Справа № 463/4782/17 Головуючий у 1 інстанції: Гирич С.В.
Провадження № 22-ц/811/2132/18 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, у письмовому провадженні, в приміщенні Львівського апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2, Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 30 серпня 2018 року, постановлене в складі головуючого - судді Гирича С.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживача та стягнення коштів, -

в с т а н о в и л а:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до відповідача про захист прав споживача, який уточнив в процесі розгляду справи, просив стягнути з відповідача загальну суму боргу 9 938, 76 грн. та 200 000 грн. завданої моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ним у ПАТ КБ «Приватбанк» були відкриті зарплатні картки № НОМЕР_1 на якій було 464 грн. 00 коп. та № НОМЕР_2 на якій перебувало 4 413 грн. 00 коп., які відповідач у зв'язку з заблокуванням рахунків, не давав змоги йому забрати з 01.07.2015 року, відмовлявся обслуговувати рахунок і видавати належні позивачеві грошові кошти. У зв'язку з цим просив стягнути з відповідача суму боргу 4 877 грн. 00 коп., індекс інфляції у сумі 6 037 грн. 00 коп., 3% річних - 318 грн. 00 коп., 1950 грн.00 коп. - 20% упущеної вигоди, 3841 грн. 00 коп. - пені в розмірі 3% на день від простроченої суми. В подальшому позивач уточнив позовні вимоги, вказав, що відповідачем 20.05.2018 року знято обмеження на обслуговування позивача у ПАТ «Приватбанк», надано доступ до програми Приват 24 та відкрито нову картку на яку 30.05.2018 року було повернуто кошти, які він не міг зняти із своїх зарплатних карток з 01.07.2015 року, а саме 464 грн. 16 коп. та 4 413 грн. 69 коп., тому в цій частині він відмовився від позовних вимог. Просив стягнути з відповідача заборгованість у загальній сумі 9 938 грн. 76 коп., що складається з індексу інфляції у сумі 1 744 грн. 39 коп., 3% річних в сумі 427 грн. 00 коп., 2 845 грн. 35 коп., що становить 20% річних упущеної вигоди, 4 922 грн. 02 коп. - пені в розмірі 3% на день від простроченої суми та 200 000 грн. 00 коп. моральної шкоди. Вважає такі дії банку неправомірними, оскільки відповідно до положень чинного законодавства строк блокування коштів на рахунку не може перевищувати 5 робочих днів, вказаний строк перевищував цей термін, тому вважає позовні вимоги підставними. Крім цього, вважає підставними заявлені вимоги про стягнення грошових коштів із відповідача, оскільки такий спосіб захисту порушеного права відповідає чинним положенням цивільного законодавства. Стягнення моральної шкоди обґрунтовує тим, що у нього 12.07.2015 року народилася дочка і щоб покрити свої витрати він був змушений позичити гроші під великі відсотки, відмовляти собі у необхідних речах, що порушує звичайний склад життя, в той час відповідач протиправно використовував його кошти, всупереч його волі, для отримання власного прибутку і збагачення. Зазначає, що своїми діями відповідач заподіяв йому душевних і психологічних страждань, принизив честь і гідність і ділову репутацію його та його сім`ї. Розмір заподіяної моральної шкоди оцінює в 200 000 грн. 00 коп.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 30 серпня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1д, ) на користь ОСОБА_2 (АДРЕСА_1) 1 744 грн. 39 коп. (одна тисяча сімсот сорок чотири гривні тридцять дев'ять копійок) індексу інфляції та 427 грн. 00 коп. (чотириста двадцять сім гривень) - 3 % річних.

В задоволенні решти вимог - відмовлено за безпідставністю.

Стягнуто з аАкціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1д, ) в дохід держави 704 грн. 80 коп. судового збору.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 30 серпня 2018 року оскаржили ОСОБА_2 та Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк».

В обґрунтування апеляційної скарги позивач ОСОБА_2 покликається на те, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог є таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права. Вважає, що суд не в повному обсязі дослідив подані ним докази та не взяв до уваги його доводи щодо стягнення пені, упущеної вигоди та моральної шкоди. Стверджує, що суд першої інстанції своїм рішенням фактично визнав дії відповідача протиправними, такими, що завдали йому не лише матеріальну, але й моральну шкоду. Проте, відмовив у задоволенні позовної вимоги про стягнення пені у зв'язку з тим, що розрахунок пені був неправильним, зазначивши, як має розраховуватись пеня за неналежне виконання своїх зобов'язань відповідачем. Ним розраховано пеню у розмірі 3% вартості послуг за кожний день прострочення та такий розрахунок доданий до апеляційної скарги. Щодо упущеної вигоди зазначає, що якби його кошти не були привласнені відповідачем, він мав би можливість розмістити їх на депозиті у банку з отриманням гарантованого прибутку в середньому 20 % річних. Проте дана обставина судом першої інстанції врахована не була. Крім того, своїми діями, відповідач завдав йому істотної моральної шкоди, яка проявлялась у душевних стражданнях, які зазнали він та його сім`я, а також у приниженні честі, гідності та ділової репутації. Вважає, що відповідач має нести повну відповідальність за свої незаконні дії з правовими наслідками у вигляді стягнення не лише індексу інфляції і 3 % річних, а й стягнень штрафних санкцій у вигляді пені, упущеної вигоди та моральної шкоди. Просить ухвалити рішення, яким задовольнити позовні вимоги, у задоволенні яких було відмовлено, а саме стягнути з відповідача на його користь 2 844 грн. 91 коп. - 20 % річних упущеної вигоди, 155673 грн. 84 коп. - пені у розмірі 3% вартості послуг за кожен день прострочення, 200 000 грн. 00 коп. - моральної шкоди. Рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог просить залишити без змін.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» покликається на те, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ухвалене без повного, всебічного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи, без належних доказів по справі та з порушенням норм процесуального і матеріального права. Вважає, що відсутні правові підстави для стягнення індексу інфляції та 3 % річних за користування коштами. Посилається на те, що між ОСОБА_2 та банком не було укладено договорів щодо користування коштами позивача, банк їх не використовував, а тому правові підстави для застосування до даних правовідносин вимог ст. 625 ЦК України відсутні. Стверджує, що ОСОБА_2 не було надано суду жодного належного доказу, який би підтверджував те, що зарплатні картки № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 були заблокованими. В той же час, судом першої інстанції не враховано, що строк дії картки № НОМЕР_1 становив до 07/16, а картки № НОМЕР_2 становив до 06/16, що свідчить про те, що позивач не мав можливості використовувати дані картки не через їх блокування відповідачем, а у зв'язку із закінченням строку дії останніх. Стверджує, що у матеріалах справи відсутні докази того, що позивач звертався до банку із заявою про повернення залишку коштів. Також зазначає, що позивачем не надано жодного доказу з приводу відмови банку в обслуговуванні його карткових рахунків, як і будь-якого документу, що така відмова мала місце 12.07.2015 року.

Просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 30 серпня 2018 року в частині задоволених позовних вимог та в цій частині ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду, з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції, без повідомлення учасників справи.

Оскільки колегією суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами, у письмовому провадженні, а копія судового рішення у такому разі надсилається в порядку передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

В той же час, відповідно до ч. 1 ст. 7 ЦПК України, розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ураховуючи, що згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, колегія суддів інформувала учасників справи шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

У відповідності до приписів ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» слід залишити без задоволення, а апеляційна скарга ОСОБА_2 слід частково задовольнити, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегією суддів справа переглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається наступне.

13.09.2013 року позивачем ОСОБА_2 була підписана анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриваБанку.

Відповідач не заперечує, що ОСОБА_2 у ПАТ КБ «Приватбанк» на підставі підписаної анкети-заяви було відкрито зарплатні картки № НОМЕР_1, на якій станом на 01.07.2015 року знаходилося 464 грн. та № НОМЕР_2, на якій станом на 01.07.2015 року знаходилося 4 413 грн.

Позивачем, в обґрунтування твердження, що з 01.07.2015 року вказані зарплатні картки, на які він отримував заробітну плату, було заблоковано відповідачем, у зв'язку з чим він був позбавлений можливості вільно розпоряджатися власними коштами, надано неодноразові його звернення до відповідача з вимогами розблокувати вище вказані рахунки ( а.с.9-16) та відповіді на звернення що надавалися відповідачем.

Відповідач заперечуючи підставність позовних вимог стверджує, що дійсно такі рахунки були відкриті, однак, на його думку, не заблоковані, а у зв'язку із закінченням строку дії карток позивач не мав змоги їх використовувати.

З копії пояснення позивача (а.с.14), які він надавав на вимогу керівництва ПАТ КБ «Приватбанк» вбачається, що після того, як були заблоковані його карткові рахунки він телефонував за номером 3700 і вимагав пояснити причини блокування карткових рахунків. При цьому йому пояснили, що це пов'язано із ТОВ «Трансгарантмаркет», яке, нібито, має відношення до шахрайських дій і тому йому заблоковано картки. Проте, зазначає, що його особисті рахунки жодного відношення до цього товариства не мали.

Відповідно до вимог ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до положення ч. 1 ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Статтею 530 ЦК України передбачено, що, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Банк зобов'язаний укласти договір банківського рахунка з клієнтом, який звернувся з пропозицією відкрити рахунок на оголошених банком умовах, що відповідають закону та банківським правилам (ч. 2 ст. 1067 ЦК України).

Згідно з частинами першою-третьою статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунку банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунку), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Положенням частини першої статті 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунку.

Відповідно до статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансування тероризму чи фінансування розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.

Згідно з положеннями частини шостої статті 64 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк має право відмовитися від підтримання договірних відносин чи проведення фінансової операції у разі встановлення клієнту неприйнятно високого ризику за результатами оцінки чи переоцінки ризику.

Згідно п.1.1.3.2.3 Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанком, які становлять собою умови договору про відкриття карткового рахунку укладеного між сторонами, відповідачу надано право у разі порушення власником або довіреною особою вимог чинного законодавства України та/або умов Договору та/або у разі виникнення овердрафта, призупинити розрахунки за карткою (заблокувати картку) та/або визнати картку недійсною до моменту усунення зазначених порушень та/або відмовити від встановлення (підтримання) ділових відносин (у тому числі шляхом розірвання ділових відносин), а також вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань у цілому або у визначеній Банком частці у разі невиконання власником та/або довіреною особою власника своїх боргових зобов'язань та інших зобов'язань за Договором.

Пунктом 1.1.3.2.14 Банку також надано право відмовитися від здійснення видаткових операцій за рахунком клієнта у випадку виникнення вмотивованих підозр щодо використання Банку для проведення незаконних операцій.

Згідно п.1.1.3.1.2 Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанком, Банк зобов'язаний обслуговувати картрахунки у порядку та на умовах, передбачених Договором, правилами Міжнародних платіжних систем, за якими обслуговуються картки, чинним законодавством.

Крім того, дії банку щодо зупинення фінансових операцій за рахунком клієнта мають, зокрема, відповідати усім вимогам Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення».

Судом встановлено, що неодноразові звернення позивача до ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо надання інформації про причини блокування рахунку та його негайного розблокування позитивного результату не дали, й взагалі не були розглянуті позивачем по суті, з наданням заявнику предметної відповіді, а лише надсилались відписки за типовим змістом.

Доводи позивача, щодо безпідставного блокування його карткових рахунків, відповідачем належними доказами не спростовано.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 5 Закону № 1702-VII банки є суб'єктами первинного фінансового моніторингу.

Згідно з частинами першою-третьою статті 17 Закону № 1702-VII суб'єкт первинного фінансового моніторингу має право зупинити здійснення фінансової (фінансових) операції (операцій), яка (які) містить (містять) ознаки, передбачені статтями 15 та/або 16 цього Закону, та/або фінансові операції із зарахування чи списання коштів, що відбувається в результаті дій, які містять ознаки вчинення злочину, визначеного Кримінальним кодексом України, та зобов'язаний зупинити здійснення фінансової (фінансових) операції (операцій), якщо її учасником або вигодоодержувачем за ними є особа, яку включено до переліку осіб, пов'язаних з провадженням терористичної діяльності або щодо яких застосовано міжнародні санкції (якщо види та умови застосування санкцій передбачають зупинення або заборону фінансових операцій), і в день зупинення повідомити спеціально уповноваженому органу в установленому законодавством порядку про таку (такі) фінансову (фінансові) операцію (операції), її (їх) учасників та про залишок коштів на рахунку (рахунках) клієнта, відкритому (відкритих) суб'єктом первинного фінансового моніторингу, який зупинив здійснення фінансової (фінансових) операції (операцій), та у разі зарахування коштів на транзитні рахунки суб'єкта первинного фінансового моніторингу - про залишок коштів на таких рахунках в межах зарахованих сум. Таке зупинення фінансових операцій здійснюється на два робочі дні з дня зупинення (включно).

Спеціально уповноважений орган може прийняти рішення про подальше зупинення фінансової (фінансових) операції (операцій), здійснене відповідно до частини першої цієї статті, на строк до п'яти робочих днів, про що зобов'язаний негайно повідомити суб'єкту первинного фінансового моніторингу, а також правоохоронним органам, уповноваженим приймати рішення відповідно до Кримінального процесуального кодексу України.

Спеціально уповноважений орган у разі виникнення підозр може прийняти рішення про зупинення видаткових фінансових операцій на строк до п'яти робочих днів, про що зобов'язаний негайно повідомити суб'єкту первинного фінансового моніторингу, а також правоохоронним органам, уповноваженим приймати рішення відповідно до Кримінального процесуального кодексу України. У такому разі суб'єкт первинного фінансового моніторингу зобов'язаний в день отримання, але не пізніше 11 години наступного робочого дня після отримання відповідного рішення повідомити спеціально уповноваженому органу про залишок коштів на рахунку клієнта, фінансові операції (кошти) за яким були зупинені, та у разі зупинення фінансових операцій на транзитних рахунках суб'єкта первинного фінансового моніторингу - про залишок коштів на таких рахунках в межах зарахованих сум.

Частиною 5 статті 17 Закону № 1702-VII передбачено, що в разі прийняття рішення відповідно до частин другої і третьої цієї статті спеціально уповноважений орган протягом строку подальшого зупинення відповідних (відповідної) фінансових (фінансової) операцій (операції) або зупинення видаткових фінансових операцій проводить аналітичну роботу, збирає необхідну додаткову інформацію, обробляє, перевіряє, аналізує її та у разі, якщо за результатами перевірки: ознаки легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансування тероризму, або вчинення іншого злочину, визначеного Кримінальним кодексом України, не підтверджуються, спеціально уповноважений орган зобов'язаний негайно скасувати своє рішення про подальше зупинення відповідних (відповідної) фінансових (фінансової) операцій (операції) або зупинення видаткових фінансових операцій та повідомити про це суб'єкту первинного фінансового моніторингу; є мотивовані підозри, - спеціально уповноважений орган приймає рішення про продовження зупинення відповідних (відповідної) фінансових (фінансової) операцій (операції) (видаткових фінансових операцій), готує і подає відповідний узагальнений матеріал або додатковий узагальнений матеріал правоохоронним органам, уповноваженим приймати рішення відповідно до Кримінального процесуального кодексу України, та в день прийняття такого рішення інформує відповідного суб'єкта первинного фінансового моніторингу про дату закінчення строку зупинення відповідних (відповідної) фінансових (фінансової) операцій (операції). Строк зупинення відповідних фінансових (фінансової) операцій (операції) продовжується спеціально уповноваженим органом з наступного робочого дня після подання відповідного узагальненого матеріалу або додаткового узагальненого матеріалу за умови, що загальний строк такого зупинення не перевищуватиме 30 робочих днів.

Строки зупинення фінансової (фінансових) операції (операцій) суб'єктами первинного фінансового моніторингу та спеціально уповноваженим органом, зазначені у частинах першій - п'ятій цієї статті, є остаточними та продовженню не підлягають.

Відповідно до пункту 91 постанови Правління Національного банку України від 26 червня 2015 року № 417 «Про затвердження Положення про здійснення банками фінансового моніторингу» банк зобов'язаний інформувати визначені законодавством України правоохоронні органи за місцем розташування банку про фінансові операції, стосовно яких є підстави підозрювати, що вони пов'язані, стосуються або призначені для фінансування тероризму чи фінансування розповсюдження зброї масового знищення, та їх учасників у день виявлення, але не пізніше наступного робочого дня з дня реєстрації таких фінансових операцій.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Аналізуючи матеріали справи та правові норми колегія суддів приходить до висновку, що відповідач ПАТ КБ «ПриватБанк» належним чином не обґрунтував правомірність блокування карткових рахунків, відкритих на ім'я позивача, не надало доказів звернення із заявою до правоохоронних органів про незаконні, на думку банку, дії клієнта, не довело порушення позивачем вимог законодавства, за наслідками порушення яких було заблоковано його карткові рахунки, порушило строки зупинення фінансових операцій, передбачені Законом № 1702-VII.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до переконання, що судом першої інстанції зроблено вірні висновки про те, що спір з приводу користування коштами позивача на його карткових рахунка виник в липні 2015 року, що позивач не міг користуватися своїми коштами внаслідок блокування карток ще з 01.07.2015 року - за рік до закінчення строку дії карток, що доводи представника відповідача про те, що позивач сам не міг отримати кошти, так як в 2016 році закінчилася дія його карток - є непереконливими, що після закінчення строку дії карток, жодних повідомлень позивачу про необхідність здійснити заміну карток у банку, щоб отримати гроші, відповідач позивачу не направляв, що відповідач здійснивши зупинення фінансових операцій по картковому рахунку позивача 01.07.2015 року, через два робочих дні не відновив такі операції і до 20.05.2018 року не повертав належні йому грошові кошти, що фактично, в такий спосіб, відповідач протиправно позбавив власності позивача без рішення суду, утримував його майно і блокував повернення коштів, незважаючи на неодноразово подані позивачем заяви та, що картки були розблоковані і позивач здійснив заміну карток та отримав кошти вже в процесі розгляду справи, у зв'язку із чим зменшив свої позовні вимоги.

Статтею 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Відповідно до частини п'ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов'язання, не звільняє його від виконання зобов'язання в натурі.

Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.

Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов'язання, що має на меті, окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов'язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов'язання.

Крім того, до моменту вчинення порушення пеня відіграє забезпечувальну функцію, і навпаки, з моменту порушення є мірою відповідальності.

Враховуючи зазначене, можна дійти висновку про поширення положень Закону України «Про захист прав споживачів» на спірні правовідносин.

Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 6-2558цс15, підстав відступити від яких судом не встановлено.

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що позивач є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем, який несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п'ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-771цс15.

При цьому тлумачення статей 549, 625 ЦК України та частини п'ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» свідчить, що пеня та 3 % річних є різними правовими категоріями. Пеня та 3 % річних є подібними за способом обчислення та виражаються в певному відсотковому співвідношенні, проте 3 % річних не є видом забезпечення виконання зобов'язання. Відповідно не виключається одночасне стягнення пені, передбаченої у частині п'ятій статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», та 3 % річних, встановлених у частині другій статті 625 ЦК України.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі № 607/10080/16ц. Підстав відступити від цього правового висновку Верховний Суд не встановив.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції обгрунтовано стягнув з відповідача 3% річних, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, за період з 01.07.2015 року до 30.05.2018 року в сумі 427 грн. 00 коп. (4 877 х 3% : 365 х 1 064), які розраховані від суми порушеного грошового зобов'язання, а саме 4 877 грн. 00 коп. та інфляційні втрати в сумі 1 744 грн. 39 коп. (6 621, 39 - 4 877, 00 = 1 744, 39) за той же період.

Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені в сумі 4 922 грн. 02 коп. - 3% за кожен день від простроченої суми.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволені цієї позовної вимоги виходив з того, що проведений позивачем розрахунок пені не відповідає вимогам закону.

Проте з таким висновком колегія суддів не погоджується.

З викладеного вбачається, що сума 3% річних за кожен день від простроченої суми за період з 01.07.2015 року до 30.05.2018 року становить 155 673 грн. 84 коп. ( 4 877 х 3% х 1064=155 673,84).

Аналізуючи матеріали справи та правові норми, колегія суддів приходить до висновку, що з відповідача в користь позивача необхідно стягнути пеню в сумі 4 922 грн. 02 коп. - у відповідності та в межахдо заявленої позовної вимоги.

Згідно ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, зокрема збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Суд першої інстанції відмовляючи в стягненні 2 845 грн. 35 коп., як 20% річних упущеної вигоди, вірно виходив з того, що позивач не навів жодного розрахунку упущеної вигоди та не надав жодних доказів того, що він реально міг отримати доходи на суму 2 845 грн. 35 коп., а твердження про те, що він міг покласти такі кошти на рахунок і отримати прибуток від відсотків, не можуть свідчити про упущену вигоду, оскільки є припущенням позивача.

Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди в сумі 200 000 грн. 00 коп. , то суд першої інстанції правильно зазначив, що такі вимоги не підлягають задоволенню, оскільки правовідносини, що виникли між сторонами носять договірний характер і відшкодування моральної шкоди в такому випадку законом не передбачено, а оскільки позов стосується договірних зобов'язань між сторонами, то не підлягає у даному випадку стягнення моральної шкоди відповідно до Закону України „Про захист прав споживачів ". До того ж відповідно до п.5 ч.1 ст.4 цього Закону споживачі мають право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції).

За приписами п. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно п. п. 2, 8 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення; у передбачених цим Кодексом випадках скасувати свою постанову (повністю або частково) і прийняти одне з рішень, зазначених в пунктах 1-7 частини першої цієї статті.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно положень п. 2 ст. 376 ЦПК України (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» слід залишити без задоволення, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно задовольнити частково. Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 30 серпня 2018 року в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про стягнення пені скасувати, та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення цієї вимоги. В решті рішення суду слід залишити без змін.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної інстанції, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» необхідно стягнути в дохід держави 523 грн. 52 коп. (п'ятсот двадцять три грн. п'ятдесят дві коп.) судового збору за подання апеляційної скарги позивачем ОСОБА_2.

У відповідності до вимог абзацу 2 ч.5 ст. 268 ЦПК України в редакції 2017 року, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст даного судового рішення складено 25 лютого 2019 року.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 30 серпня 2018 року в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про стягнення пені - скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1д, ) на користь ОСОБА_2 (АДРЕСА_1) пеню в сумі 4 922 грн. 02 коп. (чотири тисячі дев'ятсот двадцять дві гривні дві копійки).

В решті рішення суду залишити без змін

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1д, ) в дохід держави 523 грн. 52 коп. (п'ятсот двадцять три грн. п'ятдесят дві коп.) судового збору за подання апеляційної скарги позивачем ОСОБА_2.

В решті рішення суду залишити без змін

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 лютого 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.