ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження F 22-ц/803/4270/19
Справа F 200/7261/13-ц
Суддя у 1-й інстанції - Женеску Е. В.
Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого F судді Куценко Т.Р.

суддів F Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря F Синенка Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1,

на ухвалу Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 20 грудня 2018 року про закриття провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 про зобов'язання виконати рішення суду, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2018 року ОСОБА_1Г звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська зі скаргою на дії Державної казначейської служби України /а.с.1/.

В обґрунтування скарги зазначав, що на підставі ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28.11.2017 року, набуло законної сили рішення від 20.03.2013 року по справі F 200/7261/13, яким на його користь з державного бюджету стягнуто 20 000,00 грн. та визнано наявність боргу за попереднім рішенням суду від 27.12.11 року у розмірі 17 500 грн. Відповідно до змісту рішення, копію цього рішення із заявою про його виконання було направлено до Державної казначейської служби України. Листом від 20.12.2017 року директор юридичного департаменту ДВСУ повідомив заявника про неможливість виконання рішення, оскільки до заяви про виконання рішення не додано виконавчий лист. Гроші заявнику не виплачені, що призвело до порушення його прав. На підставі чого скаржник просив суд зобовFязати керівника Державної казначейської служби України негайно виконати рішення суду від 20.03.2013 року у справі F 200/7261/13 у повному обсязі.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2018 року провадження за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність Державної казначейської служби України закрито /а.с. 38-42/.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування вказаної ухвали та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неповно зFясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Учасники справи не скористались правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Закриваючи провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України, суд першої інстанції виходив з того, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обовFязковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно зі ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Частиною 1 ст. 74 Закону України FПро виконавче провадженняF та ст. 447 ЦПК України передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами, права чи свободи яких порушено, до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно ст. 449 ЦПК України та ч.5 ст. 74 Закону України FПро виконавче провадженняF відповідну скаргу може бути подано протягом 10 днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів; а також у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження рішення виконавця про відкладення проведення виконавчих дій.

Судом першої інстанції установлено, що згідно ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28.11.2017 року, набуло законної сили рішення від 20.03.2013 року у справі F 200/7261/13, яким на користь ОСОБА_1 з державного бюджету стягнуто 20 000,00 грн. та визнано наявність боргу за попереднім рішенням суду від 27.12.11 року у розмірі 17 500 грн.

Копію рішення із заявою про його виконання було направлено до Державної казначейської служби України.

Відповідно до листа директора юридичного департаменту Державної казначейської служби України ОСОБА_2 від 08.02.2018 року матеріали залишено без розгляду, з тих підстав, що заявником не надано оригінал виконавчого листа відповідно до вимог Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників, затвердженого Постановою КМУ від 03.08.2011 року F 845.

Приймаючи рішення про закриття провадження суд першої інстанції керувався ч.4 ст. 263 ЦПК України та врахував висновок ОСОБА_3 Верховного суду, викладений в постанові від 20.06.2018 року у справі F 916/1227/16 та постанові від 13 лютого 2019 року у справі F 199/9550/15-ц.

Колегія суддів, зважаючи на характер правовідносин у цій справі, вважає такий висновок правильним по суті та таким, що відповідає наступним нормам законодавства.

Згідно зі статтею 1 Закону України FПро виконавче провадженняF виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) F сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України FПро органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органівF (частина перша статті 5 Закону України FПро виконавче провадженняF).

Згідно статті 6 Закону України FПро виконавче провадженняF у випадках, передбачених законом, рішення щодо стягнення майна та коштів виконуються органами доходів і зборів, а рішення щодо стягнення коштів F банками та іншими фінансовими установами. Рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. У випадках, передбачених законом, рішення можуть виконуватися іншими органами. Органи та установи, зазначені в частинах першій-третій цієї статті, не є органами примусового виконання.

Аналогічне положення закріплено в частині першій статті 1 Закону України від 02.06.2016 року F 1403-VIII FПро органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органівF, відповідно до якого примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України FПро виконавче провадженняF випадках F на приватних виконавців.

Заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, обFєкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обовFязку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом (стаття 10 Закону України FПро виконавче провадженняF).

Згідно зі статтею 14 Закону України FПро виконавче провадженняF учасниками виконавчого провадження є виконавець, сторони, представники сторін, прокурор, експерт, спеціаліст, перекладач, субFєкт оціночної діяльності F субFєкт господарювання, особи, права інтелектуальної власності яких порушені, - за виконавчими документами про конфіскацію та знищення майна на підставі статей 176, 177 і 229 Кримінального кодексу України, статті 51-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Для проведення виконавчих дій виконавець за потреби залучає понятих, працівників поліції, представників органів опіки і піклування, інших органів та установ у порядку, встановленому цим Законом.

Сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обовFязок щодо виконання рішення (частини перша, друга статті 15 Закону України FПро виконавче провадженняF).

Виконавець зобовFязаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 18 Закону України FПро виконавче провадженняF).

01 січня 2013 року набрав чинності Закон України від 05.06.2012 року F 4901-VI FПро гарантії держави щодо виконання судових рішеньF (далі F Закон F 4901-VI), який встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України FПро виконавче провадженняF, та особливості їх виконання.

За нормами Закону F 4901-VI держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобовFязання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державний орган; державне підприємство, установа, організація; юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.

Законом F 4901-VI також визначено порядок виконання рішень суду про стягнення коштів з державного органу. Так, статтею 3 цього Закону передбачено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень F за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 року F 215 (далі F Положення F 215), Держказначейство є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Згідно з пунктом 3 Положення F 215 основними завданнями Держказначейства є: 1) реалізація державної політики у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів; 2) внесення на розгляд Міністра фінансів пропозицій щодо забезпечення формування державної політики у зазначених сферах.

Пунктом 9 Положення F 215 передбачено, що Держказначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

16 лютого 2013 року набрав чинності в новій редакції Порядок виконання рішень, який визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення.

За правилами пункту 3 Порядку виконання рішень в новій редакції рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Держказначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів F з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників F у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій)).

За положеннями зазначеного Порядку виконання рішень безспірне списання коштів за рішенням судів здійснюється з рахунків боржника у межах відкритих асигнувань, а в разі їх відсутності територіальний орган Держказначейства надсилає боржнику вимогу, якою зобовFязує здійснити дії, спрямовані на виконання рішення суду та пошук відкритих асигнувань. У такому випадку орган Держказначейства може заборонити боржнику здійснювати інші видатки, окрім захищених статей, передбачених Бюджетним кодексом України.

Отже, Держказначейство не є ані органом примусового виконання судових рішень, ані учасником, зокрема стороною виконавчого провадження і відповідно не здійснює заходів з примусового виконання рішень в порядку, визначеному Законом України FПро виконавче провадженняF, а є встановленою Законом F 4901-VI особою здійснювати гарантоване державою забезпечення виконання рішень суду способом безспірного списання коштів з рахунку боржника (державного органу, державного підприємства або підприємства, примусова реалізація майна якого забороняється) у визначених Законом F 4901-VI випадках та з урахуванням установлених ним особливостей за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Відповідно до положень пункту 15 Порядку виконання рішень дії органів Держказначейства з виконання виконавчих документів можуть бути оскаржені до Держказначейства або суду. Проте ні в цьому Порядку, ні в Законі F 4901-VI не зазначено, до якого суду оскаржуються рішення, дії або бездіяльність органів Держказначейства.

Разом з тим, Закон України FПро виконавче провадженняF установлює правило, згідно з яким рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (частина перша статті 74 цього Закону). Водночас можливість та порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів Держказначейства цим Законом не визначено.

Законом України FПро органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органівF, який визначає основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус, також не визначено порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів Держказначейства.

Як уже було зазначено, Держказначейство F не орган примусового виконання судових рішень, а згідно з пунктом 1 Положення F 215 центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів, який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

У свою чергу, згідно зі статтею 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю субFєкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Згідно із частиною першою статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із субFєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Враховуючи зазначене вище, слід дійти висновку, що законом не передбачено можливості оскаржити бездіяльність Державної казначейської служби України до місцевого суду, який видав виконавчий документ, в порядку Цивільного процесуального кодексу України.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права.

Посилання в апеляційній скарзі на висновок, викладений в постанові ОСОБА_3 Верховного суду від 30.05.2018 року у справі F 640/7794/16-ц є необґрунтованим, оскільки у справі, що розглядається судом, мають місце зовсім інші фактичні обставини та правовідносини.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що даний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, у звFязку з чим обґрунтовано закрив провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 1 ст. 255 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права є необґрунтованими. Підстави для скасування ухвали суду про закриття провадження у справі відсутні.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 F залишити без задоволення.

Ухвалу Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 20 грудня 2018 року F залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л.Демченко

ОСОБА_4