Дата документу 26.11.2019 Справа № 333/1839/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/3457/19 Головуючий у 1-й інстанції: Кулик В.Б.
Є.У.№ 333/1839/19 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Дашковської А.В.,

секретар: Ващенко З.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунальної установи «Територіальне медичне об`єднання «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Профспілка Оперативно-диспетчерської служби Комунальної установи «Територіальне медичне об`єднання «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Запорізької обласної ради про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

за апеляційною скаргою Комунальної установи «Територіальне медичне об`єднання «Обласний цент екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Запорізької обласної ради на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03 вересня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вищевказаним позовом. Зазначала, що з грудня 1994 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем, працювала медичною сестрою з приймання викликів центральної спеціалізованої станції швидкої допомоги. Наказом від 04.03.2019 року № 57/01-06 її звільнено з роботи у зв`язку з систематичним невиконанням без поважних причин обов`язків, покладених на неї трудовим договором за п. 3 ст. 40 КЗпП України. Посилаючись на те, що сумлінно виконувала свої трудові обов`язки, трудову дисципліну і посадову інструкцію не порушувала, до 2018 року не мала дисциплінарних стягнень, розірвання трудового договору відбулося з порушенням ст.43 КЗпП України без згоди профкому, після перебігу місячного строку з дня вчинення дисциплінарного проступку, просила про задоволення позову.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03 серпня 2019 року позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ № 57/01-06 «Про розірвання трудового договору» від 04.03.2019 року, яким звільнено ОСОБА_1 з посади сестри медичної станції (відділення) швидкої та невідкладної медичної допомоги з приймання викликів та передачі їх виїзним бригадам швидкої медичної допомоги оперативно-диспетчерського управління Комунальної установи «Територіальне медичне об`єднання «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Запорізької обласної ради у зв`язку з систематичним невиконанням без поважних причин обов`язків, покладених трудовим договором, п. 3 ст. 40 КЗпП України.

Поновлено на роботі ОСОБА_1 на посаді сестри медичної станції (відділення) швидкої та невідкладної медичної допомоги з приймання викликів та передачі їх виїзним бригадам швидкої медичної допомоги оперативно-диспетчерського управління Комунальної установи «Територіальне медичне об`єднання «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Запорізької обласної ради.

Стягнуто з Комунальної установи «Територіальне медичне об`єднання «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Запорізької обласної ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 42 639,36 грн.

Стягнуто з Комунальної установи «Територіальне медичне об`єднання «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 768,40 грн.

Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 на посаді сестри медичної станції (відділення) швидкої та невідкладної медичної допомоги з приймання викликів та передачі їх виїзним бригадам швидкої медичної допомоги оперативно-диспетчерського управління Комунальної установи «Територіальне медичне об`єднання «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Запорізької обласної ради та стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що розірвання трудового договору відбулося без згоди первинної профспілкової організації, після перебігу встановленого ст.147 КЗпП України місячного строку з дня вчинення дисциплінарного проступку. Відповідачем не надано доказів надходження на ОСОБА_1 скарги щодо події, яка мала місце 16.01.2019 і яка слугувала підставою звільнення. Комісія з проведення службової перевірки стосовно необґрунтованої відмови ОСОБА_1 прийняти 16.01.2019 виклик швидкої допомоги з приводу травми руки дійшла висновку про порушення останньою п.1.19 Уніфікованого клінічного протоколу екстреної медичної допомоги, тоді як вказаний протокол такого пункту не містить. Комісія не виявила порушення в діях працівника п.4.5 Посадової інструкції, проте наказ про звільнення містить посилання на зазначене порушення.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про відмову у позові Комунальна установа «Територіальне медичне об`єднання «Обласний цент екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Запорізької обласної ради (далі КУ «ТМО ОЦЕМД та МК`ЗОР, Комунальна установа)зазначає про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Вважає, що розірвання трудового договору відбулося із дотриманням вимог трудового законодавства. Протягом року ОСОБА_1 двічі притягалася до дисциплінарної відповідальності за неналежне виконання своїх трудових обов`язків: наказами від 07.03.2018 і від 02.11.2018 їй оголошено догану, вона має товариське зауваження трудового колективу. Незважаючи на це, 16.01.2019 ОСОБА_1 знову здійснила дисциплінарний проступок безпідставно відмовила прийняти екстрений виклик швидкої допомоги хворій із травмою руки, не оформила письмову відмову та не надала рекомендацій щодо звернення у відповідний лікувально-профілактичний заклад. На думку Комунальної установи, висновки суду про порушення адміністрацією строків притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності є помилковими. Судом не враховано, що позивач з 01.02 по 17.02.2019 була у щорічній відпустці, з 23.02 по 25.02.2019 хворіла, а тому вказаний час не враховується у місячний строк. Вважає відмову профспілкової організації надати згоду на звільнення працівника невмотивованою.

Відзиви на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 і від третьої особи Профспілки Оперативно-диспетчерської служби Комунальної установи «Територіальне медичне об`єднання «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Запорізької обласної ради не надходили.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представників сторін і третьої особи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до положень статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Згідно пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного та громадського стягнення.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами та доповненнями), за передбаченими пунктом 3 статті 40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або не зняті достроково (стаття 151 КЗпП України).

У пункті 22 вищевказаної постанови роз`яснено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясовувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 статті 40, пункту 1 статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Для правомірного розірвання роботодавцем трудового договору на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України необхідна наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку; невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності; невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків повинно бути систематичним; враховуються тільки дисциплінарні й громадські стягнення, які накладаються трудовими колективами і громадськими організаціями відповідно до їх статутів; з моменту виявлення порушення до звільнення може минути не більше місяця.

Встановлено, що ОСОБА_1 з грудня 1994 року працювала медсестрою з прийому викликів Центральної спеціалізованої станції швидкої допомоги, яка неодноразово реорганізовувалася, має першу категорію за спеціальністю, медичний стаж понад 19 років, з 01.01.2014 працювала у КУ «ТМО ОЦЕМД та МК» ЗОРна посаді сестри медичної диспетчера з приймання викликів та передачі їх виїзним бригадам ШМД оперативно диспетчерського управління (том1, а.с.12-13).

Організаційно-правові засади забезпечення громадян України та інших осіб, які перебувають на її території, екстреною медичною допомогою, у тому числі під час виникнення надзвичайних ситуацій та ліквідації їх наслідків, та засади створення, функціонування і розвитку системи екстреної медичної допомоги визначаються Законом України «Про екстрену медичну допомогу» N 5081-VI від 05.07.2012, Постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2012 року N1119 «Про норматив прибуття бригад екстреної (швидкої) медичної допомоги на місце події», Наказами МОЗ України від 01.09.2009 N370 «Про єдину систему надання екстреної медичної допомоги», від 15.01.2014 N34 «Про затвердження та впровадження медико-технологічних документів зі стандартизації екстреної медичної допомоги».

Статтею 3 Закону N 5081-VI від 05.07.2012 визначено, що на території України кожен громадянин України та будь-яка інша особа мають право на безоплатну, доступну, своєчасну та якісну екстрену медичну допомогу, яка надається відповідно до цього Закону. Кожен громадянин України та будь-яка інша особа мають право: здійснити виклик екстреної медичної допомоги.

Відмова у можливості здійснення передачі та прийняття викликів екстреної медичної допомоги забороняється і тягне для осіб, які її допустили чи здійснили, відповідальність, визначену законом (ч.3 ст.4 Закону N 5081-VI від 05.07.2012.).

Статтею 5 Закону N 5081-VI від 05.07.2012 передбачено, що основними завданнями системи екстреної медичної допомоги є організація та забезпечення: надання доступної, безоплатної, своєчасної та якісної екстреної медичної допомоги відповідно до цього Закону, у тому числі під час виникнення надзвичайних ситуацій та ліквідації їх наслідків. Основними принципами функціонування системи екстреної медичної допомоги є: постійна готовність до надання екстреної медичної допомоги; оперативне та цілодобове реагування на виклики екстреної медичної допомоги; доступність та безоплатність екстреної медичної допомоги, її своєчасність, якість та пріоритетність; послідовність та безперервність надання екстреної медичної допомоги та її відповідність єдиним вимогам.

За положенням ч.2 ст. 8 Закону N 5081-VI від 05.07.2012 оперативно-диспетчерська служба центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф зобов`язана: прийняти виклик екстреної медичної допомоги, забезпечити його оброблення та оперативне реагування на такий виклик; під час оброблення виклику екстреної медичної допомоги сформувати інформацію про місце події, характер та особливості невідкладного стану людини, вид допомоги, необхідний для усунення негативних наслідків такого стану для здоров`я людини, та повідомити про це абонента, який здійснив виклик екстреної медичної допомоги; передати станції екстреної (швидкої) медичної допомоги та відповідній бригаді екстреної (швидкої) медичної допомоги інформацію про виклик екстреної медичної допомоги, характер та особливості невідкладного стану людини; визначити заклад охорони здоров`я, до якого бригада екстреної (швидкої) медичної допомоги здійснюватиме перевезення пацієнта у невідкладному стані, передати цю інформацію бригаді екстреної (швидкої) медичної допомоги і такому закладу; здійснювати оперативну інформаційно-консультативну підтримку звернень населення за медичною допомогою, тощо.

Особи, винні у порушенні положень цього Закону, у порядку, встановленому законом, несуть дисциплінарну, адміністративну, кримінальну або цивільно-правову відповідальність за, у том числі, необґрунтовану відмову у передачі та прийнятті викликів екстреної медичної допомоги (ст.15 Закону N 5081-VI від 05.07.2012).

Постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2012 №1119 «Про норматив прибуття бригад екстреної (швидкої) медичної допомоги на місце події» визначені критерії розподілу звернень залежно від стану пацієнта на екстрені та неекстрені. До категорії екстрених належать, у тому числі, звернення стосовно пацієнта, який перебуває у невідкладному стані, що супроводжується усіма видами травм (поранення, перелом, вивих, опіки, важків забої, травми голови), тощо. Пунктом 2 вказаної Постанови визначено, що диспетчер оперативно-диспетчерської служби центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф направляє до пацієнта бригаду екстреної (швидкої) медичної допомоги невідкладно після отримання звернення, що належить до категорії екстрених.

У випадку, коли звернення належить до не екстрених, перелік яких міститься у п.3 Постанови, диспетчер оперативно-диспетчерської служби центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф у відповідності до п.4 перенаправляє звернення, що належить до категорії неекстрених, до відповідного закладу охорони здоров`я первинної медико-санітарної допомоги у порядку, затвердженому МОЗ, а у разі відсутності такої можливості - направляє до пацієнта бригаду екстреної (швидкої) медичної допомоги, що не виконує екстрені виклики, протягом 1 години з моменту отримання звернення.

Трудові обов`язки ОСОБА_1 визначені Посадовою інструкцією фельдшера (сестри медичної) з МНС диспетчера з приймання викликів та передачі їх виїзним бригадам швидкої медичної допомоги оперативно-диспетчерського управління, з якою ОСОБА_1 ознайомлена 23.07.2017, що підтверджується її підписом на інструкції і не заперечувалося останньою у судовому засіданні (том1, а.с.100-105).

Вказаною Інструкцією визначено, що фельдшер (сестра медична) диспетчер з прийому викликів і передачі їх виїзним бригадам швидкої медичної допомоги медичний працівник, який приймає від населення звернення про екстрену медичну допомогу і направляє на виклики бригади швидкої медичної допомоги (том1, а.с. 100-105, п.1,1 Інструкції).

Основними завданнями диспетчера є прийняття виклику в найкоротший термін та своєчасна передача його для виконання бригади ШМД;, забезпечення вибору і направлення на виклик бригад швидкої медичної допомоги, інформаційний супровід бригади ШМД під час виконання виклику (том1, а.с.100-105 п.п. 3.1, 3.2 Інструкції).

До функціональних обов`язків диспетчера відноситься: прийом від населення звернень по телефону відповідно до правил виклику швидкої медичної допомоги і затверджених алгоритмів опитування всіх звернень по екстрену медичну допомогу населення, їх реєстрація, формування головної скарги, надання після диспетчерської підтримки абоненту; перенаправлення ( в т.ч. як рекомендація) необґрунтованих для станції швидкої медичної допомоги викликів в інші лікувально-профілактичні установи для їх виконання з обов`язковим інформуванням особи, що звернулась за допомогою, про телефон закладу охорони здоров`я, до якого вона може звернутися; пере адресація непрофільного звернення відповідальному працівникові зміни для вирішення питання про відмову від реєстрації виклику; сортування викликів за їх територіальністю; передача виклику диспетчеру напрямку, а також, у разі необхідності, підрозділам аварійно-рятувальних, аварійних служб, правоохоронних органів; надання населенню по телефону інформації щодо можливості отримання консультативної та іншої невідкладної медичної допомоги в ЛПЗ міста (том1, а.с. 100-105 п.п. 4.1, 4.2, 4.3, 4.5, 4.7 Інструкції).

Наказом від 04.03.2019 року № 57/01-06 «Про розірвання трудового договору» ОСОБА_1 звільнена з посади з 06.03.2019 у зв`язку із систематичним невиконанням без поважних причин обов`язків, покладених на неї трудовим договором, - п. 3 ч.1 ст. 40 КЗпП України, враховуючи, що протягом року за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на неї трудовим договором, до неї застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення: Наказами від 07.03.2018 №38-1/01-0606, від 02.11.2018 №203/01-06 оголошено догани; Наказом від 29.11.2018 №212/01-06 питання про порушення трудової дисципліни передано на розгляд трудового колективу, рішенням якого їй оголошено громадське стягнення у вигляді товариського зауваження. ОСОБА_1 було ознайомлено з наказом про звільнення 06.03.2019 (том1, а.с.14-15).

Підставами для звільнення ОСОБА_1 із займаної посади стали результати службової перевірки стосовно необґрунтованої відмови у прийнятті екстреного виклику з приводу травми руки (електронне звернення №1556 від 16.01.2019), здійсненої комісією, створеною за Наказом директора КУ «ТМО ОЦЕМД та МК» ЗОР від 17.01.2019 №23/01-06.

Як зазначено у рапорті начальника оперативно-диспетчерського управління КУ «ТМО «ОЦЕМД та МК» ОСОБА_2 від 17.01.2019, 16.01.2019 ОСОБА_1 необґрунтовано відмовила у прийнятті виклику з приводу «травми руки» (електронне звернення №1556 від 16.01.2019), яке є «екстреним» згідно Постанови КМУ №1119 від 21.11.2012 (т.1, а.с.110).

У пояснювальній записці від 24.01.2019 ОСОБА_1 підтвердила факт відмови прийняти виклик під час свого чергування 16.01.2019 та свої дії пояснила великою кількістю викликів. Зазначила також, що 17.01.2019 зателефонувала хворій, остання повідомила, що звернулася до травмпункту самостійно, де їй був установлений діагноз «перелом руки» та накладено гіпс, до неї як до диспетчера «103» претензій хвора не мала. Пообіцяла в подальшому не рекомендувати хворим самостійно звертатися до лікарських закладів (т.1, а.с.121,122).

Згідно довідки про службову перевірку від 25.01.2019 сестра медична-диспетчер з приймання викликів та передачі їх виїзним бригадам швидкої медичної допомоги ОСОБА_1 звернення №1556 від 16.01.2019 прийняла не кваліфіковано, неуважно слухала абонента, трактувала отриману інформацію на свій розсуд, не уточнила характер травми та відмовила у прийнятті виклику, не оформила письмову відмову в прийомі виклику та не надала рекомендації щодо звернення у відповідний лікувально-профілактичний заклад, вказавши його адресу та телефон, тим самим не виконала Закон України «Про екстрену медичну допомогу (ст.ст.3,4, 5, 8.2 15), Постанову Кабінету Міністрів України від 21.11.2012 №1119 «Про норматив прибуття бригад екстреної (швидкої медичної допомоги на місце події», Наказ МОЗ України від 01.09.2009 №370 «Про єдину систему надання екстреної медичної допомоги», Наказ МОЗ України від 15.01.2014 №34 «Про затвердження та впровадження медико-технологічних документів зі стандартизації екстреної медичної допомоги», положення своєї Посадової інструкції (том1, а.с.139-153).

Доказам, які надані відповідачем на підтвердження законності вказаного наказу, суд першої інстанції належної оцінки не надав та дійшов помилкового висновку про недоведеність факту грубого порушення ОСОБА_1 своїх посадових обов`язків.

За висновками суду першої інстанції, відсутність скарги хворої, якій ОСОБА_1 було відмовлено у наданні екстреної (швидкої) медичної допомоги, свідчить про те, що проступок не є суттєвим.

Проте такі висновки суду суперечать фактичним обставинам справи, положенням ч.2 ст. 8, ст.15 Закону N 5081-VI від 05.07.2012, п.п.1,2 Постанови Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2012 №1119 «Про норматив прибуття бригад екстреної (швидкої) медичної допомоги на місце події».

Фактично ОСОБА_1 знехтувала своїми посадовими обов`язками, відмовила у прийнятті екстреного виклику швидкої медичної допомоги, тобто позбавили хвору особу гарантованого права на екстрену медичну допомогу, що є безумовною підставою для дисциплінарної відповідальності незалежно від наявності або відсутності скарги хворого.

Відсутність у довідці про результати службової перевірки висновків щодо порушення ОСОБА_1 п.4.5 Посадової Інструкції, згідно якому на диспетчерському посту з прийняття викликів диспетчер передає виклик диспетчеру напрямку, не свідчить про відсутність в діях позивача дисциплінарного проступку.

За висновками службової перевірки, ОСОБА_1 були порушені вимоги низки нормативних актів, які регулюють діяльність служб екстреної медичної допомоги, у тому числі ст.3,ст.8 ч.2 Закону України «Про екстрену медичну допомогу», якими заборонено у можливості здійснення передачі та прийняття викликів екстреної медичної допомоги та визначено обов`язок оперативно-диспетчерської служби центру екстреної медичної допомоги прийняти такий виклик, забезпечити його оброблення та оперативне реагування на нього. Вказані вимоги Закону узгоджуються з п.4.5 Посадової Інструкції. Порушення позивачкою вимог ч.2 ст.8 Закону є безумовною підставою для висновку про невиконання останньою і вимог п.4.5 Посадової Інструкції.

Доводи ОСОБА_1 про те, що в час надходження екстреного виклику не було вільних бригад швидкої допомоги є неспроможними, оскільки, як встановлено службовою перевіркою, із наявних 8 чергових бригад тільки 2 бригади були на виїзді.

Посилання ОСОБА_1 на те, що травма руки не відноситься до екстреного випадку, є такими, що суперечать положенню п.2 Постанови КМУ №1119 від 21 листопада 2012.

Поза вагою суду першої інстанції залишилася і та обставина, що у своїй пояснювальній записці від 24.01.2019 ОСОБА_1 не тільки не визнала факту грубого порушення своїх посадових обов`язків, але зобов`язалася і в подальшому не рекомендувати хворим звертатися в лікарські установи самостійно, що прямо суперечить положенням п.4 Постанови Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2012 №1119 «Про норматив прибуття бригад екстреної (швидкої) медичної допомоги на місце події», яким зобов`язано диспетчера перенаправляти звернення, що належить до категорії неекстрених, до відповідного закладу охорони здоров`я первинної медико-санітарної допомоги у порядку, затвердженому МОЗ.

Не ґрунтуються на вимогах закон і висновки суду щодо пропуску адміністрацією строку притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності.

Згідно з ч. ч. 1, 2 статті 147-1 КЗпП України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника.

Частиною 1 ст. 148 КЗпП України передбачено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебуванням його у відпустці.

Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

За обставинами справи, дисциплінарний проступок ОСОБА_1 був виявлений 17.01.2019, коли начальник оперативно-диспетчерського управління КУ «ТМО «ОЦЕМД та МК» ОСОБА_2 здійснив контроль за організацією прийому та обробки викликів і звернень від населення (т.1, а.с. 110).

У відповідності до ч.1ст.148 КЗпП України дисциплінарне стягнення повинно бути застосовано не пізніше 17.02.2019.

Проте, в період з 01.02 по 17.02.2019 ОСОБА_1 відповідно до Наказу №03/03-06 від 03.01.2019 перебувала у щорічній відпустці, а з 23.02. по 25.02. 2019 на лікарняному. Отже час звільнення ОСОБА_1 від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю та перебуванням у відпустці становить 20 днів (т.1, а.с.108, 109).

За положенням ст.148 КЗпП України період знаходження працівника у щорічній відпустці і звільнення від роботи у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю у місячний термін не враховується, а тому кінцевим строком притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 за вчинений проступок є 09. 03.2019.

Отже, притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності 04.03.2019 відбулося в межах місячного строку, встановленого ст.148 КЗпП, а тому висновки суду першої інстанції про порушення адміністрацією строків притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності є такими, що не ґрунтуються на законі і суперечать фактичним обставинам справи.

Судом першої інстанції не надана правова оцінка тій обставині, що протягом 2018 року ОСОБА_1 неодноразово притягалася до дисциплінарної відповідальності за невиконання без поважних причин своїх посадових обов`язків.

Так, Наказом від 07.03.2018 № 38-1/01-06 за порушення пункту 3 затвердженого порядку приймання виклику, пунктів 4.1; 4.2; 4.3; 4.7 Посадової інструкції, грубе порушення норм медичної етики та деонтології ОСОБА_1 оголошена догана (т.1, а.с.161).

Підставою притягнення до дисциплінарної відповідальності стала скарга ОСОБА_3 від 19.01.2018 , в якій ішлося про те, що 01.01.2018 о 21:23 він зателефонував на диспетчерський пульт «103» з метою здійснити виклик бригади Е (Ш) МД для надання медичної допомоги своїй матері ОСОБА_4 , 1939 р.н., але диспетчер служби «103» виклик не зареєструвала, перервала розмову і кинула слухалку (т.1, а.с.163, 171-173).

Після отримання письмових пояснень від ОСОБА_1 , яка не визнала себе винною у порушені посадової інструкції (т.1, а.с.165), адміністрація комунальної установи створила комісію для проведення службової перевірки.

За результатами перевірки комісія встановила факт невиконання ОСОБА_1 п.п.4.1,4.2, 4.3, 4.7 Посадової інструкції, обґрунтовано дійшла висновку про те, що вказані порушення мали місце в результаті недбалого виконання позивачем обов`язків, покладених на неї посадовою інструкцію (т.2, а.с.42-43).

Дисциплінарне стягнення накладено без порушення встановленого місячного строку з дня виявлення проступку, з урахуванням часу перебування ОСОБА_1 у щорічній відпустці з 06.02.2018 по 22.02.2018 відповідно до Наказу №9/03-06 від 03.01.2018р. (т.2, а.с.46).

Наказом №203/01-06 від 02.11.2018 відповідно до рішення протоколу службової перевірки від 16.10.2018 за грубе порушення положень Посадової інструкції та нормативно-правових документів на позивача накладено дисциплінарне стягнення у вигляді догани.

Підставою для притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності стала скарга ОСОБА_5 від 01.10.2018, в якій йшлося про те, що співробітники служби «103» розповсюдили конфіденційну інформацію приватним ритуальним службам про смерть її батька, про яку вона повідомила диспетчера 30.09.2018 о 21:11, а о 21: 14 на її телефон почали надходити дзвінки приватних ритуальних служб, які пропонували свої послуги (т.2, а.с.81).

Розпорядженням заступника директора з оперативної роботи №740-1/01-06 від 03.10.2018 з метою перевірки обставин, викладених у заяві ОСОБА_5 стосовно розповсюдження конфіденційної інформації приватним ритуальним службам диспетчером оперативно-диспетчерського управління, була створена комісія для проведення службової перевірки, яка встановила факт порушення ОСОБА_1 п.п. 1.4, 4.5, 6.1 Посадової інструкції, а також Порядку взаємодії між органами та підрозділами Національної поліції, закладами охорони здоров`я та органами прокуратури при встановлені факту смерті людини» (т.2, а.с.90-97).

Відповідно до пункту 1 розділу ІІ Порядку взаємодії між органами та підрозділами Національної поліції, закладами охорони здоров`я та органами прокуратури України при встановленні факту смерті людини», затвердженого спільним Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України та Генеральної прокуратури України 29.09. 2017 за №807/1193/279, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 24.10.2017 за № 1299/31167 (далі Порядок взаємодії; спільний наказ), працівники закладів охорони здоров`я у разі надходження повідомлення про смерть людини негайно повідомляють органи та підрозділи Національної поліції за телефоном екстреного виклику (102) про кожен випадок установлення ними факту смерті людини незалежно від місця її настання, у тому числі породіль та новонароджених дітей, за винятком смерті від захворювань у закладах охорони здоров`я.

Суд установив, і матеріалами справи підтверджується, що інформацію про смерть особи позивачка передала до органів поліції не негайно, а через 41 хвилину.

Доводи ОСОБА_1 про те, що повідомлення органів поліції про смерть особи є правом, а не обов`язком диспетчера, є неспроможними і такими, що суперечать вищевказаному спільному Наказу.

Притягнення позивачки за вказаний проступок до дисциплінарної відповідальності відбулося із дотриманням вимог ст. 147-149 КЗпП України.

Суд першої інстанції не дав належної оцінки і тій обставині, що крім притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 мала також громадське стягнення у вигляді товариського зауваження.

Підставою застосування громадського стягнення слугувала подія, що сталася 16.10.2018.

Комісією по проведенню службової перевірки стосовно події, що мала місце 16.10.2018, встановлено, що 16.10.2018 о 10:45 на диспетчерський пульт «103» зателефонував невідомий чоловік з метою здійснити виклик бригади швидкої медичної допомоги до чоловіка приблизно 55 років, який впав з риштування (будівельних лісів). Сестра медична-диспетчер ОСОБА_1 оформила виклик №1530 як до приватного сектора з приводу «травми руки». Внаслідок не повного з`ясування ОСОБА_1 обставин нещасного випадку замість реанімаційної бригади на місце виклику виїхала фельдшерська бригада, яка після огляду хворого і встановлення попереднього діагнозу викликала реанімаційну бригаду. Загальний час прибуття реанімаційної бригади на місце пригоди з моменту надходження виклику склав 49 хв.

За результатами вивчення документів комісія дійшла висновків, що сестра медична-диспетчер ОСОБА_1 виклик №1530 від 16.10.2018 прийняла некваліфіковано, неуважно слухала абонента, трактувала отриману інформацію на свій розсуд, не уточнювала висоту падіння та характер травми, не з`ясувала, що мала місце виробнича травма, чим порушила положення п.п. 1,4; 3.2; 4.1 посадової Інструкції, Наказ МОЗ «Про затвердження та впровадження медико-технологічних документів зі стандартизації екстреної медичної допомоги від 15.01.2014, ст.8 ч.2 Закону України «Про екстрену медичну допомогу» (т.2, а.с.57-63, 68-75).

У пояснювальній записці від 20.10.2018 ОСОБА_1 своєї провини у неналежному виконанні посадових обов`язків не визнала, зазначивши, що виклик сформувала зі слів абонента, почула, що потерпілий «упал с весов», тому зробила висновок, що висота падіння невелика. Чоловік, що викликав швидку допомогу, коли назвав адресу, не зазначав, що це робоче місце. Коли бригада швидкої допомоги попросила уточнити адресу, вона зателефонувала до абонента та запитала про стан потерпілого (т.2, а.с.56).

Після отримання письмових пояснень за цим фактом адміністрацією обґрунтовано зроблено висновок, що ОСОБА_1 без поважних причин не виконала свої посадові обов`язки, порушила вимоги п.п.1.4; 3.2; 4.1 посадової Інструкції та нормативно-правові акти, які регулюють діяльність служби екстреної медичної допомоги .

Фактичні обставини справи свідчать про те, що порушення ОСОБА_1 своїх посадових обов`язків призвело до невиправданої затримки у наданні екстреної медичної допомоги хворому, який перебував у тяжкому стані і потребував невідкладних реанімаційних заходів. Внаслідок службового недбальства, байдужості і неуважності ОСОБА_1 під час прийому виклику під загрозою опинилося здоров`я і життя людини.

Наказом №212/01-06 від 29.11.2018 питання про порушення трудової дисципліни ОСОБА_1 було передано на розгляд трудового колективу (т.1, а.с.188), рішенням якого від 05.02.2019 їй одноголосно оголошено громадське стягнення у вигляді товариського зауваження (т.1, а.с.174-176).

Викладене свідчить, що з березня 2018 року після накладення стягнення наказом від № 38-1/01-0606 від 07.03.2018 відповідач мав можливість звільнити позивачку з підстав, передбачених п. 3 ст. 40 КЗпП України за будь-який з вищевказаних проступків. Однак ОСОБА_1 була звільнена тільки за дії, вчинені у січні 2019 року.

Вказані обставини спростовують доводи ОСОБА_1 про упередженість і необ`єктивність адміністрації.

Пояснення позивача у суді з приводу раніше застосованих до неї дисциплінарних стягнень, в яких вона не визнавала вказані накази обґрунтованими, спростовуються поясненнями відповідача та відповідними письмовими доказами на підтвердження законності стягнень.

Підставою для поновлення позивачки на роботі, за висновками суду першої інстанції, крім пропуск строку притягнення до дисциплінарної відповідальності і малозначності проступку, стала відмова первинної профспілкової організації у наданні згоди на розірвання трудового договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання з працівником трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути проведено лише за попередньою згодою виборного профспілкового органу (профкому, профспілкового представника, далі профкому) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, в тому числі у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення (п. 3 ст. 40 КЗпП України).

Згідно зі ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», зміна умов трудового договору, оплати праці, притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників, які є членами виборних профспілкових органів, допускається лише за попередньою згодою виборного органу, членами якого вони є.

За обставинами справи 09.08.2018 відбулися установчі збори Профспілки Оперативно-диспетчерської служби КУ «ТМО ОЦЕМД та МК» ЗОР, на яких були присутні три особи, на яких вирішувалися організаційні питання створення профспілки, затвердження Статуту,обрання керівних органів тощо. Рішення зборів оформлено протоколом №1 (т2, а.с.10).

Статутом Профспілки Оперативно-диспетчерської служби КУ «ТМО ОЦЕМД та МК» ЗОР визначено, що її членом може бути кожний громадянин України, який визнає Статут, сплачує членські внески, працює в Оперативно-диспетчерській службі або працював у ній до виходу на пенсію. Прийняття в члени Профспілки проводиться в індивідуальному порядку за особистою заявою, яка розглядається протягом місця з дня її подання. Рішення про прийняття в члени Профспілки приймається на засіданні профспілкового комітету (т.2, а.с.14-27, п.п.3.1, 3.2 Статуту).

15.08.2018 відбулися загальні збори членів профспілки, на яких були присутні 15 осіб, у том числі і позивачка ОСОБА_1 , яку було обрано до контрольно-ревізійної комісії (т.2, а.с.9).

Доказів про прийом ОСОБА_1 у члени профспілки у відповідності із вимогами п.3.2 Статуту матеріали справи не містять.

Реєстрація Профспілки Оперативно-диспетчерської служби КУ «ТМО ОЦЕМД та МК» ЗОР в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відбулася 11.09.2018 (т.2, а.с. 13).

18.09.2019 голова Профспілки повідомив керівника КУ «ТМО ОЦЕМД та МК» ЗОР про створення профспілки та склад її виборних органів (т.1, а.с.68).

08.02.2019 адміністрація КУ «ТМО ОЦЕМД та МК» ЗОР звернулася до голови профкому Профспілки Оперативно-диспетчерської служби КУ «ТМО ОЦЕМД та МК» ЗОР із поданням про розірвання трудового договору (т.1, а.с.149-153).

25.02.2019 голова профспілки повідомила адміністрацію, що за результатами розгляду подання профком відмовив у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 за ст.40 п.3 КЗпП за відсутності підстав та вбачає в діях адміністрації систематичне переслідування виборного члена профспілки та спробу перекладання відповідальності за незаконні розпорядження начальника підрозділу та старшого лікаря зміни (т.1, а.с.154-155).

Копія протоколу засідання профкому, на якому розглядалося подання адміністрації, суду не надавалася.

Відмовляючи у наданні адміністрації згоди на звільнення працівника, пофком виходив із того, що ОСОБА_1 при обробці звернення №1556 від 16.01.2019 була вимушено у відповідності до п.6.1 розділу 6 Посадової інструкції керуватися усними розпорядженнями начальника ОДУ ОСОБА_6 та старшого лікаря ОДУ ОСОБА_7 , які неодноразово на оперативних нарадах та в приміщенні оперативного відділу давали вказівки про відмови у прийманні викликів з незначними травмами верхніх кінцівок, тощо. Водночас жодної інструкції щодо форми та змісту відмови у виклику, оформлення письмової відмови та повідомлення старшого лікаря не надавалися. Адміністрацією підрозділу не проводилося жодного заняття з працівниками оперативно-диспетчерського управління по Наказу МОЗ від 15.01.2014, до роботи комісії по проведенню службової перевірки не залучалися представники профспілки. У телефонній розмові з абонентом з`ясовано, що постраждала не мала претензій до диспетчера, до травмпункту звернулася самостійно, травма нетяжка, лікується амбулаторно. Профком не вбачає порушень трудової дисципліни по Наказу №212/01-06 від 29.11.2018 та вважає оголошення товариського зауваження трудовим колективом недійсним, оскільки ОСОБА_1 ніякого порушення не вчиняла (т.1, а.с.154-155).

Визнавши вказану відмову органу профспілки перешкодою для розірвання трудового договору, суд першої інстанції вважав її обґрунтованою та об`єктивною.

Проте такі висновки суду не узгоджуються із вимогами закону і суперечать фактичним обставинам справи.

Відповідно до ч. 7 ст. 43 КЗпП України, рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Аналогічні положення щодо обґрунтованості рішення профспілки про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору з працівником містяться і в частині шостій статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

Зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу чинне законодавство України не розкриває, однак з цього приводу заслуговує на увагу правова позиція Верховного Суду, викладена в постанові від 25.01.2018 року у справі № 569/18201/14ц.

Верховний Суд у вказаному своєму рішенні роз`яснив, що обґрунтованість рішення профспілкового органу повинна оцінюватись виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (ст. 8 Конституції України, ст. 3 ЦК України).

Верховний Суд зауважив, що власник має право звільнити працівника без згоди профспілкового органу за відсутності обґрунтування профспілковим органом такої відмови, а не у зв`язку з мотивами відмови.

Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом України у постанові від 01 липня 2015 року № 6-703цс15, суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з`ясувати чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови в наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення.

Отже з урахуванням зазначеної правової позиції та в аспекті положень частини сьомої статті 43 КЗпП України і частини шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, тому суд зобов`язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.

Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом, керуючись загальними принципами права і засадами цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 3 ЦК України, статті 1, 213 ЦПК України) та лексичним значенням (тлумачення) самого слова «обґрунтований», яке означає «бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами».

Таким чином рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, згідно з якими розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

Висновки профспілкового органу про відсутність в діях ОСОБА_1 при прийомі 16.01.2019 виклику №1556 складу дисциплінарного проступку, відповідність її дій вимогам Посадової інструкції не відповідають фактичним обставинам справи.

У своїх письмових поясненнях від 24.01.2019 ОСОБА_1 зазначала, що зі слів жінки, якій вона відмовила у прийому виклику, вона дізналася, що остання зверталася до травмпункту, де їй надали допомогу з діагнозом «закритий перелом».

Вказане захворювання за кваліфікацією Постанови КМУ № 1119 від 21.11.2012 віднесено до категорії екстрених, а отже висновки Профкому про те, що травма у потерпілої була нетяжкою, а відмова ОСОБА_1 у прийнятті виклику правомірною, не відповідають ні фактичним обставинам справи, ні нормативно-правовим актам, які регулюють діяльність диспетчерської служби швидкої (екстреної) медичної допомоги.

Не відповідають фактичним обставинам справи і вимогам закону висновки профкому і щодо не вжиття адміністрацією заходів до вивчення Наказів Міністерства охорони здоров`я і інших нормативних актів, надання вказівок щодо невиконання диспетчерами Постанови КМУ № 1991 від21.11.2012.

Із доповідних записок старшого лікаря з МНС Старостюк О. ОСОБА_8 . від 24.05.2019 і Начальника ОДУ ОСОБА_2 від 24.05.2019, адресованих Начальнику оперативно-диспетчерського управління КУ «ТМО ОЦМД та МК», убачається, що усних розпоряджень і вказівок фельдшерам (сестрам медичним) диспетчерам з приймання викликів та передачі їх виїзним бригадам щодо відмови у прийомі викликів до травмованих осіб не надавалося (т.1, а.с.156-157).

Відповідно до повідомлення начальника ОДУ ОСОБА_9 від 27.07.2017 в період з жовтня 2016 по червень 2017 пройшло навчання основного складу працівників оперативно-диспетчерського управління Комунальної установи «ТМО ОЦМД та МК», яке проходило в два етапи: тренувальний, який проводився за допомогою програмного комплексу і складався із програмного забезпечення та автоматизованого робочого місця, та практичний етап, на якому здійснювалося виконання практичних завдань за допомогою програмного комплексу. Співробітники були ознайомлені зі всіма складовими інтерфейсу робочого місця диспетчера прийому та напрямку; були відпрацьовані дії диспетчера на кожному етапі обробки виклику до надходження його на планшет бригади. Всього пройшло навчання 65 співробітників оперативно-диспетчерського центру Управління. У доданому до повідомлення переліку працівників, які пройшли відповідне навчання, ОСОБА_1 значиться під №50.

За фактичними обставинами справи ОСОБА_1 має 19 років медичного стажу, вищу категорію за спеціальністю лікувальна справа (невідкладні стани), а отже в силу своїх посадових обов`язків зобов`язана знати і керуватися у своїй роботі чинним законодавством України, директивними документами Міністерства охорони здоров`я, нормативними документами швидкої медичної допомоги, інструкціями, тощо, незалежно від того, чи проводилися з нею навчання з питань, що відносяться до її професійної діяльності.

Не відповідають фактичним обставинам справи і висновки профкому щодо відсутності рішення трудового колективу від 05.02.2019 про винесення ОСОБА_10 товариського зауваження за порушення вимог Посадової інструкції при прийнятті виклику №1530 від 16.10.2018.

Відповідно протоколу загальних зборів трудового колектив КУ «ТМО ОЦЕМД та МК» ЗОР від 05.02.2019, на яких були присутніми 41 співробітник ОДУ, питання щодо вказаної події у порядку денному значилося під порядковим номером 5, за результатами розгляду цього випадку було одноголосно прийнято рішення про винесення ОСОБА_1 товариського зауваження (т.2, а.с.49-51).

Висновки профкому про не включення його членів до роботи комісії із проведення службової перевірки також не відповідають фактичним обставинам справи.

Зокрема, відповідно до Наказу від 19.10.2018 №192/01-06 з метою перевірки фактів за подією, яка мала місце 16.10.2018 при прийнятті позивачкою виклику №1530, було створено комісію, до складу якої увійшла, у тому числі голова профкому ОСОБА_11 (т.2, а.с.52-53).

22.10.2018 і 24.10.2018 відбулися засідання комісії, на яких була присутня голова профкому ОСОБА_11 і яка залишила засідання, фактично самоусунулася від виконання своїх громадських обов`язків, про що було складено відповідні акти (т.2, а.с.57,67).

Не залучення члена профкому до роботи комісії із проведення службової перевірки за фактом відмови ОСОБА_1 у прийнятті екстреного виклику 16.01.2019 №1556 не свідчить про упередженість адміністрації, переслідування членів профкому за їх активну громадську позицію і не свідчить про неправомірність висновків, зроблених комісією за результатами службової перевірки.

Доказів упередженого ставлення адміністрації до членів профкому третя особа ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції не надала, у чому полягає упередженість пояснити не змогла.

Аналіз фактичних обставин справи і зібраних у справі доказів свідчить про те, що рішення профспілкового органу про відмову у наданні згоди на розірвання трудового договору не вмотивоване, не містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника та посилання на неврахування власником фактичних обставин, згідно з якими розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

За вказаних обставин адміністрація у відповідності з вимогами положень частини сьомої статті 43 КЗпП України і частини шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» мала право на звільнення працівника без згоди профкому.

Викладене свідчить про те, що висновки суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог і порушення відповідачем норм трудового законодавства при звільненні позивачки, не відповідають вимогам закону і матеріалам справи, при вирішенні спору судом порушені норми матеріального і процесуального права, дана неправильна оцінка зібраним справі доказам, а тому оскаржуване рішення на підставі ст.367 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у позові.

Понесені відповідачем витрати зі сплати судового збору у суді апеляційної інстанції на підставі ст.141ч.6 ЦПК України підлягають компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом міністрів України.

Керуючись ст. ст.374, 376, 381-383 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Комунальної установи «Територіальне медичне об`єднання «Обласний цент екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Запорізької обласної радизадовольнити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03 вересня 2019 року по цій справі скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Комунальної установи «Територіальне медичне об`єднання «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Профспілка Оперативно-диспетчерської служби Комунальної установи «Територіальне медичне об`єднання «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Запорізької обласної ради про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишити без задоволення.

Понесені Комунальною установою «Територіальне медичне об`єднання «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» витрати зі сплати судового збору у сумі 2 305, 20 грн. (дві тисячі триста п`ять гривень 20 коп.) компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено і підписано 27 листопада 2019 року.

Головуючий

Судді: