КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/7152/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2019 року м. Київ

Справа № 359/1970/19

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

за участю секретаря судового засідання Даценко М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представникомОСОБА_2 ,

на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07 березня 2019 року, постановлену у складі судді Журавського В.В., про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви,

встановив:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаною заявою, в якій просить вжити заходи забезпечення позову до подання позовної заяви шляхом накладення арешту на наступне майно:

- підземний паркінг-машиномісце АДРЕСА_27 ;

- квартиру НОМЕР_1 ;

- 71/400 частки домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ;

- Ѕ частину машиномісця в підземному паркінгу, загальною площею 20,6 кв.м., за адресою: АДРЕСА_3 ;

- Ѕ частину квартири АДРЕСА_28 ;

- Ѕ частини квартири АДРЕСА_25 ;

- квартиру АДРЕСА_29 ;

- автомобіль марки «Volkswagen», модель - Passat, сірого кольору, 2015 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4 ;

- Ѕ частину нежилого приміщення, загальною площею 124,7 кв.м., за адресою: АДРЕСА_14 , приміщення ХІ;

- Ѕ частину паркувального місця АДРЕСА_26 ;

- Ѕ частину квартири АДРЕСА_30 ;

- на грошові кошти, які належать ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , та знаходяться у них та/або в інших осіб, в тому числі на банківських рахунках.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07 березня 2019 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та прийняти нове судове рішення про задоволення заяви про забезпечення позову, посилаючись на її незаконність, порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Вказує, що зважаючи на предмет спору та враховуючи ціну позову, то накладення арешту на майно та грошові кошти, що належать відповідачам і знаходяться у них та/або в інших осіб, в тому числі на банківських рахунках, є достатніми заходами забезпечення позову, що в сукупності дадуть реальну можливість виконати рішення суду. Зустрічне забезпечення є недоцільним у зв'язку із тим, що позивач є фізичною особою, має постійне місце проживання та реєстрацію в м. Києві. Крім того, обставини, які призвели до виникнення спору, є дії відповідачів, які є причиною неповернення грошових коштів та змушують звертатися до суду.

Також, звертає увагу суду на ст. 152 ЦПК України, відповідно до якої заява про забезпечення позову подається: до подання позовної заяви - за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом для відповідного позову, або до суду за місцезнаходженням предмета спору - якщо суд, до підсудності якого відноситься справа, визначити неможливо. За змістом ч. 9 ст. 28 ЦПК України, позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред'являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його зайняття (роботи). Тому, висновки суду є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу суду залишити без змін.

Посилається на те, що ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2019 року було відкрито провадження у цивільній справі №206/143/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості. Крім того, в ухвалі про відкриття провадження зазначено, що згідно інформації, яка отримана від органу реєстрації місця проживання, ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_19 , ОСОБА_4 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_20 . При цьому, у вищенаведеній справі ОСОБА_1 також ставив питання про забезпечення позову. Однак ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 14.01.2019 року заява про забезпечення позову була повернута.

Тому вважає, що судом першої інстанції було зроблено вірний висновок, що з письмових доказів, приєднаних до заяви про забезпечення позову, зокрема вимог щодо повернення грошових коштів, адресованих ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вбачається, що адресу вказаних осіб зазначено у м. Дніпро. Вказана обставина вірно викликала сумнів щодо підсудності майбутнього позову саме Бориспільському міськрайонному судуКиївської області.

В судовому засіданні представник заявника ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги, просив ухвалу суду скасувати.

Інші учасники справи в судове засідання не з'явилися, будучи повідомленими про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, а тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за їх відсутності відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з'ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції посилаючись на ч.1 ст.27 ЦПК України зазначив, що на даний час об'єктивно позбавлений можливості перевірити підсудність Бориспільському міськрайонному суду Київської області майбутнього позову ОСОБА_1

З письмових доказів, приєднаних до заяви про забезпечення позову, зокрема вимог щодо повернення грошових коштів, адресованих ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , вбачається, що адресу вказаних осіб зазначено у м. Дніпро. Вказана обставина викликає сумніви щодо підсудності майбутнього позову саме Бориспільському міськрайонному суду Київської області та підлягає ретельній перевірці під час вирішення питання про відкриття провадження.

Також суд звертав увагу на положення ч.3 ст.150 ЦПК України, згідно з яким заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позовними вимогами. Всупереч цьому суд позбавлений можливості перевірити співмірність заходів забезпечення позову, які ОСОБА_1 просить вжити, відносно ціни майбутнього позову. Оскільки заява про забезпечення позову не містить відомостей про вартість рухомого та нерухомого майна, на яке заявник просить накласти арешт. Крім цього, накладення арешту на грошові кошти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які знаходяться у них та/або інших осіб, в тому числі на банківських рахунках, є неконкретизованим за своїм змістом та недопустимим, оскільки заява про забезпечення позову не містить відомостей про наявність у вказаних осіб рахунків у банківських установах та їх реквізити. Посилання в заяві лише на потенційну можливість ухилення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для вжиття заходів забезпечення позову.

Виходячи зі змісту заяви та поданих заявником доказів, суд апеляційної інстанції вважає правильними висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову Бориспільським міськрайонним судом Київської області.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з п.1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Частиною 3 ст. 150 ЦПК України встановлено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

З матеріалів справи вбачається, що 05 березня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з заявою про забезпечення позову до його пред'явлення, в якій просить накласти арешт на:

1) зареєстроване на праві власності за ОСОБА_3 майно:

- підземний паркінг - машиномісце АДРЕСА_27 ;

- квартиру НОМЕР_1 : АДРЕСА_1 ;

- 71/400 частки домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ;

2) зареєстроване на праві власності за дружиною ОСОБА_3 - ОСОБА_5 , у зв'язку з тим, що частка ОСОБА_3 на вказане майно дружини складає 1/ 2:

- Ѕ частину машиномісця в підземному паркінгу, загальною площею 20,6 кв.м., за адресою: АДРЕСА_3 ;

- Ѕ частину квартири АДРЕСА_28 ;

- Ѕ частини квартири АДРЕСА_25 ;

3) зареєстроване за ОСОБА_4 право іпотекодержателя на предмет іпотеки - квартиру НОМЕР_3 , загальною площею 125,7 кв.м., житловою площею 70,1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_21 ;

зареєстрований на праві власності за ОСОБА_4 автомобіль марки «Volkswagen», модель - Passat, сірого кольору, 2015 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4 ;

4) зареєстроване на праві власності за дружиною ОСОБА_4 - ОСОБА_6 майно, оскільки частка ОСОБА_4 у майні своєї дружини складає 1/2:

- Ѕ частину нежилого приміщення, загальною площею 124,7 кв.м., за адресою: АДРЕСА_14 , приміщення ХІ;

- Ѕ частину паркувального місця АДРЕСА_26 ;

- Ѕ частину квартири АДРЕСА_31

А також просив накласти арешт на грошові кошти, які належать ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , та знаходяться у них та/або в інших осіб, в тому числі на банківських рахунках.

В обґрунтування заяви про забезпечення позову ОСОБА_1 посилався на те, що він має намір звернутися до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, оскільки 10 вересня 2013 року між ним, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено угоду про позику, відповідно до умов якої ОСОБА_1 передав позичальнику ОСОБА_3 , поручителем якого є ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 150 000 доларів США, які позичальник зобовязався повернути за першою вимогою ОСОБА_1 протягом 15-денного строку, а також сплатити щомісячно додаткові виплати у розмірі 1,5% від суми позики.

На підтвердження отримання грошових коштів в розмірі 150 000 доларів США позичальником ОСОБА_3 та поручителем ОСОБА_4 було власноручно написано розписку від 10.09.2013 року про отримання цих грошових коштів. ОСОБА_1 звертався до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з письмовими вимогами про повернення грошових коштів, які залишились без реагування.

Станом на час звернення до суду з даною заявою розмір заборгованості за договором позики становить 430 325 доларів США 34 центи, що складається з суми щомісячних виплат у розмірі 147 575 доларів США 35 центів, суми процентів за користування грошовими коштами у розмірі 132 749 доларів США 99 центів, суми основного боргу у розмірі 150 000 доларів США.

Заявник зазначив, що вжиття заходів забезпечення позову є необхідним у зв'язку з тим, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 можуть в будь-який час безперешкодно реалізувати майно, а грошові кошти приховати, внаслідок чого уникнути відповідальності за можливим рішенням суду про стягнення боргу. Крім цього, з оголошень в мережі Інтернет заявнику стало відомо, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розмістили оголошення про продаж належного їм на праві власності майна. У зв'язку з цим ОСОБА_1 має намір звернутися до суду з позовом про стягнення суми боргу. Зважаючи на предмет спору та ціну майбутнього позову, на переконання заявника, достатніми заходами для забезпечення позову буде накладення арешту на майно та грошові кошти, які належать ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , та знаходяться у них та/або в інших осіб, в тому числі на банківських рахунках, що в сукупності сприятиме реальній можливості виконати рішення суду.

З викладеного вбачається, що між заявником ОСОБА_1 та майбутніми відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 виник спір щодо невиконання умов договору позики від 10.09.2013 року.

Отже, оскільки предметом спору є стягнення грошових коштів, підсудність майбутнього позову визначається за загальними правилами підсудності, передбаченими ст. 27 ЦПК України.

З матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду з заявою про забезпечення позову, заявник ОСОБА_1 посилався ч.9 ст. 28 ЦПК України, відповідно до якої позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред'являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи).

У заяві про забезпечення позову ОСОБА_1 зазначив, що місце реєстрації відповідача ОСОБА_3 невідоме, а місце проживання відповідача ОСОБА_4 - АДРЕСА_20 , а тому вказана заява подається за місцем знаходження основного майна відповідача ОСОБА_3

Відповідно до ст. 27 ЦПК України, позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Позови до кількох відповідачів, які проживають або знаходяться в різних місцях, пред'являються за місцем проживання або місцезнаходженням одного з відповідачів за вибором позивача (ч.15 ст. 28 ЦПК України).

Згідно з п.1. ч. 1 ст. 152 ЦПК України, заява про забезпечення позову подається до подання позовної заяви - за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом для відповідного позову, або до суду за місцезнаходженням предмета спору - якщо суд, до підсудності якого відноситься справа, визначити неможливо.

Згідно з ч. 6-10 ст. 187 ЦПК України, у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб'єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

Інформація про місце проживання (перебування) фізичної особи має бути надана протягом п'яти днів з моменту отримання відповідним органом реєстрації місця проживання та перебування особи відповідного звернення суду.

Суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру.

Якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу.

Якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі. Подальший виклик такої особи як відповідача у справі здійснюється через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.

Виходячи з викладеного та зі змісту заяви та поданих заявником доказів, колегія суддів дійшла висновку про те, що в даному випадку на стадії вирішення заяви про забезпечення позову до його пред'явлення суд позбавлений можливості перевірити підсудність цієї заяви саме Бориспільському міськрайонному суду Київської області та майбутнього позову ОСОБА_1

З доданих до заяви матеріалів вбачається, що адреса місця проживання ОСОБА_3 зазначена ним у розписці від 10.09.2013 року: АДРЕСА_19 . На вказану адресу ОСОБА_1 була надіслана вимога про повернення коштів.

Поручителю ОСОБА_4 вимога про повернення коштів за договорами позики була надіслана за адресою: АДРЕСА_20 .

За викладених обставин Бориспільський міськрайонний суд Київської області обґрунтовано піддав сумніву підсудність майбутнього позову Бориспільському міськрайонному суду Київської області та зазначив, що ця обставина підлягає ретельній перевірці під час вирішення питання про відкриття провадження.

Разом з тим, до відзиву до апеляційної скарги, відповідачем ОСОБА_3 було надано копію ухвали Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06.02.2019 року про відкриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Зі змісту вказаної ухвали вбачається, що позов заявлено про стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості за договором позики в розмірі 394095, 22 доларів США. Згідно з інформацією, яка отримана від органу реєстрації місця проживання, ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_19 , ОСОБА_4 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_20 .

Отже, в матеріалах справи наявна інформація про зареєстровані місця проживання відповідачів у м. Дніпро, а тому підстави для вирішення Бориспільським міськрайонним судом Київської області заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви - відсутні.

Крім того, подаючи заяву про забезпечення позову, заявник просив накласти арешт на майно та грошові кошти відповідачів, не зазначивши при цьому відомості про вартість рухомого та нерухомого майна, в якому розмірі та на яких розрахункових рахунках та в яких фінансових установах перебувають грошові кошти, у зв'язку з чим неможливо визначити співмірність виду забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що оскільки місце проживання відповідача ОСОБА_3 не відомо, то позов пред'являється у відповідності до ч. 9 ст. 28 ЦПК України, за місцезнаходженням майна відповідача, висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки зі змісту заяви про забезпечення позову ОСОБА_1 та доданих до неї доказів вбачається зазначена ОСОБА_3 у розписці адреса місця проживання у м. Дніпро, яка підлягає перевірці відповідним судом в порядку, передбаченому ст. 187 ЦПК України.

Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм процесуального права, є законною і обґрунтованою, підстав для її скасування не вбачається, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.

Ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 14 травня 2019 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.