Справа № 346/1299/19
Провадження № 22-ц/4808/1351/19
Головуючий у 1 інстанції Веселов В. М.
Суддя-доповідач Ясеновенко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Ясеновенко Л.В.,

суддів: Мелінишин Г.П., Пнівчук О.В.,

секретаря Капущак С.В.,

з участю представника ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний виконавець виконавчого округу Івано-Франківської області Безрукий Олег Васильович, про звільнення майна з-під арешту, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Коломийського міськрайонного суду, ухвалене у складі судді Веселова В.М. 28 серпня 2019 року в м. Коломиї,

в с т а н о в и в :

22.03.2019 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , ПАТ «Укрсоцбанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний виконавець виконавчого округу Івано-Франківської області Безрукий Олег Васильович, про звільнення майна з-під арешту.

В заяві зазначила, що для забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту від 11.10.2006, укладеного між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 на суму 21000 доларів США, ОСОБА_2 за договором іпотеки від 11.10.2006 року передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .

Посилаючись на те, що відповідно до договору відступлення права вимоги та договору відступлення прав за договором іпотеки від 23.01.2019 року вона стала іпотекодержателем за договором іпотеки від 11.10.2006 року, а постановою приватного виконавця виконавчого округу Івано-Франківської області Безрукого О.В. від 04.04.2018 року накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_2 , зокрема, і на квартиру, передану ним в іпотеку, що є перешкодою для реалізації її права на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки шляхом набуття на нього права власності у позасудовий спосіб, просила звільнити з-під арешту квартиру АДРЕСА_1 , який накладений на підставі постанови про арешт майна боржника серія та номер 56109385, винесеної 04.04.2018 року приватним виконавцем виконавчого округу Івано-Франківської області Безруким О.В.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 28 серпня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить закону, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор банк або інша фінансова установа, та відступити право вимоги за кредитом можна лише банку або іншій фінансовій установі, а фізична особа у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги. А оскільки право вимоги за кредитом було відступлене фізичній особі, а не банку, в задоволенні позову слід відмовити.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на незаконність рішення суду.

Апелянт вказує на те, що цивільним законодавством та законодавством, що регулює банківську діяльність, не передбачено імперативної заборони щодо можливості уступки права вимоги за кредитним договорами не фінансовим установам.

Зазначає, що враховуючи закріплену у статті 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину, яка означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, та те, що нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду, а щодо укладених позивачем договорів відступлення права вимоги та відступлення прав за договором іпотеки відсутня така пряма вказівка в законі і відсутні заяви учасників справи про встановлення їх нікчемності, такі договори є правомірними та обов`язковими для виконання сторонами.

При цьому, виходячи зі змісту ст. 13 ЦПК України, суд не має права вийти за межі позовних вимог та не може погіршувати становище позивача за наслідками судового розгляду порівняно з тим, яким воно було до звернення до суду за захистом своїх прав.

Також посилається на те, що взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникли з моменту державної реєстрації іпотеки, що підтверджується відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, які не скасовані та вважаються достовірними, а накладення арешту на предмет іпотеки порушує її права як іпотекодержателя.

Просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

У відзиві на апеляційну скаргу приватний виконавець виконавчого округу Івано-Франківської області Безрукий О.В. зазначає, що ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження» визначає порядок звернення стягнення на заставлене майно у межах виконавчого провадження, зокрема, передбачає право звернення стягнення на заставлене майно боржника для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями у разі, якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. При цьому, вказана норма закону захищає як заставодержателя, оскільки не змінює порядок задоволення вимог кредиторів, так і інших стягувачів, які не є заставодержателями.

Вказує, що ОСОБА_1 не надала оцінку вартості предмета іпотеки за якою іпотекодержатель має намір набути право власності на предмет іпотеки, всупереч обов`язку позивача подати докази разом з подання позовної заяви та вимог ст. 37 Закону України «Про іпотеку», згідно яких іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності, при тому, що нею в позовній заяві вказується розмір своїх вимог до іпотекодавця, який без урахування штрафних санкцій становить 32 286,08 грн.

Посилаючись на те, що у разі звільнення майна з-під арешту будуть порушені права стягувача у виконавчому провадженні, який має право на задоволення своїх вимог за рахунок різниці у вартості майна та вимог іпотекодержателя, у випадку, якщо предмет іпотеки буде відчужений не в порядку виконавчого провадження та його вартість перевищуватиме розмір заборгованості іпотекодавця, просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Представник ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав з мотивів, наведених у ній.

Представник ОСОБА_2 , приватний виконавець виконавчого округу Івано-Франківської області Безрукий О.В. та представник ПАТ «Укрсоцбанк» в судове засідання не з`явились, хоча належним чином були повідомлені про місце і час розгляду справи.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги з таких підстав.

Встановлено, що 11.10.2006 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 014/0040/82/63318 за умовами якого відповідачу надано кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 21 000,00 дол. США на 120 місяців з 11.10.2006 по 10.10. 2016 зі сплатою 14,0% річних (а.с.14).

Для забезпечення вимог за вказаним кредитним договором в цей же день між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір за реєстровим № Д-909, відповідно до якого іпотекодавець передав в іпотеку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 (а.с.15-17).

Відповідно до договорів відступлення права вимоги № 23-01/19 від 23.01.2019 року та відступлення прав за договором іпотеки від 23.01.2019 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» передано ОСОБА_1 права вимоги за кредитним договором №014/0040/82/63318 та договором іпотеки від 11.10.2006 року (а.с.18-20, 22-23).

Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором № 014/0040/82/63318, що є додатком до договору про відступлення права вимоги від 23.01.2019 року, сторони останнього визначили заборгованість ОСОБА_2 в сумі 32 286,08 грн., з якої 13 668,96 грн. заборгованість за кредитом, 68,06 грн. заборгованість по процентах та 18 549,06 грн. прострочена заборгованість по процентах. (а.с.20 зворот)

ОСОБА_2 був письмово повідомлений про відступлення права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки, а також про необхідність здійснення всіх зобов`язань, які випливають з даних договорів на користь нового кредитора. (а.с.21).

23.01.2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорней В.В. внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про іпотеку 29963731 щодо квартири АДРЕСА_1 , яка була зареєстрована 04.03.2008 в Державному реєстрі іпотек за номером 6721527, де боржником вказано ОСОБА_2 , а іпотекодержателем ОСОБА_1 (а.с.25).

26.01.2019 р. ОСОБА_2 отримано письмову вимогу про усунення порушення основного зобов`язання за кредитним договором № 014/0040/82/63318 від 11.10.2006 року та іпотечним договором №Д-909 від 11.10.2006 року, з повідомленням про таке та вимогою сплатити на користь позивачки заборгованість, яка станом на 25.01.2019 року (дата направлення вимоги) становить 32 286,08 грн., у тридцятиденний строк з дня отримання даної вимоги. Також ОСОБА_2 попереджено, що у разі невиконання ним цієї вимоги позивачкою, як новим кредитором, буде прийнято рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с.26, 27).

Встановлено, що рішенням Коломийського міськрайонного суду від 24.11.2016 року по справі № 346/1545/16-ц, яке набрало законної сили 05.12.2016 року, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість по договору про надання не відновлювальної кредитної лінії № 18-34.8/356 від 04.03.2008 р. за період з 04.03.2008 р. по 24.02.2016 р. в сумі 3 409 736 грн. 71 коп. (а.с. 70-72)

04.04.2018 року приватним виконавцем виконавчого округу Івано-Франківської області Безруким О.В. при примусовому виконанні виконавчого листа № 346/1545/16-ц, виданого 27.02.2017 року Коломийським міськрайонним судом, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості в сумі 3 409 736,71 грн. винесено постанову про арешт майна боржника ВП № 56109385, якою накладено арешт на все майно боржника ОСОБА_2 у межах суми 3 340 910,6 грн. з урахуванням основної винагороди приватного виконавця (а.с.30, 31).

Цим же приватним виконавцем 06.04.2018 року на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 40533618 від 06.04.2018 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про державну реєстрацію обтяження № 25631368, вид: арешт нерухомого майна, щодо всього нерухомого майна, що належить ОСОБА_2 (а.с. 32).

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є: договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

За змістом ч. 1 ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 589 ЦК України, у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ч. 1 ст. 575 ЦК України).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Частинами 6,7 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки.

Згідно ч.1 ст.7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Відповідно до ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Частина 4 вказаної статті визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (ч.3 ст. 36 Закону): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону.

Згідно ч.1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Відповідно до ч.5 вказаної статті закону іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

В іпотечному договорі від 11.10.2006 року, а саме в п. 5.5.1, міститься застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, згідно якого він на власний розсуд може набути право власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язань іпотекодавця за кредитним договором.

У постанові від 31.10.2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. Статтею 1054 ЦК України визначено перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями в кредитних правовідносинах. Такими є банк або інша фінансова установа. Цей перелік є вичерпним. Фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами які мають право на здійснення фінансових операцій, та внесені до реєстру фінансових установ. Відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа.

Аналогічна позиція вже висловлювалась Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 11.09.2018 року (справа № 909/968/16).

Так, за договором про відступлення права вимоги від 23.01.2019 року відбулася заміна кредитодавця на фізичну особу, яка не може бути кредитодавцем згідно вимог ст. 1054 ЦК України.

Крім того, 04.11.2018 року набрав чинності закон «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» від 03.07.2018 №2478-VIII, який введений в дію з 4.02.2019 року та застосовується до відносин, що виникли після введення його в дію, а також до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію.

Вказаним законом частину 4 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» доповнено пунктом 7, згідно якого відмова в державній реєстрації прав з підстави, зазначеної у пункті 6 частини першої цієї статті (наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно), не застосовується у разі державної реєстрації права власності на нерухоме майно іпотекодержателем - фінансовою установою в порядку, передбаченому статтями 33-38 Закону України «Про іпотеку». Наявність зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки обтяжень, інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.

Таким чином, законом захищається право іпотекодержателя на задоволення своїх вимог за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки при наявності зареєстрованих обтяжень речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами (ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження»).

Статтею 46 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення з вартості заставленого майна, якщо під час розподілу грошових сум стягнутої суми недостатньо для задоволення вимог стягувачів за виконавчими документами.

Згідно з ч. 1 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Особливості звернення стягнення на заставлене майно визначені статтею 51 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено у разі, якщо, зокрема, вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або коли йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі.

За рахунок коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, здійснюються відрахування, передбачені пунктами 1 і 2 частини першої статті 45 цього Закону, після чого кошти перераховуються заставодержателю та стягується виконавчий збір.

Якщо заставодержатель не є стягувачем у виконавчому провадженні, йому виплачуються кошти після належного підтвердження права на заставлене майно.

У разі задоволення в повному обсязі вимог заставодержателя залишок коштів використовується для задоволення вимог інших стягувачів у порядку, встановленому цим Законом.

Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Матеріали справи не містять оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності, з якої можливо встановити співвідношення вартості предмета застави розміру заборгованості боржника заставодержателю, яка станом на 25.01.2019 року (дата направлення вимоги) становить 32 286,08 грн., та можливість звернення стягнення на заставлене майно боржника для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, в порядку 51 Закону України «Про виконавче провадження» з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

При цьому, норми ст. ст. 46, 51 Закону України «Про виконавче провадження» гарантують дотримання вимог цивільного законодавства щодо права іпотекодержателя на задоволення своїх вимог в повному обсязі за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника та прав інших кредиторів боржника, з врахуванням обов`язку відшкодування перевищення вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Відповідно до положень статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, апеляційна скарга не містить доводів на спростування висновків суду першої інстанції, які є обґрунтованими та узгоджуються із матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм процесуального законодавства та правильно застосовано норми матеріального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною 1 зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Коломийського міськрайонного суду від 28 серпня 2019 року без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Л.В. Ясеновенко

Судді: Г.П. Мелінишин

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 08 листопада 2019 року.