Справа F 629/998/19
Номер провадження 2-о/629/33/19
07.05.2019 року Лозівський міськрайонний суд Харківскої області у складі: головуючого судді Каращука Т.О., за участю секретаря судового засідання Котяй А.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Лозова цивільну справу F629/998/19 за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа Міністерство оборони України, про встановлення факту, що має юридичне значення,-
Заявник, ОСОБА_1 звернувся до Лозівського міськрайонного суду Харківської області з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме просив встановити факт перебування його у трудових відносинах з Міністерством оборони Української РСР в період з 20.07.1986 року до 01.08.1986 року під час виконання робіт з дезактивації Зони відчуження чорнобильської АЕС на посаді дезактиваторника F код професії 8154.
В обґрунтування позову вказано, що факт трудових відносин з Міністерством оборони Української РСР в період з 20.07.1986 року до 01.08.1986 року підтверджується рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 06.08.2013 року по справі F820/4193/13-а, так як трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи. Враховуючи вище викладене, зважаючи на те, що ОСОБА_1 не може одержати (відновити) документи, що посвідчують факт даних трудових відносин, які необхідні йому для оформлення статусу інваліда війни, заявник звернувся до суду з вище зазначеною заявою.
В квітні 2019 року представником заінтересованої особи було клопотання про закриття провадження у справі, зважаючи на те, що дана заява не підлягає розгляду в порядку окремого провадження, законодавством визначено інший порядок встановлення перебування осіб у трудових відносинах, також представник вказував на те, що в період, який просить встановити заявник, в трудовій книжці зазначено про трудові відносини з іншим підприємством та був направлений до ПрипFятської зони наказом даного підприємства.
Заявник в судове засідання не з'явився, про час, місце та дату судового засідання був повідомлений належним чином, про причини не явки не повідомив.
Представник заінтересованої в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини не явки не повідомив.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1), та є безпосереднім учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується посвідченням серії А F099441, виданим Харківською обласною державною адміністрацією, вкладкою до посвідчення, що підтверджує статус заявника як учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (а.с.4).
Згідно експертного висновку Харківської міжвідомчої експертної комісії на засіданні F360 від 15.11.2000 року(а.с.6), наявне захворювання ОСОБА_1 повFязане з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.
Відповідно до сторінок трудової книжки(а.с.9), ОСОБА_1 працював в період з 20.07.1986 року по 01.08.1986 року в Лозівському районному управлінні по будівництву, ремонту та утриманню автомобільних доріг Харківського обласного обFєднання державних підприємств по будівництву, ремонту та утриманню автомобільних доріг.
ОСОБА_1 був направлений за розпорядженням Облавтодора до ПрипFятської зони Київської області водієм автомобіля, що підтверджується випискою з наказу F32-К від 14.07.1986 року(а.с.5).
Згідно постанови Харківського окружного адміністративного суду від 06.08.2013 року по справі F820/4193/13-а(а.с.10-11), в м.ПрипFять, куди ОСОБА_1 приїхав 20.07.1986 року, його направили в розпорядження військових і після переустаткування його машини він з 21.07.1986 року до 01.08.1986 року займався дезактиваційними роботами під керівництвом військових від КПП «ПрипFять» до КП F1, КП F2, КП F3. Також в постанові значиться, що заявником 31.07.1986 року було отримано на КПП «ПрипFять» грамоту, премію, довідку про нарахування заробітної плати, після чого він поїхав додому та йому були виплачені відповідні кошти. В постанові також встановлено, ОСОБА_1 працював на автомобілі ЗІЛ -130 (поливо мийна машина) на дезактивації автошляхів і узбіч від м.ПрипFять до КП F1, КП F2, КП F3 та с.Товстий ліс, документи були видані з печатками комендатури м.ПрипFять і Поліського РШРБУ.
Відповідно до ст. 10 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов'язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців*, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до чинних на момент аварії на Чорнобильській АЕС нормативно - правових актів з питань Цивільної оборони, зокрема, - Положення про Цивільну оборону СРСР, затвердженого 18.03.1976 року Постановою ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР F 1111 та Положення про невоєнізовані формування Цивільної оборони та норми оснащення їх матеріально-технічними засобами, яке введено в дію наказом начальника Цивільної оборони СРСР - заступника Міністра оборони СРСР від 06.07.1975 року F90, в кожному міністерстві, відомстві або іншому центральному органі виконавчої влади, а також на підприємствах, в установах та організаціях за територіально - виробничим принципом створювались система, служби та формування Цивільної оборони. Формування ЦО, в тому числі і невоєнізовані, створювались саме з метою виконання робіт по ліквідації наслідків аварії, катастроф і стихійних лих. Громадяни, які виконували роботи по ліквідації Чорнобильської катастрофи (аварії на Чорнобильській АЕС та її наслідків) залучались до виконання цих робіт саме у складі формувань Цивільної оборони. До складу невоєнізованих формувань Цивільної оборони зараховуються в обов'язковому порядку громадяни СРСР: чоловіки у віці від 16 до 60 років та жінки від 16 до 55 років, за винятком вагітних жінок та жінок, які мають малолітніх дітей.
При цьому, жоден нормативний документ з питань цивільної оборони не містить однозначної вимоги щодо обов'язковості видання розпорядчого документу про залучення кожної конкретної особи до дій у складі формувань цивільної оборони.
Таким чином, особи, які залучались до складу формувань Цивільної оборони у 1986 році та в інші роки ліквідації, інвалідність яких пов'язана з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, мають право отримати такий статусу інваліда війни та/або особи з інвалідністю внаслідок війни.
Відповідно до п. 9 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», до інвалідів війни належать також інваліди з числа осіб, залучених до складу формувань цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов'язаних з ліквідацією Чорнобильської катастрофи.
Підставами для визнання особи інвалідом війни є наявність двох складових умов: 1) особа повинна бути залучена до складу формувань Цивільної оборони; 2) особі повинен бути встановлений статус особи, яка стала інвалідом внаслідок захворювань, пов'язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.
Враховуючи те, що заявник має статус особи, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1), є учасником ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС, захворювання наявне у нього, повFязане з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, що підтверджується документально, то заявник залучався до складу формувань Цивільної оборони та має право на отримання статусу інваліда війни.
Як зазначає Міністерство оборони в своєму клопотанні, справа не підлягає розгляду в окремому провадженні, однак з даним твердженням суд не може погодитися, зважаючи на те, що, відповідно до ч.2 п.5 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Згідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Отже, згідно із ст. 293, ч. 2 ст. 315 ЦПК України для встановлення факту необхідна наявність певних умов, зокрема, встановлюваний факт повинен бути юридичним, тобто від його встановлення у особи виникають, змінюються або припиняються особисті чи майнові права; чинним законодавством не передбачено іншого порядку його встановлення.
Як вбачається з матеріалів справи, факт, який підлягає встановленню в судовому порядку є юридичним та чинним законодавством не передбачено іншого порядку його встановлення. Інструкція з організації обліку особового складу Збройних Сил України та інші документи, зазначені Міністерством оборони України не передбачають іншого порядку встановлення факту перебування у трудових відносинах під час виконання робіт з дезактивації, оскільки жоден нормативний документ з питань цивільної оборони не містить однозначної вимоги щодо обов'язковості видання розпорядчого документу про залучення кожної конкретної особи до дій у складі формувань цивільної оборони, а відповідно до положень ч.2 ст. 24 КЗпП Української РСР,
у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.
Відповідно до розFяснень Пленуму ВСУ у п.7 постанови F9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», згідно зі ст.24 КЗпП укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи відома власника або уповноваженого ним органу.
Про факт допуску ОСОБА_1 до робіт з дезактивації свідчить постанова Харківського окружного адміністративного суду від 06.08.2013 року по справі F820/4193/13-а. Факти встановлені рішенням суду не підлягають доведенню.
Як вказував Верховний суд в своїй постанові від 16.01.2018 року у справі 350/403/16-ц, головним ключовим аспектом для встановлення факту трудових відносин є факт допуску до виконання трудових обовFязків.
Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 F 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення»(далі по тексту - Постанова), суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.
Даний факт не повFязаний з наступним вирішенням спору про право, а лише породжує юридичні наслідки, від яких залежить виникнення даного права.
Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
У відповідності до ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Зважаючи на викладене, факт відсутності підписання трудових договорів, документації про оплату праці та звільнення не оспорюється, тобто не оформлення трудових правовідносин підтверджується як позивачем, так і відповідачем.
На підставі ч.2 ст.80 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.
Враховуючи все вище вказане, суд вважає за необхідне задовольнити заяву ОСОБА_1 в повному обсязі.
Згідно ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору як громадянин, віднесений до 1 категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Повний текст рішення було виготовлено 13.05.2019 року.
На підставі викладеного і керуючись: ст.ст. 12, 13, 81, 258, 259, 263-265 ЦПК України, ЗУ «Про судовий збір», Постановою Верховного суду від 16.01.2018 року по справі F 350/403/16-ц, суд, -
Заяву ОСОБА_1, заінтересована особа Міністерство оборони України, про встановлення факту, що має юридичне значення F задовольнити в повному обсязі.
Встановити факт перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах з Міністерством оборони Української РСР в період з 20.07.1986 року до 01.08.1986 року під час виконання робіт з дезактивації Зони відчуження Чорнобильської АЕС на посаді дезактиваторника F код професії 8154.
Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Лозівський міськрайонний суд Харкiвської області шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Інформація про сторони:

Заявник - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, який мешкає за адресою: Харківська область, м.Лозова, смт.Панютине, вул.Бр.Сердюк, буд.10.

Заінтересована особа F Міністерство оборони України, що знаходиться за адресою: м.Киїів, Повітрофлотський проспект, 6.

Суддя Т.О.Каращук