Постанова

Іменем України

10 січня 2019 року

м. Київ

справа № 127/16850/16-ц

провадження № 61-17706св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - заступник Військового прокурора Вінницького гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2, які діють в інтересах малолітньої дитини - ОСОБА_3,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - служба у справах дітей Вінницької міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 січня 2017 року у складі судді Сичука М. М. та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 14 березня 2017 року у складі колегії суддів: Стадника І. М., Войтка Ю. Б., Міхасішина І .В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2016 року заступник Військового прокурора Вінницького гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, які діють в інтересах малолітньої дитини - ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - служба у справах дітей Вінницької міської ради, про виселення малолітньої дитини.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 18 грудня 2014 року задоволено позов заступника Вінницького прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці та виселено ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з АДРЕСА_1 будівлі для тимчасового проживання військовослужбовців та членів їх сімей, розташованої по АДРЕСА_1.

На виконання цього рішення, 20 травня 2015 року Вінницьким міським судом Вінницької області видано виконавчий лист № 1127/11560/14-ц.

Постановою старшого державного виконавця Замостянського відділу державної виконавчої служби від 05 червня 2015 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 1127/11560/14-ц.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 12 грудня 2015 року відстрочено виконання рішення Апеляційного суду Вінницької області від 18 грудня 2014 року до 15 травня 2016 року.

На підставі вказаного та з урахуванням того, що на момент народження у ОСОБА_1 і ОСОБА_2 дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, рішення Апеляційного суду Вінницької області від 18 грудня 2014 року вже набрало законної сили, заступник Вінницького прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 13 грудня 2016 року, просив суд виселити малолітню дитину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з АДРЕСА_1 у будівлі для тимчасового проживання військовослужбовців та членів їх сімей, розташованої по АДРЕСА_1, без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23 січня 2017 року позов заступника Військового прокурора Вінницького гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці задоволено.

Виселено ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, із АДРЕСА_1 у будівлі для тимчасового проживання військовослужбовців та членів їх сімей, розташованої по АДРЕСА_1, без надання іншого житлового приміщення.

Стягнуто у рівних частинах з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на користь Військової прокуратури Вінницького гарнізону судовий збір у розмірі 1 378,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що згідно з частиною четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Оскільки рішенням суду, що набрало законної сили, ОСОБА_1 і ОСОБА_2, які є батьками малолітньої дитини ОСОБА_3, виселено із АДРЕСА_1 у будівлі для тимчасового проживання військовослужбовців та членів їх сімей, розташованої по АДРЕСА_1, то і їх дитина підлягає виселенню. Крім того, зазначено, що кімната, з якої було виселено відповідачів, є військовим майном і службове житло має використовуватися з урахуванням характеру відношення цих осіб до Збройних Сил України.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 14 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 і ОСОБА_2 відхилено.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 січня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що рішенням суду, що набрало законної сили, встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 самоправно, без рішення уповноваженого органу, вселилися у кімнату АДРЕСА_1 у будівлі для тимчасового проживання військовослужбовців та членів їх сімей, розташованої по АДРЕСА_1, а тому підлягають виселенню з цієї кімнати без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року ці обставини не підлягають доказуванню. З урахуванням вказаного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову, оскільки на момент народження малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, набрало законної сили рішення суду про виселення його батьків.

При цьому, суд вказав, що рішенням суду місцевого суду не порушено права дитини, що передбачені Конвенцією про права дитини та Законом України «Про охорону дитинства», оскільки відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» саме батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Разом з тим, відповідачі у порушення вимог статей 10, 60 ЦПК України 2004 року не надали суду належних і допустимих доказів того, що залишення малолітньої дитини у будівлі для тимчасового проживання військовослужбовців і членів їх сімей за умов, що її батьки виселені з цього житла відповідно до закону і проживають в іншому місці, сприятиме якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 і ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову заступника Військового прокурора Вінницького гарнізону.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, необґрунтовано задовольнив позов заступника Військового прокурора Вінницького гарнізону про виселення малолітньої дитини, оскільки Конвенцією про права дитини закріплено, що держави-учасниці, до яких належить й Україна, вживають усіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини, батьків дитини, законних опікунів чи інших членів сім'ї. У всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Суди на вказані положення міжнародної угоди уваги не звернули та дійшли помилкового висновку про наявність підстав для виселення малолітньої дитини.

Крім того, помилковим є висновок судів, що вони самоправно зайняли кімнату АДРЕСА_1 у будівлі для тимчасового проживання військовослужбовців та членів їх сімей, розташованої по АДРЕСА_1, оскільки ОСОБА_1 є військовослужбовцем, а ОСОБА_2 - працівником Збройних Сил України, тому вони мають право на отримання житла згідно з положеннями Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відзив на касаційну скаргу учасниками справи не подано.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Судом установлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 жовтня 2014 року задоволено позов заступника Вінницького прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці та виселено ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з АДРЕСА_1 будівлі для тимчасового проживання військовослужбовців та членів їх сімей, розташованої по АДРЕСА_1 (а. с. 109-111).

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 18 грудня 2014 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 жовтня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову заступника Вінницького прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці.

Виселено ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з АДРЕСА_1 будівлі для тимчасового проживання військовослужбовців та членів їх сімей, розташованої по АДРЕСА_1 (а. с. 103-108).

При цьому, судом установлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 самоправно, без рішення уповноваженого органу, лише на підставі власної заяви вселились спочатку у кімнату АДРЕСА_1, а потім у кімнату АДРЕСА_1 будівлі для тимчасового проживання військовослужбовців та членів їх сімей, розташованої по АДРЕСА_1, порушивши положення Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 30 листопада 2011 року № 737, а тому підлягають виселенню без надання іншого житлового приміщення.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 12 жовтня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 18 січня 2016 року, заяву ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про відстрочення виконання рішення суду задоволено частково.

Відстрочено виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 жовтня 2014 року у справі за позовом заступника Вінницького прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері, в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про виселення із службової АДРЕСА_1 будівлі, розташованої по АДРЕСА_1, до 15 травня 2016 року.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 року народився ОСОБА_3, батьками якого є: ОСОБА_1 і ОСОБА_2

У статтях 118, 119 ЖК Української РСР визначено, що службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього.

Перелік категорій робітників, яким може бути надано службові жилі приміщення, встановлюється законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Відповідно до Основ житлового законодавства службові жилі приміщення можуть надаватися окремим категоріям військовослужбовців.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених ЖК Української РСР та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з пунктом 5.10 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями (чинної на момент виникнення спірних правовідносин), затвердженої наказом Міністерства оборони України від 30 листопада 2011 року № 737, підлягають виселенню з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення особи, які самоправно зайняли жилу площу.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

У Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю Організації Об'єднаних Націй 20 листопада 1959 року, встановлено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості.

Конвенцією про права дитини передбачено, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 1 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров'я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.

З урахуванням вказаного, встановивши, що рішенням суду, що набрало законної сили, батьків малолітньої дитини, ще до її народження, було виселено зі спірного житлового приміщення, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що самостійне проживання дитини в указаному житлі, враховуючи її вік, не відповідатиме її інтересам, оскільки її батьків було виселено із цього житла відповідно до закону та вони проживають в іншому місці.

Таким чином, оскаржуваними судоми рішеннями не порушено права дитини, встановлені Конвенцією про права дитини і Законом України «Про охорону дитинства», оскільки судами при ухваленні цих рішень першочергова увага була приділена якнайкращому забезпеченню інтересів дитини для проживання з батьками. Отже, посилання касаційної скарги у цій частині на правильність висновків судів не впливають.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 правомірно зайняли спірне житлове приміщення є безпідставними, оскільки обставини щодо самоправного зайняття вказаними особами службового приміщення встановлені преюдиційним судовим рішенням, що набрало законної сили. Отже, в силу частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року ці обставини доказуванню не підлягають.

При цьому суд касаційної інстанції враховує й висновки, викладені у рішенні Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов'як проти України».

Так, статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов'як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Колегія суддів вважає, що при ухваленні оскаржуваних судових рішень про виселення судами дотримана пропорційність, оскільки судами встановлено та із матеріалів справи вбачається, що відповідачів зі спірного житла було виселено відповідно до закону, ОСОБА_2 на праві приватної власності належала 1/2 частини квартири по АДРЕСА_2, що підтверджується довідкою комунального підприємства «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» від 11 лютого 2014 року, яка у подальшому, після самоправного вселення до спірної кімнати, була відчужена та за її продаж було отримано кошти. Крім того, на момент набрання рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 18 грудня 2014 року про виселення ОСОБА_1 і ОСОБА_2 законної сили та народження у них дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у квартирно-експлуатаційному відділі м. Вінниці на обліку перебуває більше 200 рапортів військовослужбовців на отримання житла у гуртожитку або будівлі тимчасового проживання, тому протиправне зайняття відповідачами спірної кімнати порушує законні права цих осіб на отримання службового житла.

Відповідно до частини 1 статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому їх відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 і ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 14 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник Б. І. Гулько Є. В. Синельников С. Ф. Хопта Ю. В. Черняк