Справа № 716/1471/18
Ухвала

Іменем України

10.06.2019 Заставнівський районний суд Чернівецької області в складі:

головуючого судді Пухарєвої О.В.

за участю секретарів - Кульки О.М., Вікторівської Д.Я.,

представників позивача - Котляра О.Б.,

представників відповідачів - Бурдейного І.М., Ключинської У.М.,

третіх осіб Найди П.М., Цуркана Я.В., Предчишин М.В.,

представника третіх осіб Кирилюк Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Заставна цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Заставнівської міської ради та Приватного підприємства «НадПредТеплосервіс», треті особи без самостійних вимог на стороні відповідачів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання недійсним договору оренди комплексу нежитлових будівель котельні з обладнанням,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Заставнівського районного суду Чернівецької області з позовом до відповідачів: Заставнівської міської ради та Приватного підприємства «НадПредТеплосервіс» з позовом про визнання недійсним договору оренди комплексу нежитлових будівель котельні з обладнанням, у якому просив (згідно уточненої позовної заяви): визнати недійсним з часу укладення договір оренди комплексу нежитлових будівель котельні з обладнанням, укладений між Заставнівською міською радою та приватним підприємством «НадПредТеплосервіс» 12.09.2011, посвідченим приватним нотаріусом Заставнівського нотаріального округу Малітовською Т.М. , зареєстрованим в реєстрі за №1840.

В обґрунтування позовної вимоги посилався на те, що відповідачі протиправно в результаті зловмисної домовленості не провели відкритий прозорий конкурс та уклали договір оренди між собою з порушенням діючого законодавства. У зв`язку з цим позивач не мав змоги прийняти участь у конкурсі та отримати міську центральну котельню м. Заставна в оренду. Своїми протиправними діями відповідачі позбавили позивача права отримати в оренду об`єкт комунальної власності та отримувати гарантований щорічний прибуток від надання послуг централізованого теплопостачання.

Вислухавши в судовому засіданні представників сторін, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку про необхідність закриття провадження у даній цивільній справі у відповідності до приписів п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України.

Предметом судового розгляду в даній справі є вимога про визнання недійсним договору оренди комплексу нежитлових будівель котельні з обладнанням, укладеного 12.09.2011 між Заставнівською міською радою та приватним підприємством «НадПредТеплосервіс».

Суд вважає, що наявний спір відповідає ознакам спору, що підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, з огляду на наступне

Статтею 124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року (далі - Конвенція), яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року та згідно зі статтею 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Крім того, у статті 6 Конвенції закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04.12.1995 року у справі «Белле проти Франції»).

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин.

За загальним правилом, передбаченим у ч. 1 ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

За вимогами ч. 1 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням мають юридичні особи та фізичні особи-підприємці, а також фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України встановлено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

За статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (як приклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 року по справі №910/8729/18 (провадження №12-294гс18) зазначено, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року №2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Відповідно до положення п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Наведена норма підлягає застосуванню, якщо позов подано внаслідок помилкового уявлення особи про її право на звернення до цивільного суду у випадках, коли предмет спору чи суб`єктний склад його учасників не охоплюється юрисдикцією цивільних судів, або коли право чи інтерес не підлягають судовому захисту.

Звертаючись із цим позовом, позивач просив визнати недійсним договір оренди комплексу нежитлових будівель котельні з обладнанням, укладеного 12.09.2011 між Заставнівською міською радою та приватним підприємством «НадПредТеплосервіс».

Разом з тим, як вбачається з оспорюваного договору від 12.09.2011 такий було укладено між двома юридичними особами, на підставі якого виникли зобов`язальні відносини сторін щодо передачі в дострокове платне користування (оренду) комплексу: нежитлових будівель котельні з обладнанням, що знаходиться в м. Заставна АДРЕСА_1 Стуса, будинок №3 з метою надання послуг з теплопостачання.

Відповідно до статті 3 ГК України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.

За частиною першою статті 173 ГК України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

Згідно п. 3.2 Постанови Пленуму Вищого Господарського суду України №10 від 24.10.2011 «Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам», господарські суди на загальних підставах вирішують усі спори між суб`єктами господарської діяльності, а також спори, пов`язані з укладенням, зміною, виконанням і розірванням усіх господарських договорів між суб`єктами господарювання і органами державної влади і місцевого самоврядування, включаючи договори, які укладаються шляхом проведення конкурсу, біржових торгів, аукціонів тощо. До таких договорів відносяться, зокрема, такі: про відчуження об`єктів приватизації (крім приватизації державного житлового фонду); передачу державного або комунального майна в оренду; закупівлю товарів (робіт, послуг) для державних потреб.

Аналіз змісту та підстав поданого позову свідчить про те, що даний спір виник щодо недійсності господарського договору, яким було визначено зобов`язальні правовідносини сторін щодо вчинення певної дії господарського характеру (передання майна в користування (оренду)). При цьому, господарських відносини, що виникли між сторонами оспорюваного договору врегульовані як ЦК України так і ГК України. Зазначений господарський договір про передачу комунального майна в оренду укладений між органом місцевого самоврядування Заставнівською міською радою і суб`єктом господарювання ПП "НадПредТеплосервіс". За таких обставин, даний спір за своїми ознаками належить до спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду

Отже, позивач, звертаючись до Заставнівського районного суду Чернівецької області в порядку цивільного судочинства необґрунтовано визначив належність спору до цивільної юрисдикції всупереч до суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін, які виникли з господарського договору.

З огляду на викладене, з урахуванням того, що заявлена позивачем вимога підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, суд дійшов висновку про закриття провадження у даній справі, оскільки вона не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до приписів ч.2 ст.255 ЦПК України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету.

При цьому, п.5 ч.1 ст.7 ЗУ «Про судовий збір» передбачено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Таким чином, за відсутності відповідного клопотання позивача судом не вирішується питання про повернення останньому судового збору, сплаченого відповідно до квитанції від 25.08.2018 .

Керуючись п.1 ч.1 ст.255, ст.260-261, 353 ЦПК України суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Заставнівської міської ради та Приватного підприємства «НадПредТеплосервіс», треті особи без самостійних вимог на стороні відповідачів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання недійсним договору оренди комплексу нежитлових будівель котельні з обладнанням закрити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Чернівецького апеляційного суду через Заставнівський районний суд протягом п"ятнадцяти днів з дня складення повної ухвали суду.

Учасник справи, якому повний текст ухвали не було вручено у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали суду.

Повна ухвала суду складена 18.06.2019 (враховуючи вихідні дні з 15.06.2019 по 17.06.2019 )

Суддя О.Пухарєва