П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2019 року місто Київ

справа № 754/12116/18

провадження №22-ц/824/10007/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Матвієнко Ю.О., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

відповідач - ПАТ «Український професійний банк»

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Деснянського районного суду м.Києва від 7 травня 2019 року ухвалене у складі судді Зотько Т.А.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк», третя особа: ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідачів про визнання недійсними договорів.

В обґрунтування позовних вимог позивачка ОСОБА_1 посилалась на те, що 7 травня 2007 року між ВАТ «Український Професійний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Український Професійний Банк», та ОСОБА_3 укладений кредитний договір № 321, відповідно до умов якого ОСОБА_3 було надано кредит з лімітом заборгованості в розмірі 96000 доларів США на споживчі цілі зі сплатою за користування кредитом 14,5% річних та 29% річних у разі порушення строків повернення кредиту, з кінцевим терміном повернення кредиту 10 квітня 2017 року. 7 травня 2007 року між ПАТ «Український Професійний Банк», з одного боку, і ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , з іншого боку, укладений договір поруки № 321-1, яким передбачено, що у разі повного чи часткового невиконання ОСОБА_3 зобов`язань за кредитним договором № 321, ПАТ «Український Професійний Банк» має право задовольнити свої вимоги за рахунок поручителя. 7 травня 2007 року між ПАТ «Український Професійний Банк» та ОСОБА_1 укладений договір іпотеки, згідно з умовами якого іпотекою забезпечується виконання ОСОБА_3 зобов`язань за кредитним договором № 321. Надано в іпотеку нерухоме майно, яким є квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

6 вересня 2017 року між ПАТ «Український Професійний Банк» та ОСОБА_2 укладений договір № 24 про відступлення прав вимоги за кредитним договором № 321 та договором поруки. Крім того, 6 вересня 2017 року між ПАТ «Український Професійний Банк» та ОСОБА_2 укладений договір № 24-1 про відступлення прав вимоги за договором іпотеки. Умовами зазначених договорів визначено, що ОСОБА_2 як новому кредитору передається право вимоги до ОСОБА_3 , та ОСОБА_1 у розмірі 98179,19 доларів США та право вимоги на предмет іпотеки, а саме квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 54,20 кв.м., житловою площею 30,10 кв.м.

Проте, ОСОБА_2 як фізична особа не може бути стороною у зобов`язанні на стороні кредитодавця, у зв`язку з чим такий договір є недійсним. Крім того, нотаріус не має правових підстав для посвідчення договору про відступлення прав вимоги за іпотечним договором на користь фізичної особи, оскільки ст.1054 ЦК України не передбачає фізичну особу на стороні кредитодавця в кредитних правовідносинах. Отже, ні фізична особа, ні юридична особа, якщо вона не є банком або іншою фінансовою установою, не можуть бути іпотекодержателями за договором іпотеки, який забезпечує виконання зобов`язання за кредитним договором. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іванов П.Ю. в порушення ст.1054 ЦК України, ст.7 Закону України «Про нотаріат» посвідчив Договір № 24-1 про відступлення прав вимоги за договором іпотеки на користь ОСОБА_2 .

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив визнати договори про відступлення прав вимоги недійсними, як такі, що не відповідають вимогам закону.

Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 7 травня 2019 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2 , ПАТ «Український Професійний Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 про визнання недійсним договорів.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення Деснянського районного суду м.Києва від 7 травня 2019 року скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову повністю. В апеляційній скарзі посилається на необґрунтованість та незаконність рішення суду, рішення ухвалене з порушенням процесуального права та неправильним застосуванням матеріального права. Зокрема посилається на те, що позивач у справі є стороною забезпечувального зобов`язання (майновим поручителем) за кредитним договором, тому має законний охоронюваний інтерес в тому, що заміна сторони у основному та додатковому зобов`язанні здійснюватиметься відповідно до закону, а тому висновок суду першої інстанції про відсутність у позивача суб`єктивного матеріального права чи охоронюваного інтересу для пред`явлення позову, що розглядається, не базується на законі. Також посилався на те, що наразі будь-які акти цивільного законодавства України, які б дозволяли змінювати сторону кредитного зобов`язання, в т.ч. банків, які ліквідуються, з банку на будь-яку фізичну та/або юридичну особу, не віднесену до банків та небанківських фінансових установ, за умови, що вони не є боржниками та/або поручителями за відповідними договорами, відсутні. Крім того, посилався на те, що судом при ухваленні рішення у справі було порушено таємницю нарадчої кімнати, що закріплено ст.245 ЦПК України, оскільки судове засідання призначене на 17 од. 6 травня 2019 року було проведено після закінчення робочого дня суду ( з 18:08 год по 18:34 год), судові дебати у справі були закінчені цього ж дня, але суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення лише 7 травня 2019 року о 9:19, в т.ч. без повідомлення позивача про його дату і час.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, посилаючись на те, що позовні вимоги та доводи апеляційної скарги є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

У відзиві на апеляційну скаргу представник уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «УПБ» просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зокрема, зазначив про те, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відносини між ПАТ «УПБ» та ОСОБА_2 відповідно до абзацу 1 ч.7 ст.51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» регламентуються нормативно-правовими актами Фонду, тобто спеціальними нормами, які поширюються саме на діяльність банку та можливість реалізації майна банку під час проведення ліквідаційної процедури, а відтак договір № 24 та Договір № 24/1 є договорами відступлення права вимоги в розумінні ст.ст.512-519 ЦК України, і їх метою є передача прав кредитора іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Панчоха В.С. апеляційну скаргу підтримав і просив її задовольнити.

ОСОБА_2 та представник ПАТ «УПБ» - Дідук О.В. проти доводів апеляційної скарги заперечували і просили рішення як законне і обґрунтоване залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом установлено, що 7 травня 2007 року між ВАТ «Український Професійний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Український Професійний Банк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 321, відповідно до умов якого ОСОБА_3 було надано кредит з лімітом заборгованості в розмірі 96000 доларів США на споживчі цілі зі сплатою за користування кредитом 14,5% річних та 29 % річних у разі порушення строків повернення кредиту , з кінцевим терміном повернення 10 квітня 2017 року.

7 травня 2007 року між ВАТ «Український Професійний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Український Професійний Банк», з одного боку, та ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , з іншого боку, було укладено договір поруки № 321-1, яким передбачено, що у разі повного або часткового невиконання ОСОБА_3 зобов`язань за кредитним договором № 321, ПАТ «Український Професійний Банк» має право задовольнити свої вимоги за рахунок поручителя.

Крім того, 7 травня 2007 року між ВАТ «Український Професійний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Український Професійний Банк», та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, згідно з умовами якого іпотекою забезпечується виконання ОСОБА_3 зобов`язань за кредитним договором № 321. Предметом іпотеки є нерухоме майно, яким є квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Пунктом 2 вказаного договору іпотеки передбачено, що іпотека за цим договором забезпечує повне виконання позичальником зобов`язань перед іпотекодержателем, що виникають із кредитного договору № 321 від 7 травня 2007 року, відповідно до якого позичальнику ОСОБА_3 було надано кредит з лімітом заборгованості в розмірі 96000 доларів США на споживчі цілі зі сплатою за користування кредитом 14,5% річних та 29% річних у разі порушення строків повернення кредиту, з кінцевим терміном повернення кредиту 10 квітня 2017 року.

Відповідно до Постанови Правління НБУ від 28 серпня 2015 року № 562 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Український Професійний Банк», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 28 серпня 2015року № 158 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «УПБ» та делегування повноважень ліквідатора банку».

6 вересня 2017 року між ПАТ «Український Професійний Банк», від імені якого діяла уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Український Професійний Банк», та ОСОБА_2 укладено договір № 24 Про відступлення прав вимоги за Кредитним договором та Договором поруки.

Крім того, 6 вересня 2017 року між ПАТ «Український Професійний Банк», від імені уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Український Професійний Банк», та ОСОБА_2 укладено договір № 24-1 Про відступлення прав вимоги за іпотечним договором, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу.

Умовами зазначених договорів визначено, що ОСОБА_2 як новому кредитору передається право вимоги до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у розмірі 98179,19 доларів США, та право вимоги на предмет іпотеки, а саме квартиру , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 54,20 кв.м., житловою площею 30,10 кв.м. За відступлення прав вимоги за основним договором новий кредитор сплачує первісному кредитору грошові кошти (ціна відступлення) на підставі протоколу, складеного за результатами відкритих торгів (аукціону), переможцем яких став новий кредитор.

ОСОБА_2 листом від 9 серпня 2018 року повідомив ОСОБА_1 про те, що ПАТ «Український Професійний Банк» відступив йому право вимоги за основним договором, укладеним між банком та боржником, а також відбулось відступлення права вимоги за іпотечним договором, укладеним між банком та ОСОБА_1 , та даною вимогою повідомив про необхідність протягом 30 календарних днів з моменту отримання листа усунути порушення та виконати зобов`язання боржника по кредитному договору № 321 від 7 травня 2007 року, сплативши на його користь 98179,19 доларів США, в гривнях за офіційним курсом НБУ станом на день платежу.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки оспорюваний договір був укладений на стадії ліквідації ПАТ «УПБ», а тому на спірні правовідносини поширюється Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та Положення щодо організації продажу активі (майна) банків, що ліквідуються, яке затверджено рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 388 від 24 березня 2016 року.

Положенням визначено, що потенційним покупцем є фізична або юридична особа, яка має намір придбати актив (майно) банку та може набути такий актив (майно) у власність чи на підставі іншого речового права, переможцем відритих торгів не може бути визнаний боржник або поручитель за договорами, право вимоги по яким було виставлено на торги.

ОСОБА_2 не є ні позичальником, ні поручителем за укладеними в 2007 році договорами. Договори відступлення прав вимоги не мають ознак факторингу, натомість вони є оплатним правочином щодо заміни кредитора у зобов`язанні, а не договорами надання банківської послуги. Крім того, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не наведено обґрунтованих доводів щодо порушення її права або охоронюваного законом інтересу оспорюваними договорами.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає встановленим обставинам та вимогам матеріального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і на їх правильність не впливають.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивачка ОСОБА_1 посилалась на те, що після укладення договору № 24 та договору № 24-1 ОСОБА_2 набув права та обов`язку банку, як кредитодавця, що суперечить вимогам ст.1054 ЦК України, якою передбачено, що на стороні кредитодавця в кредитних правовідносинах виступає банк або інша фінансова установа.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також відносини між Фондом, банками, Національним банком України, повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків, урегульовано Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», метою якого є захист прав і законних інтересів вкладників банку, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Відповідно до п.6 ч.2 ст.46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня початку процедури ліквідації банку укладення правочинів, пов`язаних з відчуженням майна банку чи передачею його майна третім особам, допускається в порядку, передбаченому ст.51 цього Закону.

Статтею 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», зокрема, визначено, що порядок реалізації майна банку під час проведення ліквідаційної процедури регламентується нормативно-правовими актами Фонду.

24 березня 2016 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення № 388, яким затверджено Положення щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідуються, яким визначено порядок організації продажу активів (майна), що включені до ліквідаційної маси банку, що ліквідується,

Положенням визначено, що потенційним покупцем може бути фізична або юридична особа, яка має намір придбати актив (майно) банку та може набути такий актив (майно) у власність чи на підставі іншого речового права. За змістом абзацу 2 ч.5 розділу VII Положення ( в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) переможцем відкритих торгів (аукціону) з продажу прав вимоги або за договором забезпечення виконання зобов`язання не можуть бути визнані боржник та/або поручитель за такими договорами.

Отже, оскільки ОСОБА_2 не має статусу боржника або поручителя, будь-які обмеження щодо набуття відповідачем ОСОБА_2 прав вимоги за кредитною заборгованістю на відкритих торгах (аукціону) із продажу права вимоги за кредитним договором, договором поруки, а також за договором іпотеки, відсутні.

Відповідно до п.4 договору про відступлення права вимоги за кредитним договором та договором поруки, сторони домовились, що за відступлення права вимоги за основними договорами, відповідно до цього договору, новий кредитор сплачує первісному кредитору грошові кошти у сумі 243100 грн.-ціна відступлення до моменту укладення цього договору на підставі протоколу, складеного за результатами відкритих торгів (аукціону), переможцем яких став новий кредитор.

Отже, за вказаним договором ПАТ «Український Професійний Банк» (первісний кредитор) уступив грошову вимогу до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 в обмін на грошові кошти в сумі 243100 грн., які ОСОБА_2 зобов' язався сплатити первісному кредитору.

Відповідно до визначення договору купівлі-продажу, наведеному у ч.1 ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов' язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру (ч.3 ст.655 ЦК України).

Як убачаєься з аналізу спірного договору № 24 від 6 вересня 2017 року він містить всі ознаки договору купівлі-продажу прав вимоги. За цим договором ОСОБА_2 набув права вимоги за кредитною заборгованістю.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що ОСОБА_2 за договором відступлення права вимоги набув прав та обов`язків кредитодавця, що суперечить вимогам ст.1054 ЦК України, якою передбачено, що кредитодавцем може бути лише бенк або інша фінансова установа, не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки за оспорюваним договором ОСОБА_2 набув права вимоги за кредитною заборгованістю, а не обов`язків щодо надання кредиту.

Отже, встановивши, що укладений між ПАТ «УПБ» та ОСОБА_2 договір про відступлення (купівлі-продажу) права вимоги № 24 від 6 вересня 2017 року за своєю правовою природою є саме договором відступлення права вимоги (цесії) не суперечить вимогам чинного законодавства, суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у задоволенні позову про визнання недійсним договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № 24 від 6 вересня 2017 року, укладеного між ПАТ «Український Професійний Банк», від імені якого діяла уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Український Професійний Банк», та ОСОБА_2

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31 липня 2019 року у справі № 910/4816/18.

Доводами апеляційної скарги не спростовано висновки суду першої інстанції про те, що позивачем не було доведено як укладений оспорюваний договір порушує права позивача. Не доведено позивачем і того, як заміна кредитора в зобов`язанні порушує права позивача як боржника за кредитним договором, договором поруки та договором іпотеки.

Наявність у позивача права на оспорення договору про відступлення права вимоги за кредитним договором, договором поруки та договором іпотеки, без доведення факту порушення прав позивача укладенням між відповідачами оспорюваних договорів, а також невідповідності цих договорів вимогам закону, не дає підстав для задоволення позову.Судом першої інстанції право позивача на оспорення договорів не заперечуєтьсяся.

Посилання представника апелянта на правові позиції, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16, а також на поставнову Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11, які на його думку, безпідставно не були взяті до уваги при винесенні рішення, не заслуговують на увагу, оскільки правовідносини у цій справі стосуються реалізації активу саме неплатоспроможного банку, на які поширюється Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та Положення № 388, що є спеціальними норами регулювання спірних відносин, чого не було встановлено у справах, на якій посилається апелянт.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що Положення № 388 не є актом цивільного законодавства в розумінні ст.4 ЦК України, є безпідставними, оскільки ч.5 ст.4 ЦК України передбачено, що інші органи державної влади України, органи влади Автономної Республіки Крим можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини, лише у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом. Законом України, ст.51 Закону України «Про систему гнрантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що порядок реалізації майна банку під час проведення ліквідаційної процедури регламентується нормативно-правовими актами Фонду. А ч.3 ст.6 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що Фонд видає нормативно - правові акти у формі інструкцій, положень, правил.

Отже Положення № 388, що затверджено рішенням виконавчої дирекції Фнду гарантування вкладів фізичних осіб, є нормативно-правовим актом, що регулює цивільні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції таємниці народчої кімнати не знайшли свого підтвердження, а тому підлягають відхиленню.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене на повно з`ясованих обставинах з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують та не впливають на їх правильність

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м.Києва від 7 травня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова виготовлена 19 листопада 2019 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Ю.О. Матвієнко

А.М. Стрижеус