Постанова

Іменем України

06 травня 2019 року

м. Київ

справа № 180/659/17

провадження № 61-10104св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач – ОСОБА_2 ,

відповідач - комунальне підприємство «Марганецьке виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Дніпропетровської обласної ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі колегії суддів: Єлізаренко І. А., Свистунової О. В., Красвітної Т. П., від 19 грудня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до комунального підприємства «Марганецьке виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Дніпропетровської обласної ради (далі - КП «Марганецьке виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства», підприємство) про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що 11 січня 2017 року він був прийнятий на роботу на посаду старшого юрисконсульта відповідача до 05 квітня 2017 року. Наказом відповідача від 05 квітня 2017 року його було звільнено з роботи на підставі пункту другого частини першої статті 36 КЗпП України. Вважає своє звільнення незаконним, оскільки після закінчення строку дії трудового договору, трудові відносини фактично тривали, про звільнення він дізналася лише увечері 06 квітня 2017 року під час виконання трудових обов'язків. Вважав, що відповідно до частини першої статті 39-1 КЗпП України між сторонами дія трудового договору продовжена на невизначений строк, у зв'язку з чим просив визнати наказ про його звільнення незаконним, поновити його на посаді старшого юрисконсульта відповідача, стягнути на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та 52 000 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням його трудових прав.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області у складі судді Хомченко С. І. від 15 серпня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано незаконним наказ КП «Марганецьке виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» від 05 квітня 2017 року в частині звільнення з роботи ОСОБА_2 та поновлено його на роботі на посаді старшого юрисконсульта КП «Марганецьке виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства».

Стягнуто з КП «Марганецьке виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 28 687,88 грн та 10 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач продовжував працювати після закінчення терміну дії строкового трудового договору, а тому такий договір вважається продовженим на невизначений строк, у звязку із чим його звільнення відповідно пункту другого частини першої статті 36 КЗпП України є незаконним. Зазначене є підставою для поновлення позивача на роботі зі стягненням на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодуванням моральної шкоди, завданої порушенням трудових прав останнього.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 грудня 2017 року апеляційну скаргу КП «Марганецьке виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» задоволено. Рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 15 серпня

2017 року скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що звільнення

ОСОБА_2 проведено у відповідності до вимог трудового законодавства та умов строкового трудового договору.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2018 року, ОСОБА_2 просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції із залишенням в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що строк дії трудового договору був продовжений на невизначений строк, оскільки відповідач не поставив вимогу про його припинення, однак суд апеляційної інстанції цих обставин не врахував.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 10 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Наказом від 11 січня 2017 року ОСОБА_2 прийнято на посаду старшого юрисконсульта КП «Марганецьке виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» на період декретної відпустки ОСОБА_3

з 11 січня по 05 квітня 2017 року.

Наказом відповідача від 03 квітня 2017 року ОСОБА_2 надано відпустку без збереження заробітної плати по 05 квітня 2017 року.

Відповідно до наказу від 05 квітня 2017 року ОСОБА_2 звільнено з роботи на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України у зв'язку із закінченням терміну дії строкового трудового договору.

06 квітня 2017 року відповідачем був складений акт про недопущення

ОСОБА_2 до роботи та виконання своїх посадових обов'язків (а. с. 35).

З 07 по 14 квітня 2017 року ОСОБА_2 був тимчасово непрацездатний

(а. с. 9).

07 квітня 2017 року КП «Марганецьке виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Дніпропетровської обласної ради» листом повідомили ОСОБА_2 про його звільнення з 05 квітня 2017 року.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядникові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (частина перша статті 21 КЗпП України).

У статті 23 КЗпП України передбачено, що трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Підставою для укладення строкового трудового договору на вимогу працівника є його заява про прийняття на роботу, в якій вказуються обставини або причини, що спонукають працівника найматися на роботу за строковим трудовим договором, а також строк, протягом якого він працюватиме.

При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв'язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт).

Строк, на який працівник наймається на роботу, обов'язково має бути вказаний у наказі про прийняття на роботу, інакше буде вважатися, що працівник прийнятий на роботу за безстроковим трудовим договором. У трудовій книжці робиться запис без посилання на строковий характер трудових відносин.

У справі, яка переглядається, сторони визначили строк трудового договору до 05 квітня 2017 року.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП Українипідставами припинення трудового договору є закінчення строку трудового договору (пункти 2, 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна зі сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або іншого волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору - контракту він виявив, коли звертався із заявою про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. У цей же час він виразив і волю на припинення такого договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник не зобов'язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом

2 частини першої статті 36 КЗпП України.

У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції, встановивши, що позивач був звільнений з роботи у зв'язку із закінченням строку дії трудового договору, який було укладено на підстави його заяви з 11 січня по 05 квітня 2017 року, дійшов обґрунтованого висновку про те, що звільнення ОСОБА_2 проведено у відповідності до вимог трудового законодавства та умов строкового трудового договору, а тому відсутні підстави визнавати наказ про його звільнення незаконним та для задоволення похідних позовних вимог про поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди.

Відповідно до частини першої статті 39-1 КЗпП України, якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк.

Доводи касаційної скарги з посиланням на положення частини першої статті 39-1 КЗпП України є необґрунтованими, оскільки позивач не довів те, що він продовжував виконувати свої посадові обов'язки після закінчення строку дії трудового договору, а відповідач не вимагав припинення трудових відносин. При цьому про небажання відповідача продовжувати трудові відносини із позивачем свідчать його наказ від 05 квітня 2017 року про звільнення позивача та акти від 06 квітня 2017 року про недопущення працівника до роботи (а. с. 35, 36).

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції про те, що звільнення ОСОБА_2 у зв'язку із закінченням строку дії трудового договору проведено відповідно до вимог законодавства, що регулює спірні правовідносини, та умов укладеного між сторонами трудового договору, судом у повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення,

а постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 грудня 2017 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта