Постанова

Іменем України

17 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 465/5553/16-ц

провадження № 61-39224св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач – ОСОБА_3 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду

м. Львова від 28 березня 2017 року у складі судді Кузь В. Я. та постанову Апеляційного суду Львівської області від 04 червня 2018 року у складі колегії суддів: Ванівського О. М., Цяцяка Р. П., Шеремети Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про виселення з квартири

АДРЕСА_1 .

Позовна заява мотивована тим, що вона придбала на електронних торгах арештоване нерухоме майно - квартиру

АДРЕСА_1 .

07 травня 2016 року вона отримала свідоцтво на право власності на вказану квартиру, що посвідчене приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Амбросійчук Л. В. та зареєстровано у реєстрі за № 869.

16 травня 2016 року нею здійснено державну реєстрацію права власності, запис про право власності № 14494469. З моменту реєстрації у неї виникло право власності на квартиру, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16 травня 2016 року

№ 59141477. Однак, ОСОБА_2 проживає у вказаній квартирі без реєстрації, хоч фактично є зареєстрованою за адресою:

АДРЕСА_2 .

Оскільки ОСОБА_2 добровільно не бажає виселитися з її власності, вона тим самим чинить їй перешкоди у користуванні її майном.

Ураховуючи викладене ОСОБА_3 просила суд виселити

ОСОБА_2 з квартири

АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 28 березня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Виселено ОСОБА_2

з квартири АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги

ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні квартирою та виселення з неї відповідача є обґрунтовані та підлягають задоволенню, оскільки позивач є власником зазначеної квартири, а проживання в ній відповідача є порушенням її прав, щодо можливості на свій розсуд користуватись і розпоряджатись належним майном на власний розсуд.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 04 червня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 задоволено частково. Рішення Франківського районного суду м. Львова

від 28 березня 2017 року змінено, виключено з мотивувальної частини рішення посилання на частину третю статті 116 ЖК України.У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що право ОСОБА_2 на користування спірною квартирою було похідним від її права власності на цю квартиру, яке вона втратила внаслідок звернення стягнення на належну їй квартиру, як на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса, шляхом її реалізації на електронних торгах у рахунок погашення заборгованості за договірними зобов'язаннями перед відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ВАТ «Райффайзен Банк Аваль»), тому вважав, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність у ОСОБА_2 законних підстав для користування жилим приміщенням внаслідок зміни власника квартири, яким стала позивач.

При цьому зазначав, що посилання суду першої інстанції в мотивувальній частині рішення, як на одну з підстав для задоволення позову в частині виселення ОСОБА_2 , на частину третю статті 116 України,

є помилковим, оскільки згідно з частиною третьою статті 116 ЖК України, особа яка самостійно зайняла жиле приміщення виселяється без надання їй іншого жилого приміщення. В цьому ж випадку ОСОБА_2 самостійно не займала жиле приміщення, а саме квартиру

АДРЕСА_1 , а є колишнім власником вказаної квартири, і з переходом права власності іншій особі яка не є членом її сім'ї, втрачає право проживання

у вказаній квартирі на підставі частини першої статті 391 ЦК України, тому рішення суду першої інстанції підлягає зміні з виключенням із його мотивувальної частини посилання на частину третю статті 116 ЖК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у липні 2018 року до Верховного Суду,

ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та прийняти нове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 липня 2018 року відкрито касаційне провадження

у вказаній справі і витребувано цивільну справу № 465/5553/16-ц

рішення Франківського районного суду м. Львова.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У серпні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року вказану справу призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій ухвалили рішення, яке не відповідає обставинам справи, не застосували норму права, яка підлягала застосуванню та у рішенні не доведені обставини, які суди вважали встановленими.

Вважала, що судами не було враховано того, що квартира АДРЕСА_1 , з якої позивач вимагає її виселити, була надана в іпотеку, але не була придбана за кредитні кошти, що підтверджується договором іпотеки та виконавчим написом нотаріуса.

Зазначала, що за змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та частини другої статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Згідно із частиною третьою статті 33 цього Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до частин першої та другою статті 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Вважала, що вказаних вимог закону судами попередніх інстанцій при ухваленні рішення ураховано не було.

Відзив на касаційну скаргу

26 вересня 2018 року ОСОБА_3 було подано відзив на касаційну скаргу,

у якому вона зазначала, що у ОСОБА_2 є у власності інше житло,

а саме квартира АДРЕСА_2 , а тому вважала, що касаційна скарга необґрунтована та не підлягає задоволенню.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

29 червня 2006 року, між ОСОБА_6 , ОСОБА_2 та акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» було укладено договір іпотеки, предметом якої була квартира

АДРЕСА_1 .

25 травня 2009 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сиротяком М. Р. вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 у рахунок задоволення вимог ВАТ «Райффайзен Банк Аваль».

29 березня 2016 року державним підприємством «СЕТАМ» Міністерства юстиції України було проведено електронні торги з реалізації об'єкта нерухомості, а саме спірної квартири, переможцем яких стала ОСОБА_3 якою було проведено повний розрахунок за квартиру згідно протоколу проведення електронних торгів від 01 квітня 2016 року № 153676.

07 травня 2016 року ОСОБА_3 отримала свідоцтво на право власності на вказану квартиру, посвідчене приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Амбросійчук Л. В. та зареєстровано у реєстрі за № 869.

Також, здійснено державну реєстрацію її права власності від 16 травня

2016 року, запис про право власності № 14494469.

Право власності на квартиру ОСОБА_3 підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16 травня

2016 року № 59141477.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частинами першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, посилався на те, що районний суд, задовольняючи позовні вимоги

ОСОБА_3 дійшов правильного висновку про те, що порушене право позивача, як нового законного власника спірної квартири, підлягає захисту в обраний нею спосіб, а саме, шляхом задоволення її позовних вимоги про виселення відповідача із належного їй на праві власності жилого приміщення, яке відповідач займає без правовстановлюючих документів, оскільки відповідач володіє на праві власності іншою квартирою, а тому вважається таким, що має інше постійне житло.

Проте, з такими висновком судів першої та апеляційної інстанцій погодитися не можна.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Судом установлено, що ОСОБА_3 , як новий власник, що придбав спірне житло, не може користуватися своєю власністю, оскільки попередні власник, який втратила право власності на житло, відмовляються виселятися з нього.

Разом з тим з усталеної практики Верховного Суду України вбачається, що у такому випадку необхідно захистити права колишнього власника, застосувавши положення статті 109 ЖК УРСР, яка передбачає можливість виселення попереднього власника лише з наданням іншого житлового приміщення.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб'єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява

№ 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Таким законом є стаття 109 ЖК Української РСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Частиною другою статті 109 ЖК Української РСР передбачено, що громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і положення

статті 109 ЖК Української РСР.

Банк при наданні згоди на реалізацію предмета іпотеки мав виконати вимоги частини другої статті 109 ЖК УРСР, оскільки на той час вона вже діяла у зміненій редакції, яка містила заборону виселення боржника за кредитним договором без надання іншого житлового приміщення.

Тобто новий власник може частково поновити свої права шляхом звернення про відшкодування шкоди до продавця, якщо той неналежним чином виконав свої зобов'язання про повне інформування можливих покупців квартири про її обтяження, чи до банку про виконання останнім обов'язку із забезпечення осіб, які підлягають виселенню, іншим житловим приміщенням та відшкодування збитків.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня

2016 року в справі №6-1731цс16, з якою погодилася Велика Палата Верховного суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі

№ 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18).

Суди першої та апеляційної інстанцій, відступивши від правового висновку Верховного Суду України, не навели мотивів такого відступу.

Таким чином, судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій не відповідають зазначеним правовим висновкам Верховного Суду України, а суди, вирішуючи спір, неправильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права, що в силу вимог статті 412 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні указаного позову.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 28 березня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 04 червня 2018 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про виселення відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта