Провадження № 2/761/758/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2019 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Притули Н.Г.

при секретарі: Припутневич В.І.,

за участі позивача: ОСОБА_1 ,

представників відповідача СБ України: Михальченко А.О., Дучинського В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

В червні 2017 року до суду надійшла зазначена позовна заява та була розподілена судді Гуменюк А.І.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 20.06.2017 року позовну заяву було залишено без руху та надано час на усунення недоліків.

Ухвалою суду від 07.07.2017 року позов було визнано таким, що не подано та повернуто позивачу.

Позивач не погодився із ухвалою про повернення позову та звернувся із апеляційною скаргою. Ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 27.09.2017 року скасовано ухвалу Шевченківського районного суду м.Києва від 07.07.2017 року, а питання відкриття провадження у справ передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

11.10.2017 року справа надійшла до суду та 12.10.2017 року було проведений автоматизований розподіл справи, справа надійшла в провадження судді Притули Н.Г.

В позовних вимогах позивач просить: визнати протизаконною бездіяльність СБ України по довготривалому у 3,5 роки не виконанню судового рішення: ухвали від 12.12.2013 року, що призвело до втрати речового доказу: квартири вбивства брата і спричинило подальшу відсутність досудового розслідування по вбивству, унеможливило доступ всередину квартири вбивства, переоформлену шахрайським способом на підставного фіктивного власника ОСОБА_2 ; внаслідок злочину №197 слідчого ОСОБА_5 розслідування якого до цих пір не здійснюється, а сховане у кримінальне провадження №0000391, відбулося не просто затягування досудового розслідування по умисному вбивству, а фактично унеможливлено доведення до законного завершення кримінальне провадження; стягнути з Державного казначейства України за бездіяльність СБ України суму моральної шкоди 60 000,00 грн. за невиконання судового рішення від 12.12.2013 року, а також вартість втраченого майна по спадщині за заповітом вартістю орієнтовно 130 000,00 грн., яке переоформлено разом із квартирою на ОСОБА_4

Вимоги обгрунтовані тим, що позивач 22.11.2013 року подав до Служби безпеки України повідомлення №197 про злочин, яке22.11.2013 року було зареєстроване за вхідним №1682. Проте СБ України в порушення діючого законодавства не було внесено інформацію про початок досудового розслідування. Позивач не погодився з такими діями відповідача та звернувся до суду із відповідною скаргою. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 12.12.2013 року було задоволено скаргу та зобов'язано СБ України внести відомості по заяві в ЄДРДР і розпочати досудове розслідування.

Як зазначає позивач, вказана ухвала суду до цього часу не виконана, відомості про злочин не внесено.

Позивач зазначає, що покриття СБ України службового злочину слідчим внаслідок чого було втрачено спадкове майно та речовий доказ, спричинило позивачу матеріальну шкоду по вартості неотриманого майна - квартири та майна що було в ній та завдало позивачу моральних страждань.

В судовому засіданні позивач підтримав заявлені вимоги та просив їх задовольнити в повному обсязі.

Представники відповідача - СБ України - в судовому засіданні заперечили проти задоволення заявлених вимог на тій підставі, що протягом 2013-2017 років від ОСОБА_1 до СБ України надійшло понад 850 звернень в яких фактично позивач висловлював свою незгоду з діями та рішеннями, прийнятими посадовими особами, які могли оскаржуватись відповідно до порядку, передбаченого КПК України, іншими нормами законодавства, а не шляхом початку кримінального провадження. В жодній із заяв позивача не містилось відомостей про вчинене кримінальне правопорушення, досудове розслідування яких відповідно до ч.2 ст.216 КПК України здійснюють слідчі органів безпеки. Як зазначив представник, дійсно 22.11.2013 року до СБ України надійшла заява ОСОБА_1 . № 197. Було встановлено, що в заяві були відсутні відомості про обставини, що свідчать про вчинення злочинів, досудове розслідування у яких відповідно до ст.216 КПК України здійснюють слідчі органів безпеки. Фактично ОСОБА_1 . оскаржував дії слідчого які повинні розглядатися відповідно до порядку, передбаченого статтями 303-308 КПК України. У зв'язку з цим були відсутні підстави для внесення відомостей про вчинене кримінальне правопорушення до ЄДРДР та початку досудового розслідування та вказану заяву 22.11.2013 року скеровано до Генеральної прокуратури України про що повідомлено заявника. Ухвала слідчого судді від 12.12.2013 року в ГСУ не реєструвалась,а тому інформація позивача про невиконання ухвали суду не відповідає дійсності. Позивач не надав суду доказів спричинення йому шкоди, так як квартира була продана 22.08.2013 року, тобто до постановлення ухвали; відсутній причинний зв'язок між діями завдавача шкоди та шкодою. 19.02.2014 року з прокуратури міста Києва надійшла зокрема і ухвала від 12.12.2013 року. 30.04.2014 року з органів прокуратури на запит ГСУ СБ України надійшли матеріали заяви від 22.11.2013 року №197. Цього ж дня на виконання вимог ухвали було внесено відомості до ЄДРДР по заяві позивача від 22.11.2013 року №197 та розпочато досудове розслідування у провадженні №0000143.

Відповідач - Державна казначейська служба України в судове засідання представника не направила, заперечення (відзив) на позовні вимоги до суду не надійшли, про поважні причини неявки представника в судове засідання суд не повідомили.

А тому у відповідності до положень статті 223 ЦПК України суд продовжив слухання справи у відсутність представника відповідача - Державної казначейської служби України.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони.

Вислухавши думку позивача, представників відповідача (Служби безпеки України), дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову за наступних підстав.

Стаття 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Водночас стаття 56 Конституції України передбачає, щокожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Стаття 2 КПК України визначає, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно з положеннями ч.1 статті 214 КПК України, слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов'язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування.

До Єдиного реєстру досудових розслідувань вносяться відомості про:

1) дату надходження заяви, повідомлення про кримінальне правопорушення або виявлення з іншого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення;

2) прізвище, ім'я, по батькові (найменування) потерпілого або заявника;

3) інше джерело, з якого виявлені обставини, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення;

4) короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела;

5) попередня правова кваліфікація кримінального правопорушення з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність;

6) прізвище, ім'я, по батькові та посада службової особи, яка внесла відомості до реєстру, а також слідчого, прокурора, який вніс відомості до реєстру та/або розпочав досудове розслідування;

7) інші обставини, передбачені положенням про Єдиний реєстр досудових розслідувань.

У Єдиному реєстрі досудових розслідувань автоматично фіксується дата внесення інформації та присвоюється номер кримінального провадження.

Згідно з положеннями частини 2 статті 216 КПК України, слідчі органів безпеки здійснюють досудове розслідування злочинів, передбачених статтями 109, 110, 110-2, 111, 112, 113, 114, 114-1, 201,201-1, 258-258-5, 265-1, 305, 328, 329, 330, 332-1, 332-2, 333, 334, 359 , 422 , 436 , 437 , 438 , 439, 440, 441, 442, 443, 444, 446, 447 Кримінального кодексу України.

Стаття 23 ЦК України визначає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1)у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Закон пов?язує виникнення права на компенсацію моральної шкоди з випадками порушення прав особи.

Стаття 23 ЦК України встановлює, яку форму може набувати моральна шкода, та в яких випадках вона може бути заподіяна особі. Перелік не має вичерпного характеру.

Оскільки моральна шкода підлягає відшкодуванню незалежно від майнової шкоди, ЦК не встановлює ні мінімального, ні максимального розміру відшкодування моральної шкоди. Безумовно, моральну шкоду неможливо компенсувати в повному обсязі, оскільки немає і не може бути точних критеріїв майнового вираження щиросердечного болю, честі, гідності особи, тому будь-який її розмір буде мати суто умовне вираження. Критерії оцінки, якими можна керуватися при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, різноманітні. Головне - щоб за їх допомоги можна було вимірити глибину і тривалість страждань (для людей).

Оскільки відшкодування моральної шкоди є компенсацією за втрати немайнового характеру, вона відшкодовується одноразово.

Судова практика при цьому виходить із положення, що "відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору" (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди").

Стаття 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв'язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв'язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв'язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов'язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Як встановлено в судовому засіданні, 22 листопада 2013 року ОСОБА_1 звернувся до СБ України із заявою про злочин №197. Вказана заява була зареєстрована в приймальній СБ України 22.11.2013 року за №1682.

В заяві, як вбачається, ОСОБА_1 вимагав від повноважних осіб ГСУ СБ України внести відомості до ЄДРДР про факт службового злочину слідчих і прокурорів по кримінальній справі №0000771.

До заяви були додані додатки - копії документів на 56 сторінках, 33 аркушах.

Листом від 22.11.2013 року Головне слідче управління СБ України направило заяву від 22.11.13 №197 до Генеральної прокуратури України у зв'язку з відсутністю в ній відомостей про обставини, що можуть свідчити про вчинення кримінальних правопорушень, які підслідні слідчим органів безпеки про що було повідомлено також ОСОБА_1

Прокуратура міста Києва листом від 28.11.2013 року повідомила ОСОБА_1 що його заява від 22.11.2013 року за своїм змістом та суттю не є повідомленням про злочин, оскільки не містить жодних конкретних даних про час, місце, обставини вчинення кримінального правопорушення. А тому з врахуванням викладеного відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань не вносились.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м.Києва від 12.12.2013 року скаргу ОСОБА_1 задоволено частково - зобов'язано ГСУ СБ України внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань заяву ОСОБА_1 від 22.11.2013, зареєстровану за №1682.

Як вбачається з матеріалів справи, 16.12.2013 року ОСОБА_1 звертався до СБ України із заявою-вимогою про виконання ухвали слідчого судді від 12.12.2013 року.

До заяви як вбачається, було додано копії документів на 47 стор. на 28 аркушах. Проте перелік документів відсутній, тому суд позбавлений можливості встановити чи надавалась належним чином завірена ухвала суду від 12.12.2013 року.

Представник СБ України в судовому засіданні пояснив, що ухвала Шевченківського районного суду м.Києва від 12.12.2013 року надійшла на їх адресу лише 10.02.2014 року із прокуратури міста Києва, що підтверджується копією з журналу реєстрації вхідної кореспонденції. Також представник наполягав, що з суду вказана ухвала на виконання до них не надходила.

Судом під час слухання справи не здобуто доказів, що ухвала направлялась судом для виконання до СБ України.

Під час слухання справи позивач намагався отримати матеріали скарги, проте в усному порядку йому було повідомлено, що матеріали на даний час знищені.

25.02.2014 року до прокуратури міста Києва було направлено запит про отримання матеріалів заяви для виконання вимог ч.5 ст.214 КПК України.

30.04.2014 року відповідна заява надійшла від прокуратури міста Києва та цього ж дня були внесені відомості в ЄДРДР за №0000143, які 13.05.2014 року були передані Генеральною прокуратурою України за підслідністю до прокуратури міста Києва.

Отже, як встановлено в судовому засіданні, тривалий проміжок часу між надходженням заяви, ухвали та внесенням інформації по заяві (на підставі ухвали суду) до ЄДРДР пов'язане з тим, що СБ України витребовувала заяву від прокуратури міста Києва до якої вона була направлена. Адже як вбачається зі змісту ухвали, вона не відображає короткого змісту обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, як передбачено положеннями статті 214 КПК України.

Отже, під час слухання справи не встановлено невиконання ухвали суду протягом 3,5 років як зазначає позивач, так як вона була виконана 30.04.2014 року після надходження матеріалів заяви.

Як вбачається з позовної заяви, позивач просить відшкодувати моральну шкоду внаслідок невиконання ухвали слідчого судді від 12.12.2013 року.

На підставі ухвали Шевченківського районного суду м.Києва від 13.12.2017 року було призначено судово-психологічну експертизу за клопотанням позивача.

Висновком експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судової психологічної експертизи №1450/18-61 від 26.12.2018 року встановлено, що ОСОБА_1 спричинені страждання (моральна шкода) за умов ситуації, що сталась під час виконання судових рішень Службою безпеки України та орієнтовний еквівалент грошової компенсації завданої ОСОБА_1 моральної шкоди в результаті ситуації, що досліджується за справою складатиме 27 мінімальних заробітних плат, установлених на момент розгляду справи судом. Також експерт зазначив, що виокремити страждання по кожному не виконаному рішенню або по діям уповноважених осіб неможливо, так як події мають тривалий період, свою динаміку зростання і взаємопов'язані з вбивством рідного брата, що є значущим для ОСОБА_1

Як вбачається з висновку, експерт досліджував психоемоційний стан ОСОБА_1 пов'язаний із вбивством його брата-близнюка, розслідуванням кримінальної справи щодо його вбивства та подальшого виконання/невиконання рішень судів, арешту майна вбитого брата та отримання його в спадщину.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв'язку між діями заподіювача та шкодою, на яку посилається позивач.

Обставини справи свідчать про те, що оскарження ОСОБА_1 бездіяльності СБ України щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР на підставі його заяви про кримінальне правопорушення від 22 листопада 2013 року свідчить про реалізацію останнім оспорювання процесуальної діяльності СБ України і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні статті 1176 ЦПК України.

Сам факт зобов'язання ухвалою суду внести відповідні відомості до ЄРДР не свідчить про протиправність дій відповідача та завдання моральної шкоди позивачу, враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені.

Лише незгода позивача з прийнятими працівниками органів безпеки процесуальними рішеннями, які були ним оскаржені в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди в межах відповідного кримінального провадження.

Таким чином, судом не встановлено дій з боку СБ України, які давали б правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування йому моральної шкоди на підставі статей 1173, 1174, 1176 ЦК України.

В судовому засіданні також не встановлено, що невиконання ухвали Шевченківського районного суду м.Києва від 12.12.2013 року призвело до втрати спадкового майна, враховуючи, що квартира була продана 22.08.2013 року, тобто до звернення із заявою-повідомленням та постановленням судом ухвали від 12.12.2013 року.

Стаття 176 ЦК України визначає, що Держава, Автономна Республіка Крим, територіальні громади не відповідають за зобов'язаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом.

Юридичні особи, створені державою, Автономною Республікою Крим, територіальними громадами, не відповідають за зобов'язаннями відповідно держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад.

Крім того варто зазначити, що в рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 32 Закону України "Про Державний бюджет України на 2000 рік" та статті 25 Закону України "Про Державний бюджет України на 2001 рік" (справа про відшкодування шкоди державою) від 3 жовтня 2001 року справа N 1-36/2001, N 12-рп/2001 зазначено, що державні органи як юридичні особи несуть юридичну відповідальність лише за своїми договірними зобов'язаннями (стаття 32 Цивільного кодексу Української РСР). Згідно з частиною першою статті 33 Цивільного кодексу держава не відповідає по зобов'язаннях державних організацій, які є юридичними особами, а ці організації не відповідають по зобов'язаннях держави. Така юридична особа, тобто державна установа, відповідає за своїми зобов'язаннями коштами, які є в її розпорядженні. У разі їх недостатності відповідальність за її зобов'язаннями несе власник відповідного майна (стаття 32 Цивільного кодексу Української РСР).

Отже, діюче законодавство України не покладає на Державну казначейську службу України відповідальність за юридичні особи. Створені державою.

А тому повно і всебічно з'ясувавши обставини справи, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 77-82, 141, 213, 263, 264, 265 ЦПК України, суд,

вирішив:

В позові ОСОБА_1 до Служби безпеки України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної та матеріальної шкоди - відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

У відповідності до п.15.5 Перехідних положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Шевченківський районний суд міста Києва.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 14 травня 2019 року

Суддя: Н.Г.Притула