Єдиний унікальний номер справи 487/3948/17 Головуючий в апеляційній інстанції - ОСОБА_1
Провадження F22-ц/812/553/19
П О С Т А Н О В А

іменем України

13 травня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Лисенка П.П.,

суддів: Галущенка О.І., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання F Цуркан І.І.,

за участі:

позивача F ОСОБА_2,

її представника F ОСОБА_3,

відповідача F ОСОБА_4,

його представника F ОСОБА_5,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, яке ухвалене 21 грудня 2018 року об 11 годині 00 хвилин, в приміщенні Заводського районного суду м. Миколаєва під головуванням судді Павлової Ж.П., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И Л А:

28 липня 2017 року ОСОБА_2 пред'явила до ОСОБА_4 вищезазначений позов, який обґрунтовувала наступним.

27 серпня 2010 року, в Заводському відділі реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, вона зареєструвала шлюб з відповідачем, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за F 414.

Від шлюбу мають сина - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 липня 2017 року шлюб розірвано.

За час шлюбу, сторони за спільні кошти придбали у спільну сумісну власність, у січні 2014 року автомобіль марки Renault, модель Logan, 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_1, який зареєстрували на відповідача, побутову техніку та меблі для квартири.

Крім того, вказувала, що під час перебування у шлюбі ними за спільні кошти був проведений ремонт у квартирі FАДРЕСА_1, яка належала відповідачеві, вартість її частки в ремонті просила стягнути з відповідача на її користь.

Посилаючись на виписане, та на те, що сторони самі не можуть провести поділ майна, позивач просила визнати його спільною сумісною власністю та поділити його, виділивши кожному рівну його частку.

В серпні 2017 року представник позивача уточнив позов, та просив суд визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку автомобіля марки Renault, модель Logan, 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_1, при поділі стягнути з ОСОБА_4 на її користь грошову компенсацію вартості належної їй 1/2 частки вказаного автомобіля; стягнути з нього половину вартості грошей, витрачених на ремонт квартири FАДРЕСА_1, визнавши її попередньо обFєктом спільної сумісної власності, і та розділити спільне майно, виділивши у власність позивача телевізор SAMSUNG (діагональ 43), вартістю 4 000 гривень і спальний гарнітур, вартістю 11 000 гривень.

07 березня 2018 року сама позивач уточнила позовну заяву, та кінцево просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частку автомобіля марки Renault, модель Logan, 2013 року, державний номер НОМЕР_1, й стягнути при поділі з ОСОБА_4 на її користь грошову компенсацію її вартості в автомобілі та Ѕ частку в грошах, витрачених на ремонт квартири, після проведення по справі будівельно-технічної експертизи та розділити рухоме майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, виділивши у власність ОСОБА_2: телевізор LG (діагональ 55), вартістю 9 000 гривень; телевізор LG, вартістю 3 500 гривень; фотоапарат SAMSUNG WB 150F-18X, вартістю 1 500 гривень; ноутбук SAMSUNG NP 355U5C-SOTRU, вартістю 4 000 гривень; комод, вартістю 3 800 гривень; стіл, вартістю 4 800 гривень; стільці (4 шт.), вартістю 3 000 гривень; диван, вартістю 10 000 гривень; шафа для ванної кімнати 3 000 гривень, загальною вартістю майна 42 600 гривень.

Залишити у власності ОСОБА_4 рухоме майно, загальною вартістю 59 000 гривень, а саме: телевізор SAMSUNG (діагональ 43), вартістю 4 000 гривень; телефон SAMSUNG Galaxy Grand prime g531h, вартістю 4 000 гривень; планшет Asus, вартістю 4 000 гривень; холодильник Hotpoint ARISTON, вартістю 6 000 гривень; кухонна стінка, вартістю 7 000 гривень; кухонний куток, вартістю 2 500 гривень; шафа купе, вартістю 5 000 гривень; спальний гарнітур в комплекті з матрацом, вартістю 11 000 гривень; меблева стінка, вартістю 8 000 гривень; люстра, вартістю 2 500 гривень; люстра, вартістю 1 000 гривень.

Також позивач просила суд стягнути з відповідача, грошову компенсацію різниці вартості рухомого майна в розмірі 16 400 гривень.

За заявою представника позивача ОСОБА_3, ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 грудня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4 в частині визнання квартири FАДРЕСА_1 обFєктом спільної сумісної власності та стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 вартості ремонтних робіт проведених у вказаній квартирі - залишено без розгляду.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 грудня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Постановлено визнати, що частка ОСОБА_2 в праві власності на автомобіль марки Renault, модель Logan, 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_1 складає 1/3 частки.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 1/3 частки автомобіля марки Renault, модель Logan, 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_1 в розмірі 30 938 гривень 16 копійок та 640 гривень судового збору.

В іншій частині позову відмовлено.

ОСОБА_2 подала на це рішення апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржуване рішення суду та прийняти постанову про задоволення її позову в повному обсязі, з підстав неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідності висновків суду обставинам справи.

Вимоги апеляційної скарги мотивувала тим, що висновки суду першої інстанції про часткове задоволення позову не відповідають обставинам справи, оскільки зазначений в позовній заяві перелік майна набутий нею із відповідачем і є обFєктом їх спільної сумісної власності, а тому у відповідності до положень Сімейного кодексу України (далі - СК України) підлягає поділу.

Апеляційну скаргу, в частині поділу рухомого майна, крім автомобіля, слід скасувати, та в цій частині прийняти постанову, якою назване майно поділити. Рішення, в частині поділу автомобіля - залишити без змін, оскільки в названій частині суд постановив його з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Так, вирішуючи спір таким чином, як вказано в оскарженому рішенні, суд 1 інстанції виходив з того, що доказів іншому - позивач не надала, хоча то є її обовFязком.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду частково погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом 1 інстанції, проте висновки, в частині поділу рухомого майна, крім автомобіля, вважає помилковими, необґрунтованими й незаконними.

За Конституцією України, ст. 49 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зауважити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України F 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» Про судове рішення у цивільній справі - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зFясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно із статтею 81 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги і може вийти за їх межі.

Так, за змістом ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічна норма права закріплена і в ст. 372 Цивільного кодексу України: у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Як вбачається з матеріалів справи, з 27 серпня 2010 року по 21 липня 2017 року ОСОБА_2 з ОСОБА_4 перебували у шлюбі (а.с.8,10).

Судом першої інстанції встановлено, що 15 серпня 2005 року відповідач придбав автомобіль Daewoo Sens, який було продано 23 січня 2014 року, згідно довідки-рахунку F165410 (а.с.74-76).

23 січня 2014 року на підставі договору купівлі-продажу FМ-0005 відповідач придбав на своє імFя автомобіль марки Renault, модель Logan, 2013 року, державний номер НОМЕР_1, за грошові кошти від продажу автомобіля Daewoo Sens (а.с.14-16). При цьому, гроші виручені від продажу автомобіля, були використані на придбання спірного автомобіля, і, з врахуванням цього, частка відповідача у вартості набутого автомобіля склала 2/3 його вартості, а позивача F 1/3. Виходячи з цього і слід було визначати розмір компенсації вартості частки, яку стягнути з відповідача на користь позивача.

У звFязку з цим, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції проте, що спірний автомобіль марки Renault, модель Logan, 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_1 придбано сторонами під час перебування у шлюбі, то він є спільним майном подружжя. Проте, факт його купівлі, частково за особисті гроші відповідача, дає суду право відступити від засад рівності подружжя на користь ОСОБА_4 Тому, частка ОСОБА_2 в праві власності на спірний автомобіль складе 1/3. Виходячи з наведеного, з ОСОБА_4 підлягає стягненню грошова компенсація вартості 1/3 частки транспортного засобу.

Згідно висновку судової автотоварознавчої експертизи по визначенню ринкової вартості автомобіля складає 92 814 гривень 48 копійок, а 1/3 частки - 30 938 гривень 16 копійок і саме у вказаному розмірі слід стягнути компенсацію на користь позивача.

Оскільки суд 1 інстанції так і вчинив, то в цій частині рішення є вірним і підлягає залишенню без змін.

Стосовно вимог, щодо поділу рухомого майна, а саме компFютерної та побутової техніки і меблів, то суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про відсутність підстав для її поділу, а тому допущену помилку слід виправити постановою апеляційної інстанції.

Так, в апеляційному суді сторони дійшли згоди, щодо кількості спільного майна, періоду його придбання, місця знаходження, бажання ним користуватися та його вартості.

Зокрема сторони визнали, що спільною сумісною власністю подружжя є:

- телевізор LG (діагональ 55), вартістю 5 500 гривень;

-телевізор LG, вартістю 2 200 гривень;

-фотоапарат SAMSUNG WB 150F-18X, вартістю 1 500 гривень;

-ноутбук SAMSUNG NP 355U5C-SOTRU, вартістю 4 000 гривень;

-комод, вартістю 3 800 гривень;

-стіл з 4 стільцями F вартістю 3 000 гривень;

-диван, вартістю 8 000 гривень;

-шафа для ванної кімнати 2 000 гривень, на які претендує позивач і проти чого не заперечує відповідач, а всього загальною вартістю на 30 000 (тридцять тисяч) гривень,

-телевізор SAMSUNG (діагональ 43), вартістю 2 000 гривень;

-телефон SAMSUNG Galaxy Grand prime g531h, вартістю 3 600 гривень;

-планшет Asus, вартістю 2 000 гривень;

-холодильник Hotpoint ARISTON, вартістю 6 000 гривень;

-кухонна стінка, вартістю 5 000 гривень;

-кухонний куток, вартістю 2 500 гривень;

-шафа купе, вартістю 2 000 гривень;

-спальний гарнітур в комплекті з матрацом, вартістю 11 000 гривень;

-меблева стінка, вартістю 8 000 гривень;

-люстра, вартістю 2 500 гривень;

-люстра, вартістю 1 000 гривень, а всього загальною вартістю на 45 600 (сорок пFять тисяч шістсот) гривень, на які претендує відповідач і проти чого не заперечує позивач, з відповідною компенсацією різниці між ідеальною та реальною частками.

У звFязку з цим, сторонам слід передати у власність назване вище, бажане ними та узгоджене майно, та стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію різниці вартості рухомого майна (компFютерна та побутова техніка, меблі) в розмірі 7 800 (сім тисяч вісімсот) гривень.

У разі втрати майна, яке слід передати іншій стороні, особою, у якої воно знаходилось, та сторона повинна відшкодувати втрачене, за вказаними вище цінами.

Крім того, з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 слід стягнути 1 136 (одна тисяча сто тридцять шість) гривень судового збору.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 грудня 2018 року, в частині відмови у задоволенні позовних вимог про поділ рухомого майна та в частині розподілу судового збору скасувати, та в цій частині ухвалити нову постанову.

Провести поділ та виділити у власність: ОСОБА_2 з рухомого майна, що є спільною сумісною власністю подружжя:

- телевізор LG (діагональ 55), вартістю 5 500 гривень;

-телевізор LG, вартістю 2 200 гривень;

-фотоапарат SAMSUNG WB 150F-18X, вартістю 1 500 гривень;

-ноутбук SAMSUNG NP 355U5C-SOTRU, вартістю 4 000 гривень;

-комод, вартістю 3 800 гривень;

-стіл з 4 стільцями F вартістю 3 000 гривень;

-диван, вартістю 8 000 гривень;

-шафа для ванної кімнати 2 000 гривень,

а всього загальною вартістю на 30 000 (тридцять тисяч) гривень.

Виділити у власність ОСОБА_4 рухоме майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, а саме:

-телевізор SAMSUNG (діагональ 43), вартістю 2 000 гривень;

-телефон SAMSUNG Galaxy Grand prime g531h, вартістю 3 600 гривень;

-планшет Asus, вартістю 2 000 гривень;

-холодильник Hotpoint ARISTON, вартістю 6 000 гривень;

-кухонна стінка, вартістю 5 000 гривень;

-кухонний куток, вартістю 2 500 гривень;

-шафа купе, вартістю 2 000 гривень;

-спальний гарнітур в комплекті з матрацом, вартістю 11 000 гривень;

-меблева стінка, вартістю 8 000 гривень;

-люстра, вартістю 2 500 гривень;

-люстра, вартістю 1 000 гривень,

а всього загальною вартістю на 45 600 (сорок пFять тисяч шістсот) гривень.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію різниці вартості рухомого майна в розмірі 7 800 (сім тисяч вісімсот) гривень.

Рішення суду, в частині визнання за ОСОБА_2 1/3 частки в праві власності на автомобіль марки Renault, модель Logan, 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_1 та стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 1/3 частки автомобіля марки Renault, модель Logan, 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_1 в розмірі 30 938 гривень 16 копійок залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 1 136 (одна тисяча сто тридцять шість) гривень судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий П.П. Лисенко

Судді: О.І. Галущенко

ОСОБА_7

Повний текст постанови складено 15 травня 2019 року