ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2019 року м. Чернівці

справа № 718/2968/18

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисак І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Владичана А.І.,

секретар: Ковальчук Н.О.,

позивач: акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач: ОСОБА_1,

при розгляді справи за апеляційною скаргою скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 11 грудня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Мінів О.І., повний текст якого складено 21 грудня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 31.07.2014року відповідно до Умов та правил надання банківських послуг ОСОБА_1, підписавши анкету-заяву б/н, отримав у банку кредит у розмірі 2 500 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 02.10.2018 року виникла заборгованість у розмірі 12 089,35 грн, з яких: 3 775,28 грн відсотки за користування кредитом; 9 601,20 грн пеня; 500 грн штраф (фіксована частина); 551,87 грн штраф (процентна складова).

Ураховуючи викладене позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 12 089,35 грн., а також понесені судові витрати.

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 11 грудня 2018 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду АТ КБ «ПриватБанк» подано апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Провадження №22-ц/822/225/19 Категорія 27

Вказує, що банком надано належні та допустимі докази по справі. Крім іншого, наданий також розрахунок заборгованості, у якому вказані суми відсотків, пені та інші суми відповідно до кредитного договору, які відповідачем не спростовані. ОСОБА_1 приєднався до запропонованої Банком пропозиції і відповідно до підписаної заяви-анкети ознайомився та погодився з Умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами банку, їх зміст йому зрозумілий.

Зазначає, що відсутність підпису боржника на відповідних тарифах, умовах та правилах не свідчить про не укладення договору, позаяк суть договору приєднання і полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, а інша сторона може лише приєднатися до таких умов, висловивши певним чином згоду на них.

Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, та приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у заяві не зазначено умов надання кредиту, матеріали справи не містять доказів отримання платіжної картки та ПІН до неї, розрахунки заборгованості не містять даних, за якою карткою зроблено наведений розрахунок, а також відсутні докази пролонгації кредитної картки та отримання її відповідачем.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам закону не відповідає.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України, переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно положень ст.ст.526,527,530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до ст.625 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та

Стаття 627 ЦК України зазначає, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості обов'язків.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Положенням ч.1 ст.634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1054 ЦК України.

Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом установлено, що 31.07.2014року відповідно до Умов та правил надання банківських послуг ОСОБА_1, підписавши анкету-заяву б/н, отримав у банку кредит у розмірі 2 500 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок та підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку» складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг (а.с.7).

Розмір кредитного ліміту співпадає із розміром заборгованості на рахунку відповідача згідно надано розрахунку, отримання карти за яким та активне користування якою з 01.08.2014 року підтверджено фотокопією клієнта та визнано відповідачем в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до положень п.2.1.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг та правил користування платіжною карткою підписання договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком.

Згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти оформленої на ОСОБА_1 вбачається, що 31.07.2014 року останньому встановлено кредитний ліміт 2500 грн, що в свою чергу спростовує доводи відповідача про неотримання такої суми коштів на платіжну карку (а.с.68), тобто позивач свої зобов'язання за вказаним кредитним договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачеві обумовлену сторонами грошову суму шляхом встановлення кредитного ліміту на платіжну картку.

Згідно з положеннями п. 2.1.1.5.5 вищевказаних Умов і правил надання банківських послуг, які є невід'ємною частиною укладеного сторонами кредитного договору, відповідач мав погашати заборгованість за кредитом, відсотки за його використання, перевитратами платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбаченим цим Договором.

У порушення умов вказаного кредитного договору, відповідач свої зобов'язання належним чином не виконав, у зв'язку з чим станом на 31.05.2015 року у нього виникла заборгованість за кредитом у розмірі 2103,03 грн та заборгованість по процентам у розмірі 59,80 грн, що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с.4), а станом на 02.10.2018 року виникла заборгованість, що складається з: 3775,28 грн нарахованих відсотків та 9 601,20 грн пені, що підтверджується розрахунком заборгованості, заборгованість по судовим штрафам 1051,87 грн (а.с.5-6), які відповідачем контррозрахунком не спростовані та в суді апеляційної інстанції визнані.

Як вбачається з позовної заяви позивач помилково просив стягнути на його користь заборгованість у розмірі 12 089,35 грн по наданому розрахунку станом на 02.10.2018 року, однак суд першої інстанції не надав належної оцінки наданим розрахункам та зазначив, що розрахунок від 02.10.2018 року не співпадає з заявленими вимогами.

З огляду на зазначений розрахунок вбачається, що сума нарахованих відсотків складає 3775,28 грн (колонка 10 - загальне сальдо за нарахованими відсотками) та нарахована пеня 9 601,20 (колонка 13 - загальне сальдо за нарахованою пенею за прострочене зобов'язання та колонка 17 - пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн).

Тобто, загальна сума заборгованості складає 13 376,48 грн., що перевищує розмір пред'явленої вимоги.

Що стосується збільшення або зменшення кредитного ліміту, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Кредитний ліміт встановлюється у відповідності до п.п.2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4., 1.1.3.2.3 Умов та Правил надання банківських послуг, а згідно розділу 2.1.1. «Кредитні карти», передбачено право банку встановлювати (в тому числі збільшувати або зменшувати) суму встановленого кредитного ліміту в залежності від здійснених погашень клієнтом.

Позичальник зобов'язався виконувати вимоги Умов і Правил, а також регулярно ознайомлюватися із їх змінами на сайті Приватбанку (п.1.1.2.3). Відповідно до п.2.1.1.2.3 Умов та Правил позичальник дав свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється банком по рішенню банку, і позичальник дає право банку в любий момент змінити (збільшити зменшити) кредитний ліміт. Сплата комісії визначена Тарифами, які погодив відповідач згідно Анкети-зави.

Додатковою обставиною підтвердження згоди є виконання Позичальником договору протягом певного періоду часу, про що свідчить виписка за Кредитним договором, із якої вбачається активне використання кредитної карти ОСОБА_1 Останні погашення відбувалися 22.02.2017 року в сумі 310 грн, 26.03.2017 року в сумі 150 грн та 27.04.2018 року у розмірі 1843,91 грн (а.с.78-79).

Посилання суду першої інстанції на відсутність доказів того, що відповідач отримував платіжну картку та ПІН є помилковими виходячи з наступного.

Як вбачається з пояснень наданих АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1 було видано дві картки, що підтверджується копіями фотознімків відповідача.

Відповідно до довідки, яка наявна в матеріалах справи, відповідач отримав першу картку за НОМЕР_2 з терміном дії з 31.07.2014 року по червень 2018 року. В день оформлення даної картки (31.07.2014 року) відповідач був сфотографований у відділенні банку з картковим продуктом в руках.

Крім того, в довідці помилково зазначено дві картки за одним і тим же номером НОМЕР_1 з різним строком дії, однак ОСОБА_1 було випущено другу картку за НОМЕР_1 з терміном дії з 21.07.2015 року по червень 2019 року, що підтверджується випискою по рахунку, де операції по картці за НОМЕР_1 починаються з 23.07.2015 року, тобто після її видачі, та тим, що в день видачі цієї картки ОСОБА_1 також було сфотографовано у відділенні банку з карткою в руках, що підтверджується доданими до пояснення фотознімками.

Про те, частково заслуговують на увагу заперечення відповідача про відсутність підстав для стягнення усіх складових заборгованості внаслідок заяви про застосування строку позовної давності.

Аналізуючи умови договору та зміст зазначених правових норм, необхідно дійти висновку, що за договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на картку), яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (стаття 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Відповідно до підпунктів 3.1.1, 5.4 пунктів 3, 5 Правил користування платіжною карткою на ній указано граничний строк дії (місяць і рік) і вона дійсна до останнього календарного дня зазначеного місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця, вказаного на картці (поле month).

Таку правову позицію Верховний Суд виклав в постанові від 26 вересня 2018 року у справі № 736/509/16-ц

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, відповідно до Правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (статті 257 ЦК України) щодо щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1 видавалося дві кредитні картки. Остання кредитна картка під номером НОМЕР_1 відповідачу була видана 21.07.2015 року з строком дії до кінця червня 2019 року.

Відсотки за користування кредитними коштами в сумі 3775,28 грн нараховані позивачем за період з 01 червня 2015 року по 02 жовтня 2018 року.

Враховуючи вищенаведені обставини банк не пропустив строк позовної давності щодо вимог про стягнення відсотків за користування кредитними коштами, однак відсотки за користування кредитом підлягають стягненню за період з 01.10.2015 року по 01.10.2018 року у розмірі 3 378,83 грн.

Що стосується посилання ОСОБА_1 на пропуск строку позовної давності щодо вимог про стягнення пені, то такі заслуговують на увагу, оскільки за положенням ст.258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафів, пені) застосовується спеціальна позовна давність в один рік, вимоги Банку про стягнення з позичальника пені заявлені за період 01.06.2015 року по 02.10.2018 року, а тому пеня повинна стягуватися за період з 01.10.2017 року по 02.10.2018 року, що складає 7 753,87 грн.

Однак, відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

За змістом наведеної статті суд має право у випадку виникнення спору з приводу розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінивши розмір заборгованості та розмір штрафних санкцій (неустойки), зменшити її розмір у тому випадку, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, тобто зменшити розмір штрафних санкцій (неустойки) через її не співмірність із розміром основного зобов'язання.

Розмір заборгованості та штрафних санкцій (розмір неустойки), їх співмірність, обставини, які дають суду право застосувати або не застосувати ч.3 ст.551 ЦК України, є фактичними обставинами справи.

Крім того, згідно зі ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Отже, законодавством не передбачено подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

За вказаних обставин розмір пені підлягає зменшенню з 7 753,87 грн до 3 378,83 грн, а вимоги Банку про стягнення з ОСОБА_1 судових штрафів у розмірі 1051,87 грн є такими, що не підлягають задоволенню.

Ураховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нового про часткове задоволення позовних вимог.

Крім того, відкриваючи провадження у справі без відомостей про сплату судового збору та усуваючи зазначений недолік суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Абзац 1 ч.8 ст.141 ЦПК України передбачає, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Частина 13 зазначеної статті вказує, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до п.3 ч.4 ст.356 ЦПК України до апеляційної скарги додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

В підпункті в) п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України вказано, що постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням: розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, що є підставою для стягнення 2643 грн судового збору за перегляд апеляційної скарги АТ «КБ «ПриватБанк», які повинні були бути сплачені при подачі апеляційної скарги.

У зв'язку із частковим задоволенням позову та апеляційної скарги, стягненню з ОСОБА_1 на користь Банку підлягають судові витрати пропорційно до розміру задоволених вимог (50,52%), які пов'язані зі сплатою судового збору за подачу позовної заяви та апеляційної скарги та складають разом 2 225,41 грн.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.141, 356, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 11 грудня 2018 року скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 6757 (шість тисяч сімсот п'ятдесят сім) грн 66 коп, яка складається з відсотків за користування кредитом у розмірі 3 378,83 грн та заборгованості за пенею у розмірі 3 378,83 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 2643 (дві тисячі шістсот сорок три) грн судового збору у дохід держави.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» понесені судові витрати в розмірі 2 225 (дві тисячі двісті двадцять п'ять) грн 41 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий - підпис /І.Н. Лисак/

Судді - підписи /Н.К. Височанська, А.І. Владичан/