальником за яким є ОСОБА_3 та забезпечувальними договорами до нього.

Судом встановлено, що відповідно до Додатку №1 до Договору відступлення прав вимоги від 17.12.2012 року до ПАТ «Альфа-Банк» була передана сума заборгованості за Кредитним договором №14/ІК-07/К у розмірі: за кредитом - 23359,99 дол. США; за відсотками - 420,41 дол. США.

Крім того, встановлено, що Боржник, перестав належним чином виконувати взяті на себе зобов'язання, чим грубо порушує істотні умови Кредитного договору, в результаті чого станом на 27.07.2015 p., мав прострочену заборгованість: за кредитом - 22778,64 дол. США, що за курсом НБУ на дату розрахунку складає -502804,77 грн., по відсотках - 4432,58 дол. США., що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає - 97842,64 грн., пеня - 31195,18 грн. Аналізуючи норми ст.. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою).

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що AT «Альфа-Банк» законно на підставі умов кредитного договору було нараховані відсотки за користування кредитом, а також штрафні санкції, про що надані відповідні докази.

Укладений між сторонами договір про відступлення права вимоги не є договором факторингу, оскільки за вказаним договором жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, тому відсутні підстави вважати, що метою укладення договору відступлення права вимоги є отримання прибутку.

З огляду на зазначене, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов'язанні допускається протягом усього часу існування зобов'язання, якщо інше не суперечить договору та не заборонено законом.

Відповідно до п.3 ч.1ст.49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» як кредитні, у цій статті, розглядаються операції, зазначені в пункті 3 частини третьої ст.47 Закону, а також придбання права вимоги на виконання зобов'язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог та прийом платежів (факторинг). В цій нормі Закону факторинг класифікується як кредитна операція, що підтверджує суть факторингу - фінансування під відстрочення права вимоги, надання коштів в розпорядження за плату.

Таким чином, між договором про відступлення права вимоги та договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) є чисельні відмінності як і за своєю правовою природою так і за відповідними законодавчими нормами, якими регулюються ці різні за змістом правочини, та лише одна спільна риса: вони базуються на заміні кредитора у зобов'язанні.

Відповідно до ст.. 203 ЦК України загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину; а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема договору відступлення права вимоги (цесії), визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, у тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Разом з тим розділ І книги п'ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов'язання, зокрема положення щодо сторін у зобов'язанні.

Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ч.1 ст. 510 ЦК України, сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

За положеннями ч.1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Відповідно до ч.1 ст. 514 ЦК України, за загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов'язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ст.. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Таким чином, предметом укладеного між ПАТ «АКПІБ» та ПАТ «Альфа-Банк» договору є саме відступлення права вимоги (цесії), а не договір факторингу.

Вищезазначене підтверджується висновками Верховного Суду в постанові від 12.12.2018 року у справі 758/4197/17

Згідно ст. 1077 ЦК, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

З огляду на вищевикладене, метою укладання договору факторингу є надання фінансової послуги Клієнту за плату, при цьому уступка права вимог є наслідком надання фінансової послуги.

Метою укладання Договору уступки права вимог, що оскаржується, є тільки сама передача (уступка) права вимоги за Кредитним договором та договорами забезпечення. Договором уступки права вимоги жодної із сторін не надавалась жодна фінансова послуга.

Сума відступлених вимог рівна суми, виплаченій Банку за даним договором, отже, ніяка плата за ненадані послуги, договором не передбачалась.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність основних ознак договору факторингу: фінансові послуги, надані за плату, під уступку права вимоги.

Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому ,заміна кредитора саме у зобов'язанні допускається протягом усього часу існування зобов'язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом.

Вищевказана позиція знайшла своє відображення в постанові Верховного Суду від 11.07.2018 у справі за № 61-27218св18: «У частині першій статті 516 ЦК України зазначено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов'язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.».

За таких обставин, рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині не можна назвати законним та обґрунтованим, судом не в повній мірі з'ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ПАТ «Альфа-Банк» та ухвалити нове судове рішення у цій частині про задоволення позовних вимог ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_3

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судом встановлено, що при зверненні до суду з позовною заявою ПАТ «Альфа-Банк» сплатило судовий збір у розмірі 3 654 грн., при зверненні до суду з апеляційною скаргою ПАТ «Альфа-Банк» сплатило судовий збір у розмірі 5481 грн.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати в виді сплаченого судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги підлягають стягненню з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Альфа-Банк». у розмірі 9 135 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 31 травня 2018 року у цій справі в частині відмови у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором – скасувати, та прийняти постанову в цій частині наступного змісту.

Позов Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором – задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованість за кредитом в сумі 502 804 грн. 77 коп., за відсотками - 97 842 грн. 64 коп., пенею в сумі 31 195 грн. 18 коп., а всього 631 842 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» судові витрати в сумі 9 135 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 15 травня 2019 року.

Головуючий

Судді: