Дата документу 28.11.2019 Справа № 311/4081/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 311/4081/18 Головуючий у 1-й інстанції Нікандрова С.О.
Провадження №22-ц/807/3252/19 Суддя-доповідач Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача суддів: за участю секретаряПодліянової Г.С., Гончар М.С., Кочеткової І.В., Путій Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Василівського районного суду Запорізької області від 19 серпня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернулася до Василіського районного суду Запорізької області з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

Позовна заява обґрунтована тим, що 13 лютого 2018 року між нею та відповідачем ОСОБА_1 було укладено шлюб. За час перебування у шлюбі ними було спільно придбано майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, а саме: електронагрівач вартістю 1300 грн., диван вартістю 2900 грн.; кухонний гарнітур вартістю 7100 грн.; вішалка для ванної кімнати вартістю 284 грн.; килимки для ванної кімнати 2 шт. вартістю 306 грн., килимок для ванної кімнати вартістю 130 грн., водонагрівач вартістю 2200 грн., прасувальна дошка вартістю 320 грн., електропіч вартістю 1700 грн., шуруповерт вартістю 780 грн., унітаз вартістю 1650 грн., тара скляна (3л, 1л, 0,5 л) вартістю 1108,05 грн., всього насуму 19778.50 грн.

Крім того, за час перебування у шлюбі сторонами також було придбано будівельні матеріали та виконані роботи про проведенню капітального ремонт будинку, який належить відповідачу ОСОБА_1 на праві приватної власності, на що було витрачено 60 649,93 грн. Просила визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя , придбане ними в період шлюбу вищезазначене майно та витрати на придбання будівельних матеріалів, ремонтних робіт щодо поліпшення житлового будинку АДРЕСА_1 на суму 60649.93 грн. Розділити належне на праві спільної сумісної власності майно, стягнувши зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію за належну їй 1/2 частку майна в розмірі 40212.21 грн., судові витрати у справі.

В ході судового розгляду справи позивач ОСОБА_2 підтримала позов

частково, просила визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя майно, придбане ними в період шлюбу, а саме: електронагрівач, диван, кухонний гарнітур, вішалку для ванної кімнати, килимки для ванної кімнати 2 шт., килимок для ванної кімнати, водонагрівач, прасувальну дошку, електропіч, шуруповерт, унітаз, тару скляну (3л, 1л, 0,5 л), всього на суму 19 778,50 грн., із зазначеного майна виділити їй в натурі: електронагрівач вартістю 1300 грн., прасувальну дошку вартістю 320 грн., тару скляну вартістю 1108,50 грн., всього майно на загальну суму 2728,50 гривень, стягнувши зі ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості її частки майна у праві спільної сумісної власності в розмірі 7160.75 грн. Визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя витрати на придбання будівельних матеріалів для ремонту та поліпшення житлового будинку на суму 44 004,00 грн, стягнувши зі ОСОБА_1 на користь позивача грошову компенсацію за належну їй Ѕ частку майна в розмірі 22 002,00 грн.

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 19 серпня 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл спільного майна подружжя - задовольнити частково.

Визнано об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 і ОСОБА_1 майно придбане ними в період шлюбу, а саме: електронагрівач, диван, кухонний гарнітур, вішалку для ванної кімнати, килимки для ванної кімнати 3 шт., водонагрівач, прасувальну дошку, електропіч, шуруповерт, унітаз, тару скляну, на загальну суму 19778,50 гривень, витрати на придбання будівельних матеріалів для ремонту та поліпшення житлового будинку на суму 32647,96 грн.

У порядку поділу спільного майна подружжя виділено ОСОБА_1 з спільної сумісної власності в приватну власність майно, а саме: кухонний гарнітур вартістю 7100 грн., диван вартістю 2900 грн., вішалку для ванної кімнати вартістю 284 грн., килимки для ванної кімнати в кількості 2 шт. вартістю 306 грн., килимок для ванної кімнати вартістю 130 грн., водонагрівач вартістю 2200 грн., електропіч вартістю 1700 грн., шуруповерт вартістю 780 грн., унітаз вартістю 1650 грн., а всього на загальну суму 17050 гривен. Виділено ОСОБА_2 із спільної сумісної власності в приватну власність майно, а саме: електронагрівач вартістю 1300 грн., прасувальну дошку вартістю 320 грн., тару скляну вартістю 1108,50 грн., на загальну суму 2728,50 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , грошову компенсацію вартості її частки майна у праві спільної сумісної власності у розмірі 7160,75 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості Ѕ частки витрат на придбання будівельних матеріалів для ремонту та поліпшення житлового будинку у розмірі 16 323,98 грн. та судові витрати у розмірі 458,12 грн.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл спільного майна подружжя відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані всі обставини справи та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що позивач у своєму позові майже в два рази зависила вартість майна, а саме: електропечі на 400 грн., кухонного гарнітуру на 1500 грн., шуруповерта на 380 грн., електронагрівача на 300 грн., вартість скляної тари на 300 грн. Підтверджуючих документів про вартість речей позивач не надала, але суд незважаючи на це вирішив стягнути з нього грошову компенсацію в розмірі 7160.75 грн. Зазначає, що все майно, хоча і було придбане у шлюбі, але за його особисті кошти. ОСОБА_1 не визнає стягнення з нього на користь позивачки компенсації вартості Ѕ частки витрат на придбання будівельних матеріалів у розмірі 16323.98 грн., а всього в сумі 32647,00 грн., а лише в сумі 6775,00 грн. Зазначає, що позивач не просила стягнути витрати за проведення робіт по ремонту житлового будинку, але суд самостійно вирішив це питання на користь позивача, що є незаконним.

ОСОБА_2 надала до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що апеляційна скарга є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Вважає, що судом вірно встановлено фактичні обставини справи, в повній мірі досліджено всі надані сторонам докази. Відповідач в судовому засіданні не заперечував проти переліку майна, яке належало сторонам на праві спільної сумісної власності, був незгодний лише з вартістю речей, але у ході судового розгляду справи не надав суду інших доказів про їх вартість, не заявив клопотання про призначення судової товарознавчої експертизи. Судом доведено та встановлено факт придбання спільного майна та проведення нами ремонту у належному відповідачу будинку під час перебування у шлюбі, повною мірою досліджені всі надані докази. Посилання відповідача щодо того, що суд нібито вийшов за межі позовних вимог є безпідставними, адже позивачкою надавалися пояснення із пропозицією розподілу та виділу майна кожній із сторін, які є у матеріалах справи і з якими відповідач погодився. Вважає, що рішення Василівського районного суду Запорізької області від 19 серпня 2019 року є законним та обґрунтованим просить його залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що сторони погодилися, що в період шлюбу ними придбано у спільну сумісну власність вищезазначене майно на загальну суму 19778,50 грн. З урахуванням погодженого сторонами в судовому засіданні переліку майна, що підлягає виділенню кожній із сторін в натурі, суд у порядку поділу спільного майна подружжя виділив із спільної сумісної власності в приватну власність ОСОБА_1 : кухонний гарнітур вартістю 7100 грн., диван вартістю 2900 грн., вішалку для ванної кімнати вартістю 284 грн., килимки для ванної кімнати в кількості 2 шт. вартістю 306 грн., килимок для ванної кімнати вартістю 130 грн., водонагрівач вартістю 2200 грн., електропіч вартістю 1700 грн., шуруповерт вартістю 780 грн., унітаз вартістю 1650 грн., всього майно на загальну суму 17050 гривен. Позивачу ОСОБА_2 суд виділив із спільної сумісної власності в приватну власність майно: електронагрівач вартістю 1300 грн., прасувальну дошку вартістю 320 грн., тару скляну вартістю 1108,50 грн., всього майно на загальну суму 2728,50 гривень. Виходячи з того, що загальна сума спільного сумісного майна подружжя, яке підлягає поділу становить 19778,50 грн., ідеальна доля частки спільного майна, вартість якого встановлена, становить 9 889,25 грн., а різниця між вартістю предметів та ідеальною долею дорівнює 7160,75 грн. При цьому, з огляду на правило рівності часток стягнув з відповідача на користь позивача грошову компенсацію вартості її частки майна у праві спільної сумісної власності у розмірі 7160.75 грн. Суд першої інстанції також прийшов до висновку, що позивачем доведено понесені витрати на придбання частини будівельних матеріалів на загальну суму 32647.96 грн, тому позов підлягає частковому задоволенню в сумі половини вартості понесених та доведених витрат на придбання будівельних матеріалів для ремонту та поліпшення житлового будинку, а саме у розмірі 16323.98 грн.

Враховуючи, що житловий будинок, в якому проводилися ремонтні роботи належить на праві особистої власності відповідачу ОСОБА_1 , з відповідача на користь позивача ОСОБА_2 належить стягнути грошову компенсацію вартості Ѕ частки витрат на придбання будівельних матеріалів для ремонту та поліпшення житлового будинку у розмірі 16 323,98 грн.

З такими висновками суду першої інстанції можна погодитися.

Судом установлено, що сторони зареєстрували шлюб 13 лютого 2018 року у виконавчому комітеті Малобілозерської сільської ради Василівського району Запорізької області, актовий запис №1, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с.6).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 08 вересня 2012 року відповідачу ОСОБА_1 належить житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.66,67).

В матеріалах справ наявні товарні чеки про придбання будівельних матеріалів для ремонту будинку: від 30.07.2018 року (грунт 2л - 4шт.) на суму 160 грн. (а.с.14), 14.03.2018 року на суму 790 грн. (а.с. 14), 18.04.2018 року на суму 810 грн. (а.с. 14), 17.04.2018 року на суму 398 грн. (а.с. 15), 26.02.2018 року на суму 2160 грн. (а.с. 15), 03.07.2018 року на суму 438 грн. (а.с.15), 02.10.2018 року на суму 1504 грн. (а.с.15), 10.05.2018 року (гіпсокартон 6 шт.) на суму 690 грн. (а.с.16), 09.04.2018 року краски 2,8л 6 шт. на суму 996 грн. (а.с. 16), 14.05.2018 року на суму 830 грн. (а.с. 16), 03.03.2018 року на суму 130,50 грн. (а.с. 17), 28.02.2018 року на суму 2415,50 грн. (а.с. 17), 21.02.2018 року на суму 7699 грн. (а.с. 17), 07.06.2018 року на суму 1918,75 грн. (а.с. 18), 20.02.2018 року на суму 4040,18 грн. (а.с. 18), 10.03.2018 року на суму 1020 грн. (а.с. 19), 28.03.2018 року (ЕКО-12, СД-60, піноблок, ПВС2х1,5, дюбеля 6х40) на суму 1066 грн. (а.с. 19), 15.08.2018 року на суму 540 грн. (а.с. 20), договір №2015.АП.021. ОСОБА_3 від 10.07.2018 року про купівлю-продаж металопластикових конструкцій на суму 5042 грн. та акт прийому-передачі до нього (а.с.11), всього будівельних матеріалів на суму 32 647,96 грн.

Крім того, наявні товарні чеки про придбання наступного майна:

від 12.07.2018 року тара скляна (3л в кількості 36 шт., 1л 12 шт., 0,5 л 45 шт.) вартістю 1108,50 грн. (а.с.14); від 30.07.2018 року килимок вартістю 130 грн. (а.с.14); від 10.05.2018 року водонагрівач вартістю 2000 грн., прасувальна дошка вартістю 320 грн., унітаз вартістю 1650 грн., шуруповерт вартістю 780 грн. (а.с.16); від 09.04.2018 року електронагрівач вартістю 1300 грн. (а.с.16); від 10.08.2018 року електродуховка вартістю 1700 грн. (а.с.16); від 15.03.2018 року кухня вартістю 7100 грн., диван вартістю 2900 грн. (а.с.17) від 28.03.2018 року килимки в ванну 2 шт. вартістю 306 грн. (а.с.19).

Судом першої інстанції також досліджувались наступні докази: розписка ОСОБА_4 від 10 квітня 2017 року про отримання від ОСОБА_2 2000 грн. за виконані роботи по будівництву пічного опалення (а.с.12), розписка ОСОБА_5 від 25.04.2018 року про отримання від ОСОБА_2 16000,00 грн. за виконані роботи (а.с.13), товарний чек без дати на суму 400 грн. (а.с.18), товарний чек від 20.12.2017 року на суму 2724 грн. (а.с.18), розписка ОСОБА_6 від 15.08.2017 року про отримання від ОСОБА_2 2500 грн. за виконані земляні роботи (а.с.19). товарний чек від 08.08.2017 року на суму 2751 грн., товарний чек від 26.08.2017 року на суму 1581 грн. (а.с.20).

Крім того, в матеріалах справи наявні акти обстеження будинку АДРЕСА_1 від 04.04.2019 і 27.05.2019 року ( а.с. 143, 173).

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), а також в постановах Верховного суду від 23.10.2019 у справі № 52121224/13-ц (провадження № 61-11935св19); від 30.10.2019 року у справі № 344/1312/16-ц (провадження № 61-23767св18).

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України).

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18).

У разі недосягнення домовленості сторін щодо вартості майна, суд повинен роз`яснити сторонам право заявляти клопотання щодо провадження товарознавчої експертизи.

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

З матеріалів справи вбачається, що під час перебування у шлюбі сторонами було придбана майно, а саме: електронагрівач, диван, кухонний гарнітур, вішалка для ванної кімнати, ковбики для ванної кімнати - 3 шт., водонагрівач, прасувальна дошка, електропіч, шуруповерт, унітаз, скляна тара, що підтверджується чеками щодо придбання цього майна та його вартість на загальну суму 19778.50 грн. ( а.с. 14-19).

Відповідач в суді першої та апеляційної інстанції фактично погодився з обсягом цього майна, яке було придбано сторонами під час шлюбу, але не погодився з його вартістю.

При дослідженні доказів судом першої інстанції, а саме, показання свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , актів обстеження житлового будинку від 04.04.2019 і 27.05.2019 року за адресою АДРЕСА_1 АДРЕСА_1 , який належить на праві особистої власності ОСОБА_1 встановлено, що сторонами за період подружнього життя було проведено ряд ремонтних робіт у вищезазначеному будинку.

З наданих позивачкою товарних чеків вбачається, що за період подружнього життя були придбані будівельні матеріали для проведення ремонтних робіт на загальну суму 32647.96 грн ( а.с. 11, 14-20).

Ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції відповідач не заперечував факт проведення ремонтних робіт житлового будинку під час перебування сторін у шлюбі, проте, не погоджувався з вартістю придбаних будівельних матеріалів, яка зазначена позивачкою в позові, а саме в розмірі 32647 грн.

Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України , доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі показань свідків, письмових доказів, речових доказів, електронними доказами, висновків експертів.

Крім того, відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Проте, зазначаючи, що вартість майна, яке підлягає поділу між сторонами значно завищена, відповідач, не надав ніяких доказів на спростування цих обставин. Не запропонував власний варіант розподілу майна із зазначенням його вартості, не заявляв клопотання щодо проведення товарознавчої експертизи.

Натомість, в товарних чеках про придбання майна, яке є предметом поділу між сторонами зазначена його вартість, час придбання, а тому аргументи апеляційної скарги про те, що вартість майна позивачем завищена не заслуговує на увагу.

Вирішуючи спір, суд першої інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, правильно виходили із того, що спірне майно та будівельні матеріали для ремонту та поліпшення житлового будинку придбано під час перебування сторін у шлюбі та за їх спільні кошти, а тому є спільним майном подружжя. Презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 не спростована. У зв`язку з цим спірне нерухоме майно підлягає поділу між колишнім подружжям у рівних частках.

З урахуванням погодженого сторонами в судовому засіданні переліку майна, що підлягає виділенню кожній із сторін в натурі, суд першої інстанції розподілив майно в натурі та обгрунтовано стягнув з відповідача на користь позивачки виплату грошової компенсації вартості її частки. Суд першої інстанції також обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача грошову компенсацію вартості 1/2 частки витрат на придбання будівельних матеріалів для ремонту та поліпшення житлового будинку, що становить 16323.98 грн., враховуючи, що житловий будинок, в якому проведені ремонтні роботи належить на праві особистої власності відповідачу ОСОБА_1 , а будівельні матеріали, які були використанні для ремонту не можна відокремити від житлового будинку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 також зазначає, що суд не взяв до уваги, що позивачка вивезла як свої особисті речі так і його, а саме: бензин 100 літрів на суму 3000 грн., карнизи на 1000 грн., а також кухонний гарнітур вартістю 3 000 грн. Однак, на підтвердження зазначених обставин відповідач не надав беззаперечних доказів, тому зазначені доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції вирішив на користь позивачки питання щодо стягнення витрат за проведення ремонтних робіт, хоча остання про це в позові не просила є безпідставними, оскільки позивачкою такі вимоги були заявлені, але судом першої інстанції в задоволенні таких вимог ОСОБА_2 було відмовлено.

Інші доводи апеляційної скарги також не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду і впливали на їх законність, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, фактично інші аргументи апеляційної скарги стосуються незгоди заявника з мотивами оскаржуваного судового рішення виключно з формальних міркувань, та додаткового правового аналізу не потребують.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення ("Серявін та інші проти України" (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Рішення суду першої інстанції містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З огляду на зазначене колегія суддів вважає, ща апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Узв`язку з тим, що суд апеляційної інстанції оскаржуване судове рішення не змінює і не ухвалює нове, а апеляційну скаргу залишає без задоволення підстав для зміни розподілу судових витрат не має.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Василівського районного суду Запорізької області від 19 серпня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 листопада 2019 року.

Гловуючитй суддя СуддяСуддя
Подліянова Г.С.ОСОБА_11 М.С.Кочеткова І.В.