Дата документу 09.01.2019 Справа № 332/2881/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 332/2881/17 Головуючий у 1 інстанції
№ провадження 22-ц/807/507/19 Безлер Л.В.
Доповідач: Бєлка В.Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Бєлки В.Ю.

Суддів: Воробйової І.А.

Онищенко Е.А.

За участю секретаря: Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 20 вересня 2018 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2017 року ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» (скорочена назва - ПАТ «ВБР») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що 01 лютого 2013 року між ПАТ «ВБР» та відповідачем ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № ІСКGМСUІ.90807.003, відповідно до якого банк зобов'язався протягом 60 днів з моменту укладання договору встановити кредитний ліміт у розмірі 2000,00 грн., шляхом встановлення кредитного ліміту на рахунок № 2625.1.000079032, який відкритий на підставі приєднання позичальника до Умов та Правил надання банківських послуг.

Відповідач свої зобов'язання за кредитним договором своєчасно та належним чином не виконує, в результаті чого, станом на 30.08.2017 року утворилася заборгованість за кредитним договором в сумі 40 282,03 грн., яка складається з: прострочена заборгованість за кредитом - 3 748,97 грн., прострочена заборгованість за процентами - 8 870,14 грн.. заборгованість за штрафами/пенею - 27 662,92 грн.

В добровільному порядку відповідач суму заборгованості не сплачує.

Вказує, що на підставі договору відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № 103 від 06.02.2018 року право вимоги за кредитними договором № ІСКОМСІЛ.90807.003, укладеного 01.02.2013 року між ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» та ОСОБА_3 та за договорами про забезпечення вказаного зобов'язання, перейшло до нового кредитора - ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія».

Посилаючись на зазначені обставини просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 40 282,03 грн.

Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 20 серпня 2018 року змінено первісного позивача - Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський банк розвитку» на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», як правонаступника Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку». Виключено ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» зі складу позивачів по справі.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 20 вересня 2018 року у задоволені позову відмовлено.

У апеляційній скарзі ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» зазначає, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права. Апеляційну скаргу мотивує тим, що судом не повно з'ясовані обставини справи, що мають значення для справи. Вирішуючи питання про застосування позовної давності, суд неправильно визначився з початком його перебігу, а тому висновок суду про сплив позовної давності, та з цих підстав відмови в задоволені позову, є необґрунтованим. Просить скасувати рішення суду та постановити нове рішення по суті позовних вимог.

На зазначену апеляційну скаргу ОСОБА_3 подав відзив у якому зазначає, що рішення суду першої інстанції відповідає матеріалам справи та наданим доказам, тому просить його залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з'явилися, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено і підтверджено матеріалами справи, що 01 лютого 2013 року між Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський банк розвитку» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № ІСКGМСUІ.90807.003, відповідно до якого Банк зобов'язався протягом 60 днів з моменту укладання договору встановити Кредитний ліміт у розмірі 2000 грн., шляхом встановлення кредитного ліміту на рахунок № 2625.1.000079032, який відкритий на підставі приєднання позичальника до Умов та Правил надання банківських послуг.

06 лютого 2018 року на підставі договору відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № 103 право вимоги за кредитними договором № ІСКGМСUІ.90807.003, укладеного 01 лютого 2013 року між ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» та ОСОБА_3 та за договорами про забезпечення вказаного зобов'язання, перейшло до нового кредитора - Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія».

Останній платіж за зазначеним кредитним договором ОСОБА_3 було здійснено 20 листопада 2013 року. У зв'язку з порушеннями зобов'язань за вказаним кредитним договором станом на 29 вересня 2017 року утворилася заборгованість за кредитним договором становить 40 282 грн. 03 коп.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустив позовну давність, у межах якої він міг звернутись до суду з вимогою про стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором, процентів та пені.

Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду виходячи з наступного.

Відповідно до розрахунку заборгованості, наданої позивачем, станом на 29 вересня 2017 року, останню виплату за договором кредиту ОСОБА_3 було здійснено 20 листопада 2013 року, в подальшому відповідачем дій, що свідчили б про визнання ним боргу, не вчинялось. А отже строк позовної давності для стягнення заборгованості за зазначеним кредитним договором сплив у 2016 році.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15.

Відповідно до ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на необґрунтованість застосування судом першої інстанції строків позовної давності у зв'язку з тим, що строк дії кредитного договору сплив 01 лютого 2016 року, а отже банком не пропущено трирічного строку пред'явлення позову до суду, а також посилання, як на доказ, на висновок Верховного Суду України, викладений в Постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року по справі № 6-14цс14, колегія суддів не бере до уваги оскільки, в правовій позиції, викладеній в даній Постанові зазначено наступне.

Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Так, Верховним Судом України чітко зазначено, що позовна давність з повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії платіжної картки, а не закінченням строку дії кредитного договору. Відповідно до анкети-договору на оформлення платіжної картки, наданої ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку», строк дії картки встановлено в один рік, а саме до 01 лютого 2014 року. Отже, строк позовної давності для стягнення заборгованості за кредитним договором в повному обсязі позивачем пропущено.

Інші докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, а тому не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 20 вересня 2018 року по цій справі залишити без змін.

Дата складання повної постанови 14 січня 2019 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: В.Ю. Бєлка

Судді: І.А. Воробйова

Е.А. Онищенко