Номер провадження: 22-ц/813/2884/19
Головуючий у першій інстанції Калашнікова О.І.
Доповідач Журавльов О. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.07.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

за участю секретаря Павлючук Ю.В.,

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

відповідач - Одеська міська рада,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2018 року у складі судді Калашнікової О.І.,

встановив:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , Одеської міської ради, просила суд встановити факт спільного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_2 однією сім`єю з 1993 року по день смерті ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_4 року.

Після уточнення 30.11.2017 року позовних вимог в судовому засіданні сторона позивача просила суд ухвалити рішення про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_2 з 1993 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Встановлення цього факту, що має юридичне значення, заявниці необхідно у зв`язку з оформленням свідоцтва про право на спадщину після смерті матері - ОСОБА_4 .

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу з 1993 року спочатку в кімнаті, належній ОСОБА_2 в гуртожитку по АДРЕСА_1 потім АДРЕСА_2 , що належав на праві власності ОСОБА_4 , в 2005-2006 роках, коли мати захворіла, вони проживали у позивачки по АДРЕСА_4, з 2006 року - в будинку АДРЕСА_3 .

Спільний бюджет ОСОБА_4 та ОСОБА_2 складався спочатку з заробітної плати і доходів від господарства, яке вони разом вели, коли проживали по АДРЕСА_2 потім з заробітної плати, пенсії і доходів від господарства (після досягнення пенсійного віку ОСОБА_4 ще кілька років працювала), а надалі тільки з пенсій.

ОСОБА_4 та ОСОБА_2 були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, піклувались один про одного.

В 2006 році за спільні грошові кошти ОСОБА_4 та ОСОБА_2 придбали частину житлового будинку по АДРЕСА_3 .

06.11.2006 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб.

На обґрунтування своїх вимог позивач посилалась на такі докази: фотографії, які містять зображення ОСОБА_4 та ОСОБА_2 з 1995 року, ОСОБА_2 в колі рідних ОСОБА_4 , пояснення свідків, відомості з пенсійної справи ОСОБА_4 про її доходи, довідки з місця реєстрації і фактичного місця проживання.

ОСОБА_2 позов не визнав, зазначив, що він з ОСОБА_4 не мешкали разом однією сім`єю, не вели спільне господарство та не мали спільного бюджету.

Стверджував, що з 1993 року він дійсно познайомився з ОСОБА_4 , вони зустрічались та підтримували дружні стосунки, але вони до реєстрації шлюбу ніколи не жили однією сім`єю, як чоловік та дружина та до квітня 2006 року взагалі разом не мешкали.

Окрім того, відповідач доводив, що житловий будинок по АДРЕСА_3 він придбав за особисті грошові кошти, отримані від продажу земельної ділянки площею 1,47 га, яку отримав у власність в порядку розпаювання майна колгоспу.

В обґрунтування своїх заперечень відповідач посилався на такі докази: довідку ТОВ «НИВА» про постійне мешкання з 25.11.1994 року по квітень 2006 року (тобто до часу коли він придбав власний будинок) за адресою: АДРЕСА_1 ; виписку з медичної картки хворого ОСОБА_2 за 1998 рік, довідку за 2003 рік, яка видана ОСОБА_2 ТОВ «НИВА», пояснення свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2018 рокупозов ОСОБА_1 задоволений.

Встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_4 і ОСОБА_2 з 1993 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_4 і ОСОБА_2 з 1993 року по 08 листопада 2006 року.

Зазначено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 були знайомі і підтримували дружні стосунки з 1993 року. Свідки як зі сторони позивача так і зі сторони ОСОБА_2 пояснювали в судових засіданнях, що з 1993 року ОСОБА_4 приходила до ОСОБА_2 , який мав житло в гуртожитку по АДРЕСА_1 , залишалась у нього. В судовому засіданні свідки пояснили суду, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на ділянці по АДРЕСА_2 держали господарство: вирощували городину, розводили і вирощували кролів і нутрій, надлишки продавали. В матеріалах пенсійної справи ОСОБА_2 міститься письмова заява ОСОБА_4 з проханням приносити пенсію за фактичним місцем проживання - АДРЕСА_2 . Довідка Центрального об`єднаного управління пенсійного фонду України в м. Одесі №14720/05 від 03.09.2018 року свідчить, що пенсію ОСОБА_4 та ОСОБА_2 отримували за місцем фактичного проживання АДРЕСА_2 : та ОСОБА_2 - з 1999 року, ОСОБА_4 - з 2000 року.

Не погодившись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_2 через представника ОСОБА_3 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою.

В скарзі ставиться питання про скасування судового рішення, ухвалення нового, про відмову у задоволенні позову.

Основними доводами апеляційної скарги є посилання на те, що суд першої інстанції порушив норми матеріально права в частині встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 1993 року по 01.01.2004 рік, оскільки Кодекс про шлюб та сім`ю УРСР не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу.

Суд першої інстанції не дав належну оцінку наданих доказів, а саме, заяві з пенсійної справи ОСОБА_2 №172816, відповідно до якої, місце отримання пенсії визначено АДРЕСА_2, при цьому заяву написано ОСОБА_4 та стосується саме її пенсії.

ОСОБА_2 заперечує факт отримання пенсії за адресом по АДРЕСА_2 , та написання будь яких заяв з цього приводу. Саме ця заява стала підставою надання Відповіді Управління пенсійного фонду у Київському районі м. Одеси від 03.09.2018 року №14720/05, в якій зазначено, що ОСОБА_2 отримував пенсію з 01.09.1999 року за адресом: АДРЕСА_2 по 01.07.2018 року, що не відповідає дійсності.

Крім того, апелянт зазначає, що жодним доказом та свідченнями свідків не встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 мешкали разом, вели спільне господарство та мали спільний бюджет. Натомість свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та особисто ОСОБА_2 підтвердили, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 до березня 2006 року не жили разом як чоловік та дружина, не вели спільне господарство та не мали спільний бюджет.

У відзиві від 14.01.2019 року на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення Київського районного суду м. Одеси залишити без змін. В обґрунтування посилається на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду. Зазначає, що доводи відповідача в апеляційній скарзі не є доведеними належними та допустимими доказами.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 28.11.2018 року визначено колегію суддів апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого судді Черевка П.М., Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 18 грудня 2018 року в складі судді Черевка П.М. відкрито апеляційне провадження.

Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», ліквідовано апеляційний суд Одеської області, створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосуддя в апеляційному окрузі, який включає Одеську область, з місцезнаходженням у м. Одесі.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно - територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Частиною 5 статті 31 ЦПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.

На виконання вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ЦПК України рішенням зборів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 року №1 днем початку роботи суду визначено 03.01.2019 року, до якого підлягають передачі всі справи, що перебували в провадженні апеляційного суду Одеської області.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 26.01.2019 року визначено колегію суддів Одеського апеляційного суду в складі: головуючого судді Журавльова О.Г., Комлевої О.С., Кравця Ю.І.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 01 лютого 2019 року цивільна справа прийнята до провадження колегії суддів та призначена до розгляду.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї викладених у відзиву, судова колегія вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Вказаним вимогам судове рішення не відповідає.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_4 і ОСОБА_2 з 1993 року по 08 листопада 2006 року.

Проте з вказаними висновками суду першої інстанції погодитися не можна з огляду на наступне.

За загальним правилом дії законів та інших правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності.

Отже, не можна встановити факт спільного проживання ОСОБА_4 і ОСОБА_2 до 01 січня 2004 року, оскільки законодавством України, яке діяло до 2004 року, встановлення такого факту не мало правового значення.

Таким чином, суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу до 2004 року порушив норми матеріального права, оскільки для вказаних правовідносин до 2004 року повинен був застосувати норми КпШС України, у якому не передбачалося визнання факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

З огляду на наведене позовні вимоги стосовно встановлення факту сумісного проживання осіб у проміжок часу з 1993 року по 01 січня 2004 року задоволенню не підлягають.

Крім того, за приписами ч. 2 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 3.06.99 №5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Згідно зі ст. 74 СК, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл.8 цього кодексу.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст. 74 СК поширюється на правовідносини між чоловіком і жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності в сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Отже, для визнання фактичного подружжя сім`єю в якості доказів можуть бути свідоцтво про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з по господарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого, заяви, заповіти, переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного, довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Проте, жодних належних та допустимих доказів, позивачем до суду надано не було та матеріали справи не містять.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 були знайомі і підтримували дружні стосунки з 1993 року.

08 листопада 2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 померла.

Також встановлено, що до квітня 2006 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 разом як чоловік та дружин без реєстрації шлюбу не мешкали, не вели спільне господарство, не мали єдиного бюджету, що підтверджується довідкою наданою ТОВ «НИВА» із якої вбачається, що ОСОБА_2 був зареєстрований в гуртожитку з 25.11.1994 року по 30.10.2012 року та постійно мешкав у гуртожитку з 25.11.1994 року по квітень 2006 року (тобто до часу коли він придбав власний будинок).

28.03.2006 року ОСОБА_2 придбав частину житлового будинку у АДРЕСА_3 .

При цьому, не є обґрунтованими та ґрунтуються на припущеннях висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 і ОСОБА_4 отримували за місцем фактичного проживання по АДРЕСА_2 (відповідь Управління пенсійного фонду у Київському районі м. Одеси від 03.09.2018 року №14720/05), оскільки поза увагою суду залишено те, що у вказаної відповіді не було зазначено «отримували за місцем фактичного проживання», лише перелічено адреси та роки отримування, крім того, суд першої інстанції не надав належної оцінки заяві з пенсійної справи ОСОБА_2 №172816, відповідно до якої, місце отримання пенсії визначено АДРЕСА_2, яку написано ОСОБА_4 та стосується саме її пенсії.

Також є помилковим висновок суду першої інстанції про те, ОСОБА_2 отримував пенсію з 01.09.1999 року за адресом: АДРЕСА_2 по 01.07.2018 року, оскільки як було встановлено судом першої інстанції з березня 2006 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 постійно мешкали по АДРЕСА_3 ».

Крім того, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження обставин на які посилається позивач, які б були підставою для встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, є помилковим навіть за наявності показів свідків, приєднаних до матеріалів справи фотографій, відвідин одне одного тощо, оскільки судом залишено поза увагою, положення ч. 2 ст. 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Матеріалами справи не доведено, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 були усталені відносини, що притаманні подружжю, а отже відсутні підстави стверджувати, що сторони спільно проживали, пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки.

Відносини сторін не мають ознак подружніх відносин, а саме не підтверджено наявність факту ведення спільного господарства, прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї.

Крім того, позивачем не надано допустимих доказів придбання спірного майна внаслідок спільної праці та проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірний будинок, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо наявності підстав для задоволення позову.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ст. 12, 13, 81, 89 ЦПК України).

Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, судом неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, оскаржуване рішення суду першої інстанції на підставі ст. 376 ч. 1 п. 3, 4 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення, про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

З матеріалів справи вбачається, що за подання апеляційної скарги ОСОБА_2 був сплачений судовий збір в сумі 960,00 грн. (а.с.56).

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується ст. 141 ЦПК України.

Враховуючи, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, сума сплаченого судового збору за подачу апеляційної скарги підлягає стягненню з ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 141, 268, 367, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2018 року скасувати, ухвалити нову постанову.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Одеська міська рада народних депутатів про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (ОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 960,00 грн. (дев`ятсот шістдесят гривень 00 копійок).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст Постанови складено 25 липня 2019 року

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді О.С.Комлева

Ю.І.Кравець