Постанова

Іменем України

17 липня 2019 року

м. Київ

справа № 752/22183/14-ц

провадження № 61-24401св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач),

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 грудня 2016 року у складі головуючого-судді Шевченко Т. М. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 12 червня 2017 року у складі колегії суддів: Волошиної В. М., Слюсар Т. А., Музичко С. Г.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності та витребування майна.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що 14 грудня 2005 року між нею як інвестором та Товариством з обмеженою відповідальністю «Невірос» (далі -ТОВ «Невірос») як забудовником укладено договір № 14-12/30 про пайове інвестування у житлове будівництво, згідно з яким ТОВ «Невірос» зобов`язалось збудувати та передати їй як інвестору у власність частку новозбудованого житла, а саме: чотирикімнатну квартиру за умовним номером № 86 , загальною площею 196,27 кв. м, жилою площею 123,58 кв. м, розташовану на дев`ятому (шостому житловому ) поверсі, четвертого під`їзду АДРЕСА_3 . Крім того, 11 лютого 2008 року між ТОВ «Невірос» (забудовник), Товариством з обмеженою відповідальністю «Консалтингова фірма «Нова Адреса» (далі - ТОВ «Нова Адреса») (інвестор) та позивачем укладено договір про відступлення права вимоги, згідно з яким ТОВ «КФ «Нова Адреса» відступило позивачу права інвестора за договором про пайове інвестування у житлове будівництво від 27 жовтня 2005 року № 27-10/25, в тому числі і право власності на частку новозбудованого житла, а саме: однокімнатну квартиру за умовним номером № 3, загальною площею 56,74 кв. м, жилою площею 31,84 кв. м, що розташована на четвертому (першому житловому) поверсі першого під`їзду будинку по АДРЕСА_3 .

Позивач зазначає, що протягом 2005-2008 років вона повністю виконала зобов`язання як інвестор та сплатила вартість частки новозбудованого житла (квартир № 3 і № 86 ). Проте у 2012 році їй стало відомо, що належні їй квартири були відчужені на користь ОСОБА_2 без її відома. На цей час майнові права на вищевказані квартири належать ОСОБА_3 , на підставі договорів про відступлення права вимоги від 02 грудня 2008 року, однак вона жодних договорів про відчуження належних їй майнових прав на спірні квартири не підписувала, довіреностей на вчинення таких дій нікому не видавала, вважає, що її підписи на договорах підроблені. При цьому позивач вказувала, що її чоловік ОСОБА_4 займався ріелторським бізнесом, а тому мав чисті аркуші з її підписом, які міг використати при відчуженні спірних квартир ОСОБА_2 , яка була на той час його співмешканкою.

ОСОБА_1 , з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати за нею майнові права (право власності): на квартиру № 117, загальною площею 195,5 кв. м, жилою площею 122,50 кв. м, кількість кімнат 4 , розташовану на 6 поверсі, 4 секції житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 ; на квартиру № 3, загальною площею 54,30 кв. м , жилою площею 29,70 кв. м, кількість кімнат - 1, розташовану на 1 поверсі, 1 секції житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 , а також витребувати у ОСОБА_2 майнові права на вказані квартири.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 20 грудня 2016 року позов задоволено, визнано за ОСОБА_1 майнові права (право власності) на квартиру № 117, загальною площею 195,5 кв. м, жилою площею 122,50 кв. м, кількість кімнат 4 , розташовану на 6 поверсі, 4 секції житлового будинку за адресою : АДРЕСА_3 та на квартиру № 3, загальною площею 54,30 кв. м , жилою площею - 29,70 кв. м, кількість кімнат 1 , розташовану на 1 поверсі, 1 секції житлового будинку за адресою : АДРЕСА_3 . Витребувано у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 майнові права на вищевказані квартири. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки договори про відступлення права вимоги від 02 грудня 2008 року, згідно з якими право вимоги, в тому числі і право власності на спірні квартири, перейшло від ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , є недійсними на підставі статей, 203, 215, 228, так як відчуження майнових прав на об`єкти нерухомості відбулось без волевиявлення ОСОБА_1 , остання не була присутня при підписанні цих договорів та не мала на меті передавати у власність зазначені квартири будь-якій особі, а тому наявні підстави для визнання за ОСОБА_1 майнових прав (права власності) на спірні квартири. Отже ОСОБА_1 є інвестором будівництва спірних квартир за договором про пайове інвестування у житлове будівництво від 14 грудня 2005 року № 14-12/30, а також за договором про відступлення права вимоги від 11 лютого 2008 року, за яким ОСОБА_1 набула прав інвестора за договором від 27 жовтня 2005 року № 27/10/25, а тому її право підлягає захисту шляхом витребування на підставі статті 387 ЦК України у ОСОБА_2 спірних квартир, які введені в експлуатацію.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 12 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення Голосіївського районного суду м. Києва залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що судом першої інстанції не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просить судові рішення першої та апеляційної інстанцій скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди вийшли за межі позовних вимог, оскільки позивач не ставила питання про визнання правочину недійсним та застосування наслідків недійсності правочину. ОСОБА_1 не доведено, що саме вона є власником спірного нерухомого майна, оскільки існує порядок оформлення права власності на об`єкт інвестування після прийняття такого об`єкта до експлуатації, який врегульований Законом України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» та Законом України «Про інвестиційну діяльність», тобто позивач отримав лише право на набуття права власності, а не саме право власності. З огляду на це, судами неправильно застосовано до спірних правовідносин положення статті 387 ЦК України. Також суди попередніх інстанцій не врахували роз`яснення, які були надані Верховним Судом України у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», в яких зазначено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Норма частини першої статті 216 ЦК України не застосовується як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Також було відмовлено судом у задоволенні клопотання про виклик експерта в судове засідання з приводу надання ним висновку від 31 жовтня 2016 року, чим порушено диспозитивність сторін. Крім того, суди залишили поза увагою рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26 жовтня 210 року, яке набрало законної сили, та згідно з яким за ОСОБА_2 визнано право власності на об`єкт незавершеного будівництва, зокрема на спірні квартири.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

11 травня 2018 року справу № 752/22183/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності та витребування майна передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 08 липня 2019 року вищевказану справу призначено до судового розгляду.

Станом на час розгляду справи Верховним Судом відзив на касаційну скаргу не надходив.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду.

Статтею 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

27 жовтня 2005 року між ТОВ «Невірос» та ТОВ «КФ «Нова Адреса» укладено договір № 27-10/25 про пайове інвестування у житлове будівництво з додатками № 1 та № 2, згідно з яким об`єктом будівництва є однокімнатна квартира за умовним номером З, загальною площею 56,74 кв. м, жилою площею 31,84 кв. м, розташована 1 (першому) житловому поверсі, 1 (першого) під`їзду за адресою: АДРЕСА_3 (будівельна адреса).

11 лютого 2008 року між ТОВ «Невірос», ТОВ «КФ «Нова Адреса» та ОСОБА_1 укладено договір про відступлення права вимоги, згідно з яким від ТОВ «КФ «Нова Адреса» відступило, а ОСОБА_1 прийняла право інвестора за договором від 27 жовтня 2005 року № 27-10/25 про пайове інвестування у житлове будівництво.

Крім того, 14 грудня 2005 року між ТОВ «Невірос» та ОСОБА_1 укладено договір № 14-12/30 про пайове інвестування у житлове будівництво з додатками № 1, № 2 та № 3, згідно з яким об`єктом інвестування є чотирикімнатна квартира за умовним номером 86, загальною площею 196,27 кв. м, житловою площею 123,58 кв. м, розташована на 6 (шостому) житловому поверсі 4 ( четвертого ) під`їзду за адресою: АДРЕСА_3 (будівельна адреса).

02 грудня 2008 року між ТОВ «Невірос», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено два договори про відступлення права вимоги, згідно з яким ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 права інвестора за договором від 27 жовтня 2005 року № 27-10/25 про пайове інвестування у житлове будівництво та договором про відступлення права вимоги від 11 лютого 2008 року, а також за договором від 14 грудня 2005 року № 14 - 12/30 про пайове інвестування у житлове будівництво.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2010 року із внесеними виправленнями на підставі ухвали суду від 19 листопада 2010 року визнано за ОСОБА_2 право власності на об`єкт незавершеного будівництва, зокрема: жиле приміщення за адресою: АДРЕСА_22 загальною площею 196,27 кв. м, жилою площею 123,58 кв. м, розташоване на сьомому поверсі (четвертому житловому поверсі) 4 (четвертого) під`їзду; жиле приміщення за адресою: АДРЕСА_23 , загальною площею 56,7 кв. м, жилою площею 31,84 кв. м, розташоване на четвертому поверсі (1-му житловому поверсі) 1 (першого) під`їзду.

25 листопада 2014 року Державна архітектурно-будівельна інспекція України на підставі акту готовності об`єкта до експлуатації від 20 листопада 2014 року видала сертифікат серії ІУ № 05 про закінчення будівництвом житлового будинку з об`єктами соціально-культурного призначення на АДРЕСА_3 .

Із листа ТОВ «Невірос» від 05 червня 2015 року вих. № 05-06/15 вбачається, що після внесення змін до проектної документації та введення об`єкта будівництва в експлуатацію квартира АДРЕСА_24 , має номер 117.

За заявою представника ОСОБА_1 про вчинення злочину 05 грудня 2012 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено кримінальне провадження N 0000915 за фактом вчинення злочину, передбаченого частиною першою статті 358 КК України.

В якості доказу суду надано копію протоколу допиту свідка ОСОБА_2 від І7 квітня 2013 року, з якого вбачається, що відповідач підтвердила факт відсутності ОСОБА_1 в офісі ТОВ «Невірос» під час укладення договорів про відступлення права вимоги.

ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом про визнання за нею майнових прав (права власності) на квартири та витребування майна з чужого незаконного володіння посилалась, зокрема на те, що її колишній чоловік ОСОБА_4 займався ріелтерським бізнесом, а тому, мав чисті аркуші із її підписом. У вересні - жовтні 2008 року ОСОБА_4 покинув позивача та їх спільних дітей, переїхав жити до іншої жінки ( ОСОБА_2 ), тому 02 грудня 2008 року, на момент укладення договорів відступлення права вимоги, ОСОБА_1 не могла їх підписувати.

Згідно висновку експерта за результатами проведення судово-технічної експертизи документів від 31 жовтня 2016 року № 9616/16-33 у договорі від 02 грудня 2008 року про відступлення права вимоги за договором № 27-10/25 від 27 жовтня 2005 року про пайове інвестування у житлове будівництво на аркуші 2 спочатку виконаний підпис від імені ОСОБА_1 , поверх цього підпису надрукований текст договору.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним.

У зв`язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.

Положення частини першої статті 216 ЦК України не можуть застосовуватись як підстави позову про повернення переданого на виконання недійсного правочину майна, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Разом з тим відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України загального правила власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, зокрема від добросовісного набувача, шляхом подання віндикаційного позову, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

У разі заявлення в позовах вимог про віндикацію та реституцію, суд повинен самостійно визначити, яку вимогу по суті (а не за формою) пред`являє позивач, і відповідно застосувати належні норми законодавства, керуючись при цьому нормами статті 4, пунктів 3, 4 частини першої статті 214 ЦПК України.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач вважає договори про відступлення права вимоги, укладені 02 грудня 2008 року між ТОВ «Невірос», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , нікчемними на підставі статті 228 ЦК України та відповідно до частини другої статті 215 ЦК України нікчемний правочин є недійсним незалежно від визнання його таким судом, а тому просила на підставі статті 392 ЦК України визнати за нею право на майнові права (право власності) на спірні квартири та витребувати у ОСОБА_2 на підставі статті 387 ЦК України майнові права на вказані квартири.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи судами, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Суди, встановивши, що договори від 02 грудня 2008 року про відступлення права вимоги, укладені між ТОВ «Невірос», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , є недійсними, оскільки здійснені із порушенням актів цивільного законодавства, так як укладені без внутрішньої волі позивача, яка не мала на меті передавати у власність зазначені квартири будь-якій особі та не була присутньою при підписанні договорів. При цьому посилалися як на частину першу статті 215 ЦК України, якою передбачені підстави недійсності правочину, так і на статтю 228 ЦК України (правочин, який порушує публічний порядок є нікчемним) та на частину другу статті 215 ЦК України, якою передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність прямо встановлена законом (нікчемний правочин) і що в такому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Отже суди попередніх інстанцій не визначилися з характером спірних правовідносин та нормами права, які підлягають застосуванню, не перевірили доводи позивача, який вважає договори відступлення права вимоги від 02 грудня 2008 року нікчемними, та у мотивувальній частині судового рішення повинні були підтвердити чи спростовати обставину нікчемності правочину з підстав визначених статтею 228 ЦК України, та застосувати при цьому до спірних правовідносин реституцію як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України), незалежно від того, що позивач просив витребувати майнові права на спірні квартири на підставі статті 387 ЦК України.

Крім того, у разі наявності підстав для визнання договорів про відступлення права вимоги від 02 грудня 2008 року нікчемними, залишаються дійсними договір від 14 грудня 2005 року № 14-12/30 про пайове інвестування у житлове будівництво та договір від 11 лютого 2008 року про відступлення права за договором про пайове інвестування у житлове будівництво від 27 жовтня 2005 року № 27-10/25, згідно з якими ОСОБА_1 як інвестор взяла на себе зобов`язання здійснити пайове інвестування будівництва спірних квартир, а ТОВ «Невірос» (забудовник) взяло на себе зобов`язання збудувати та по закінченні будівництва передати у власність інвестору спірні квартири, у зв`язку з чим передчасним є висновок судів про визнання майнових прав (права власності) на спірні квартири на підставі статті 392 ЦК України, оскільки судом не з`ясовано чи оспорюються або не визнаються іншою особою такі майнові права на спірні квартири за ОСОБА_1 .

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, в силу наданих процесуальним законом повноважень, суд касаційної інстанції позбавлений права встановлювати, або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, надавати оцінку доказам, що не були предметом їх перевірки, чи робити їх переоцінку.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили рішення з порушенням норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, та відповідно частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваних рішень попередніх інстанцій, з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 12 червня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
М. Ю. Тітов