Постанова

Іменем України

17 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 695/339/17

провадження № 61-16782св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

представники позивача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідач - товариство з додатковою відповідальністю «Русь»,

представники відповідача: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

третя особа - управління Держгеокадастру у Золотоніському районі Черкаської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу товариства з додатковою відповідальністю «Русь» на рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 08 грудня 2017 року у складі судді Таратіна В. О. та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 08 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Бондаренка С. І., Вініченка Б. Б., Новікова О. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з додатковою відповідальністю «Русь» (далі - ТДВ «Русь»), третя особа - управління Держгеокадастру у Золотоніському районі Черкаської області, про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним.

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_7 , після смерті якого він набув у власність земельну ділянку, площею 2,77 га, що розташована в адміністративних межах Гельмязівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області. Право власності на земельну ділянку зареєстроване у встановленому законом порядку та внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 02 вересня 2015 року № 11008334, № 11007535.

Після набуття права власності на земельну ділянку він, шляхом укладення договору оренди, передав належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме: земельну ділянку, площею, 2,3662 га, у тимчасове користування фермерському господарству « Єгор » (далі - ФГ «Єгор»).

На початку літа 2016 року він дізнався про наявність договору оренди вказаної земельної ділянки від 03 січня 2006 року нібито укладеного між його батьком та відкритим сільськогосподарським акціонерним товариством «Русь» (далі - ВСАТ «Русь»), правонаступником якого є ТДВ «Русь».

Указаний договір він вважає недійсним, оскільки його батько нікому не передавав в оренду земельну ділянку та не підписував договорів оренди земельної ділянки.

За таких обставин, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просив суд визнати договір оренди землі від 03 січня 2006 року, укладений між ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та ВСАТ «Русь», правонаступником якого є ТДВ «Русь», зареєстрованого у Золотоніському районному відділі Черкаської регіональної філії державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру при Держкомземі України» від 14 грудня 2006 року, недійсним; визнати недійсною та скасувати реєстрацію указаного договору оренди землі; витребувати із незаконного володіння та користування ТДВ «Русь» земельну ділянку, площею 2,36 га, кадастровий номер: НОМЕР_1 , та земельну ділянку, площею 0,4025 га, кадастровий номер: НОМЕР_2 , цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована в адміністративних межах Гельмязівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області, що належать на праві власності ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про права на спадщину за законом від 02 вересня 2015 року № 2301 та свідоцтва про право на спадщину за законом від 02 вересня 2015 року № 2303.

Короткий змістрішення суду першої інстанції

Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 08 грудня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Скасовано реєстрацію договору оренди землі від 03 січня 2006 року, який було укладено між ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та ВСАТ «Русь», правонаступником якого є ТДВ «Русь», проведену Золотоніським районним відділом Черкаської регіональної філії державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру при Держкомземі України» від 14 грудня 2006 року.

Витребувано із незаконного володіння та користування ТДВ «Русь» земельну ділянку площею 2,36 га, кадастровий номер: НОМЕР_1 , та земельну ділянку площею 0,4025 га, кадастровий номер: НОМЕР_2 , цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташовані в адміністративних межах Гельмязівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області, що належать на праві власності ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про права на спадщину за законом від 02 вересня 2015 року № 2301 та свідоцтва про право на спадщину за законом від 02 вересня 2015 року № 2303. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що договір оренди земельної ділянки від 03 січня 2006 року не є укладеним, є неіснуючим, оскільки відсутній оригінал указаного договору та відсутня належна його державна реєстрація, тому у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині визнання указаного договору недійсним відмовлено.

Щодо позовних вимог про визнання недійсною та скасування реєстрації договору оренди земельної ділянки, то суд виходив з того, що відповідно до статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації, а порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість і підстави відмови у ній установлюються законом. Оскільки стаття 182 ЦК України передбачає реєстрацію речових прав на нерухомість, а Прикінцевими та Перехідними положеннями ЦК України не передбачено відстрочення її дії до прийняття відповідного закону (Закон України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», набрав чинності 03 серпня 2004 року), то така реєстрація повинна була проводитись за Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні»від 21 травня 1997 року. Згідно зі статтею 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить реєстрація суб'єктів права власності на землю; реєстрація права користування землею і договорів на оренду землі; видача документів, що посвідчують право власності і право користування землею. Пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку державної реєстрації договорів оренди землі»від 25 грудня 1998 року № 2073 передбачено, що державна реєстрація договорів оренди проводиться виконавчим комітетом сільської, селищної та міської ради, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями за місцем розташування земельної ділянки. Таким чином, оскаржуваний договір не зареєстрований у визначеному законом порядку, тому позовні вимоги в частині скасування реєстрації договору оренди землі від 03 січня 2006 року задоволено.

Щодо позовних вимог про повернення земельної ділянки, то міськрайонний суд виходив з того, що ТДВ «Русь» використовує земельну ділянку без належної правової підстави, тому відповідно до положень глави 83 ЦК України, а саме про повернення відповідачем безпідставно набутого майна (земельної ділянки), позовні вимоги в частині повернення земельної ділянки задоволено.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 08 лютого 2018 року апеляційну скаргу ТДВ «Русь» залишено без задоволення, а рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 08 грудня 2017 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що ТДВ «Русь» не було доведено належними та допустимими доказами існування договору оренди земельної ділянки від 03 січня 2006 року, оскільки відповідачем не було надано оригінала підписаного договору оренди земельної ділянки, навіть після того, як суд першої інстанції ухвалами Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 13 березня 2017 року та від 11 травня 2017 року зобов'язав відповідача спірний договір надати, а відтак не довів наявність самого договору.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2018 року до Верховного Суду, ТДВ «Русь», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просило скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є незаконними, необґрунтованим й такими, що ухвалені з неправильнимзастосуванням норм чинного законодавства. Посилалось на те, що за змістом укладений договір оренди земельної ділянки повністю відповідає вимогам діючого на той момент законодавства, а саме у договорі є всі істотні умови, визначені у частині першій статті 15 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, що діяла на момент укладання договору).

Також зміст договору відповідаєвимогам постанови Кабінету Міністрів України від 03 березня 2004 року № 220 «Про затвердження Типового договору оренди землі». Відповідно до вимог спірного договору товариство використовує надану йому в оренду земельну ділянку за її цільовим призначенням, а орендодавець, яким був ОСОБА_7 та ОСОБА_1 весь час дії спірного договору отримував орендну плату у розмірі, визначеному договором оренди землі від 03 січня 2006 року, державна реєстрація якого була проведена Золотоніським районним відділом Черкаської регіональної філії державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру при Держкомзему України» 14 червня 2006 року за № 51, що підтверджується відомостями на виплату грошей за кожен рік з моменту укладання указаного договору до 2016 року.

Зазначало, що спірний договір оренди земельної ділянки підписаний у трьох примірниках та знаходяться у орендаря, орендодавця та органі, що здійснив його державну реєстрацію, а саме у Золотоніському районному відділі Черкаської регіональної філії державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру при Держкомземі України». Суд першої інстанції не звертався до Золотоніського районного відділу Черкаської регіональної філії державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру при Держкомземі України» із запитом про надання оригіналу договору оренди земельної ділянки, укладеного між ВСАТ «Русь» та ОСОБА_7 від 03 січня 2006 року, державна реєстрація якого була здійснена 14 червня 2006 року за № 51.

Крім того, судами не було враховано вимоги до діючого на момент реєстрації спірного договору оренди землі, законодавства, яке передбачає що повноваження державної реєстрації земельних ділянок були у компетенції Держкомзема України та його територіальних органів, що підтверджується насамперед пунктом г статті 15 ЗК України у редакції, чинній на момент реєстрації спірного договору, яка передбачає, що до повноважень центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин належить ведення державного земельного кадастру, у тому числі державної реєстрації земельних ділянок.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20 квітня 2018 року було відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано зЗолотоніського міськрайонного суду Черкаської області вищезазначену цивільну справу. Клопотання ТДВ «Русь» про зупинення дії оскаржуваного рішення суду задоволено. Зупинено дію рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 08 грудня 2017 року до закінчення його перегляду в касаційному порядку.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

УхвалоюКасаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 квітня 2019 року справу за позовом ОСОБА_1 до ТДВ «Русь», третя особа - управління Держгеокадастру у Золотоніському районі Черкаської області, про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним, скасування його реєстрації та витребування майна із чужого незаконного володіння призначено до розгляду.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що відповідно до копії договору оренди землі від 03 січня 2006 року ОСОБА_7 надав у оренду ВСАТ «Русь» земельну ділянку, площею 2,7 га, строком на 25 років, який зареєстрований у Золотоніському районному відділі Черкаської регіональної філії державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру при Держкомземі України» від 14 червня 2006 року за № 51.

Згідно з копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02 вересня 2015 року, земельна ділянка площею 2,3662 га зареєстрована за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про права на спадщину № 2303, виданого 02 вересня 2015 року.

Відповідно до інформації з Державного земельного кадастру право оренди земельної ділянки, площею 2,3662 га, власником якої є ОСОБА_1 , зареєстровано за ФГ «Єгор», дата державної реєстрації права 27 листопада 2015 року.

Листом від 22 червня 2017 року № 409/117-17 міськрайонне управління у Золотоніському районі та м. Золотоноші Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області повідомило, що примірник договір оренди земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_7 та ВСАТ «Русь», в управлінні не зберігається.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга ТДВ «Русь» підлягає частковому задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду не відповідають.

Відповідно до частини другої статті 124 ЗК України (у редакції, чинній на час укладення спірного договору) передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Згідно з частиною другою статті 125 ЗК України (у редакції, чинній на час укладення спірного договору) право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації.

Відповідно до частини другої статті 126 ЗК України (у редакції, чинній на час укладення спірного договору)право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону.

Частиною першою статті 4 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на час укладення спірного договору) передбачено, що орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на час укладення спірного договору) орендарями земельних ділянок є юридичні або фізичні особи, яким на підставі договору оренди належить право володіння і користування земельною ділянкою.

Частина перша статті 6 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на час укладення спірного договору) визначала, що орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на час укладення спірного договору) передача об'єкта оренди орендарю здійснюється орендодавцем у строки та на умовах, що визначені у договорі оренди землі, за актом приймання-передачі.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з пунктом г статті 15 ЗК України (у редакції, чинній на час укладення спірного договору) до повноважень центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин належить, зокрема,ведення державного земельного кадастру, в тому числі державної реєстрації земельних ділянок.

Стаття 202 ЗК України (у редакції, чинній на час укладення спірного договору) передбачає, що державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у складі державного реєстру земель. Державний реєстр земель складається з двох частин: а) книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі із зазначенням кадастрових номерів земельних ділянок; б) Поземельної книги, яка містить відомості про земельну ділянку.

У положенні про Державний комітет України по земельних ресурсах, який затверджено Указом Президента України від 14 серпня 2000 року передбачено, що Держкомзем України відповідно до покладених на нього завдань, у тому числі здійснює у складі державного земельного кадастру реєстрацію земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них, договорів оренди земельних ділянок, веде Державний реєстр прав на землю та нерухоме майно, організовує в установленому законодавством порядку в єдиній системі державних органів земельних ресурсів надання громадянам і юридичним особам додаткових платних послуг у сфері землеустрою та використання даних державного земельного кадастру за переліком, що визначається Кабінетом Міністрів України.

Указом Президента України від 17 лютого 2003 року «Про заходи щодо створення єдиної системи державної реєстрації земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них у складі державного земельного кадастру» (у редакції, чинній на час укладення спірного договору) на Державний комітет України по земельних ресурсах було покладено функції з державної реєстрації земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них у складі державного земельного кадастру.

Наказом Держкомзему від 23 травня 2003 року № 135, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 27 травня 2003 року за № 408/7729, «Про створення єдиної системи державної реєстрації земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них у складі державного земельного кадастру та удосконалення структури державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» встановлено, що реєстрацію земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них, договорів оренди землі здійснює державне підприємство «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» (далі - Центр ДЗК) та доручено Центру ДЗК створення та ведення автоматизованої системи державного земельного кадастру та Державного реєстру прав на землю та нерухоме майно.

Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1088 була створена єдина система державної реєстрації земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них у складі державного земельного кадастру відповідно до вищевказаної постанови було визначено, що держателем Державного реєстру прав на землю та нерухоме майно є Державний комітет по земельних ресурсах, який забезпечує створення і функціонування цього Реєстру.

Встановлено, що адміністратором Державного реєстру прав на землю та нерухоме майно є Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті по земельних ресурсах, який здійснює його ведення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1088 встановлено, що після створення Державного реєстру прав на землю та нерухоме майно державна реєстрація земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них проводиться виключно Центром державного земельного кадастру при Державному комітеті по земельних ресурсах шляхом внесення записів до Державного реєстру прав на землю та нерухоме майно.

Наказом Держкомзему України від 02 липня 2003 року № 174, який зареєстровано у Міністерстві юстиції України 25 липня 2003 року за № 641/7926, було затверджено Тимчасовий порядок ведення державного реєстру земель, який встановлює, що державний реєстр земель - це складова частина державного земельного кадастру, який складається з книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі з зазначенням кадастрових номерів земельних ділянок та Поземельної книги, яка містить відомості про земельну ділянку і формується за допомогою АС ДЗК.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суди попередніх інстанцій у достатньому обсязі не визначилися з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню, не встановили обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, не перевірили доводів ТДВ «Русь» про те, що спірний договір оренди земельної ділянки підписаний у трьох примірниках та знаходяться у орендаря, орендодавця та органі, що здійснив його державну реєстрацію, а саме у Золотоніському районному відділі Черкаської регіональної філії державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру при Держкомземі України», не надали належної правової оцінки доводам і доказам сторін, дійшли передчасного висновку про те, що спірний договір оренди земельної ділянки не пройшов належну державну реєстрацію. Зокрема не було враховано вимогизаконодавства, діючого на момент реєстрації спірного договору оренди землі, яке передбачало, що повноваження державної реєстрації земельних ділянок були у компетенції Держкомзему України та його територіальних органів, згідно з пунктом г статті 15 ЗК України (у редакції, чинній на час укладення спірного договору).

Таким чином, у порушення статей 89, 263-264, 367, 382 ЦПК України суди першої та апеляційної інстанцій не з'ясували належним чином фактичні обставини справи щодо вимог сторін; чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися їх вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

При цьому суд першої інстанції припустився суперечливих висновків, вказуючи у мотивувальній частині рішення про те, що не було проведено належної реєстрації договору, у резолютивній частині скасовує реєстрацію спірного договору.

Заперечуючи проти задоволення позову ТДВ «Русь» посилалось на те, що за спірним договором, який було укладено зі спадкодавцем строком на 25 років, останній з часу його укладення постійно отримував орендну плату, тобто мали місце договірні зобов'язання.

Цих доводів суди не перевірили, як і доводів про порядок переходу зазначених прав та обов'язків, якщо такі мали місце за спірним договором, до спадкоємців померлого.

В силу положень статті 400 ЦПК України касаційний суд позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, та давати оцінку доказам, які судами не досліджено, а відтак не може вирішити спір по суті за результатами касаційного перегляду.

Відповідно до пункту першого частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалені з порушення норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для їхнього скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з додатковою відповідальністю «Русь» задовольнити частково.

Рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 08 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 08 лютого 2018 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта