Постанова

Іменем України

18 липня 2019 року

м. Київ

справа № 642/6347/16-ц

провадження № 61-28792св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Елді»,

третя особа - публічне акціонерне товариство «ФідоБанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на рішення Ленінського районного суду м. Харкова у складі судді Вікторова В. В. від 12 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області, у складі колегії суддів: Яцини В. Б., Бурлаки І. В., Карімової Л. В., від 23 серпня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Елді» (далі - ТОВ «Елді»), третя особа - публічне акціонерне товариство «ФідоБанк» (далі - ПАТ «ФідоБанк»), про визнання права власності на вклад.

Позовна заява мотивована тим, що 02 березня 2016 року між нею та ТОВ «Елді»було укладено договір про відступлення права вимоги (цесії), відповідно до умов якого вона набула право вимоги за договором банківського рахунку від 04 лютого 2011 року, укладеного між ТОВ «Елді» та публічним акціонерним товариством «СЕБ Банк» (далі - ПАТ «СЕБ Банк»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «ФідоБанк» (ПАТ «ФідоБанк»), а також набула статусу вкладника відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» на грошові кошти в розмірі 149 500,00 грн. 18 квітня 2016 року нею було отримано письмове повідомлення від ТОВ «Елді» про розірвання договору про відступлення права вимоги, а 03 червня 2016 року повідомлення про те, що 01 червня 2016 року ТОВ «Елді» безоплатно передало ОСОБА_3 у власність грошові кошти за вищевказаним договором банківського рахунку від 04 лютого 2011 року. Посилаючись на порушення її прав, ОСОБА_1 просила визнати за нею з 02 березня 2016 року право власності на вклад у розмірі 149 500,00 грн, набуте на підставі договору про відступлення права вимоги від 02 березня 2016 року з набуттям нею статусу вкладника відповідно до вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 12 травня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 23 серпня 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судові рішення мотивовано тим, що ОСОБА_1 на підставі договору відступлення права вимоги отримала право грошової вимоги до банку за договором банківського рахунку, а не право власності на грошові кошти, тому відсутні підстави для визнання права власності за позивачем на заявлену суму.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Хавхун ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не встановлено порушень та не спростовано правомірність договору цесії чи його умов, на підставі якого відбулося відступлення права вимоги, перехід права власності на грошові кошти за договором банківського рахунку та набуття позивачем статусу вкладника у значенні пункту 4 частини першої статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

25 грудня 2017 року від ТОВ «Елді» надійшла заява про визнання позову ОСОБА_1 , посилаючись на частину першу статті 174 ЦПК України 2004 року.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки», у справі № 714/854/15-ц (провадження № 61-27905св18) призначено повторний автоматизований розподіл.

12 червня 2019 року справу розподілено судді-доповідачу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

04 лютого 2011 року між ПАТ «СЕБ Банк», правонаступником якого є ПАТ «ФідоБанк», та ТОВ «Елді» було укладено договір банківського рахунку № 173770, відповідно до умов якого банк зобов`язався відкрити поточний рахунок для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору. Предметом вказаного договору є надання банком клієнту послуг з проведення розрахунків, з касового обслуговування, з документального оформлення та підтвердження розрахунків, з купівлі-продажу валют, інші послуги.

02 березня 2016 року між ТОВ «Елді» та ОСОБА_1 було укладено договір про відступлення права вимоги (цесії) за вищевказаним договором банківського рахунку на грошові кошти у розмірі 149 500,00 грн, який розірвано з ініціативиТОВ «ЕЛДІ» згідно з повідомленням від 18 квітня 2016 року № 18/04.

Згідно з рішенням Національного банку України від 20 травня 2016 року № 8 ПАТ «ФідоБанк» віднесено до категорії неплатоспроможних, а 20 травня 2016 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 783 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Фідобанк» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку».

03 червня 2016 року директор ТОВ «Елді» письмово повідомив позивача про укладання договору дарування від 01 червня 2016 року та безоплатну передачу ОСОБА_3 у власність грошових коштів за договором банківського рахунку.

Відповідно до договору дарування від 01 липня 2016 року без нотаріального посвідчення, вбачається укладання договору між ТОВ «ЕЛДІ» та ОСОБА_3 , предметом договору є грошові кошти у розмірі 698 942,92 грн за договором банківського рахунку від 04 лютого 2011 року № 173770 (а. с. 130-131).

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Стаття 1066 ЦК України передбачає, що за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Водночас банк згідно з частиною другою статті 1066 ЦК України має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.

Отже, зобов`язальні правовідносини, що склалися між сторонами на підставі договору банківського рахунку, мають майново-грошовий характер, відтак, у цьому разі позивач є кредитором за майновою вимогою щодо розпорядження належними йому коштами.

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом у цих правовідносинах.

Пунктом 16 статті 2 зазначеного Закону встановлено, що тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом, а відповідно до пункту 6 статті 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Тому, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація чи почата процедура його ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, а даний Закон в силу цього є пріоритетним відносно інших нормативних актів у спірних правовідносинах. Виходячи з суті (змісту) та згідно з частиною другою статті 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідація банків, тому захист прав одного з вкладників банку не повинний спричиняти до порушення прав інших вкладників і повинний бути пропорційний з огляду на дотримання суспільного інтересу збереження довіри до банківської системи України.

Відповідно до пункту 1 частини п`ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку. Пунктом 1 частини шостої статті 36 цього Закону передбачено, що обмеження, встановлені пунктом 1 частини п`ятої цієї статті, не поширюються на зобов`язання банку щодо: виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантуються Фондом, в національній валюті України.

Таким чином, ТОВ «Елді» має статус кредитора ПАТ «Фідобанк», тому суди дійшли вірного висновку, що на нього поширюються обмеження щодо задоволення його вимог до банку під час запровадження у ньому тимчасової адміністрації.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 3-217гс15, від 10 червня 2015 року у справі № 3-223гс15 та підтверджуються правовими позиціями усталеної практики Верховного Суду.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно з частиною першою статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктом 4 частини першої статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що вкладник - фізична особа (у тому числі фізична особа - підприємець), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката.

Встановивши, що ОСОБА_1 не є вкладником банку, оскільки не укладала з ПАТ «ФідоБанк» договір банківського вкладу (депозиту) або договір банківського рахунку, а за договором цесії набула права ТОВ «Елді», на якого поширюються обмеження, встановлені пунктом 1 частини п`ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку, що вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач набула статусу вкладника виходячи зі змісту пункту 4 частини першої статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не спростовують висновків суду про відмову у позові, оскільки позивач за договором уступки права вимоги набула права юридичної особи, яка не підпадає під визначення вкладника, а є кредитором, на якого поширюються обмеження, встановлені пунктом 1 частини п`ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Доводи касаційної скарги про правомірність укладеного між сторонами договору цесії, як підставу для визнання за позивачем права власності на грошові кошти у розмірі 149 500,00 грн, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки судами надано вірну оцінку доводам, за якими до ОСОБА_1 перейшло право вимоги, а не право власності на грошові кошти (п. 1.1. договору).

Крім того, зобов`язання за цим договором між сторонами припинилися внаслідок його розірвання в силу вимог частини другої статті 653 ЦК України, яке ОСОБА_1 не оспорює, отже воно не може бути підставою для визнання за позивачем права власності на грошові кошти.

Заява відповідача ТОВ «Елді» про визнання позову судом не приймається в силу вимог частини четвертої статті 174 ЦПК України 2004 року (частина четверта статті 206 ЦПК України), оскільки таке визнання порушує права ПАТ «Фідобанк», який є власником переданих за договором банківського рахунку коштів та має обов`язок повернути вклад із нарахованими відсотками.

Судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують тазводяться лише до переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити товариству з обмеженою відповідальністю «Елді» у прийнятті визнання позову ОСОБА_1 .

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 12 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 23 серпня 2017 року- без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара