ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/401/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Янчук Т.О. (суддя-доповідач),

Купельського А.В., Ярмолюка О.І.,

секретаря: Журбіцького В.О.,

учасники справи: апелянт ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_5,

представник відповідача ОСОБА_6-ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 грудня 2018 року (суддя Карплюк О.І.) за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_8, які діють в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_9, треті особи: виконавчий комітет Пироговецької сільської ради Хмельницького району, служба у справах дітей Хмельницької районної державної адміністрації про усунення перешкод в користуванні будинком шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, та зняття з реєстрації за місцем проживання,

в с т а н о в и в:

У липні 2018 року ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до відповідачів про усунення перешкод в користуванні будинком шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, та зняття з реєстрації за місцем проживання.

Позовну заяву мотивовано тим, що він протягом 40 років перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_10., під час якого у них народилось двоє дітей: син, відповідач по справі, ОСОБА_6 та донька ОСОБА_11

Також під час шлюбу - 02.09.2004 року подружжям був придбаний будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

У березні 2010 року його дружина померла, після чого позивач почав проживати один у вказаному будинку. Однак, так як він є людиною з інвалідністю та потребував сторонньої допомоги, його син ОСОБА_6 запропонував йому визначитися із спадкоємцями після його смерті. Як наслідок, 24.10.2013 року між позивачем та його сином було укладено договори дарування житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,25 га за вказаною адресою. Набувши в такий спосіб право власності на будинок відповідач ОСОБА_6 без погодження з позивачем зареєстрував своє місце проживання у вказаному будинку, а також в подальшому було зареєстровано в спірному будинку місце проживання його дружини ОСОБА_8 та доньки - ОСОБА_9

Однак, рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 25.04.2016 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 21.06.2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.09.2017 року, договори дарування будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки за цією адресою визнано недійсними.

Цим же рішенням встановлено, що ОСОБА_4, під час укладання договорів дарування, не мав волевиявлення на безоплатну передачу у власність відповідачу житлового будинку та земельних ділянок, а також помилився щодо правової природи правочину.

Позивач вважає, що внаслідок скасування договору дарування, змінився власник спірного домоволодіння, внаслідок зміни власника домоволодіння, ОСОБА_6 та члени його сім'ї дружина та малолітня донька, втратили право користування вказаним жилим приміщенням. Крім того, зазначає, що відповідачі жодного дня у вказаному будинку не проживали, а також не сплачували комунальних послуг, водночас їх реєстрація за вказаною адресою створює позивачу незручності у користуванні будинком, перешкоджає отриманню ним субсидії.

Посилаючись на зазначене, просив усунути перешкоди в користуванні належним йому на праві власності будинком АДРЕСА_1 шляхом визнання попереднього власника ОСОБА_6 та членів його сім'ї ОСОБА_8, ОСОБА_9 такими, що втратили право користування житлом та зняти їх з реєстрації за вказаною адресою.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 грудня 2018 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким його позов задовольнити в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивував тим, що суд першої інстанції не розглянув спір по суті у обраний позивачем спосіб захисту його прав, при цьому також не надав оцінки його доводам та доказам. Вважає, що суд помилково застосував до спірних правовідносин вимоги ст.405 ЦК України, оскільки відповідач та члени його сім'ї зареєструвалися за вказаною адресою не на правах членів його сім'ї, а на підставі набуття ОСОБА_6 прав власності на цей будинок на підставі договору дарування, який пізніше був визнаний недійсним. Крім того, суд помилково застосував до спірних правовідносин норми ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», безпідставним є посилання суду на можливість позивача звернутися до органу реєстрації з приводу зняття з реєстрації місця проживання відповідачів.

Наголошував, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_6 вважає апеляційну скаргу безпідставною та такою, що задоволенню не підлягає. Вважає невірними та надуманими посилання апелянта щодо того, що відповідачі жодного дня не проживали у належному йому будинку, при цьому вказував, що він проживав у спірному будинку одразу після його придбання, тобто з 2003 року, водночас позивач та його померла мати почали проживати у будинку лише з осені 2007 року. У 2013 році батько подарував йому спірний будинок. У 2015 році він зареєструвався у ньому, 25.06.2015 року ОСОБА_6 одружився з відповідачкою по справі ОСОБА_8, після одруження подружжя почало проживати у АДРЕСА_1. В свою чергу позивач даний шлюб не схвалив та різними методами почав провокувати конфліктні ситуації між сторонами, спільне проживання у будинку стало не можливим для ОСОБА_8, ситуація критично погіршилась після того, як вона завагітніла. Побоюючись за життя та здоров'я своєї дружини ОСОБА_6 змушений був винайняти їй квартиру у м. Хмельницькому, в той же час сам він продовжував проживати у АДРЕСА_1. 04.02.2017 року у відповідачів народилась донька ОСОБА_9, місце проживання якої також було зареєстровано у спірному будинку.

У судовому засіданні ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_5 підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Представник ОСОБА_6, ОСОБА_7 в судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційній скарзі, просив її відхилити.

Відповідач ОСОБА_8 в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки.

Треті особи виконавчий комітет Пироговецької сільської ради Хмельницького району, служба у справах дітей Хмельницької районної державної адміністрації в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали цивільної справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог п. 1,3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини справи, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, не ґрунтуються на нормах матеріального права.

Згідно з ч.1,6 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судом встановлено, що ОСОБА_4, є власником будинку АДРЕСА_1.

За цією ж адресою зареєстровані відповідачі ОСОБА_6 з 05.08.2015 року, ОСОБА_8 з 21.10.2015 року та їх малолітня донька ОСОБА_9 з 07.02.2017 року. ОСОБА_6 зареєструвався як власник будинку. ОСОБА_8 та ОСОБА_9 зареєстровані за згодою власника ОСОБА_6 - як члени його сім'ї, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Пироговецької сільської ради від 03.07.2018 року №535, та довідкою - від 23.01.2019 року №68.

24 жовтня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було укладено договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 25.04.2016 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 21.06.2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.09.2017 року, договори дарування будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки за цією адресою визнано недійсними.

Відповідно до актів обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства складених комісією в складі голови сільської ради, соціального працівника сільської ради, за участю сусідів від 17.10.2016 року, від 04.01.2017 року, від 27.12.2017 року встановлено, що син позивача ОСОБА_6 та невістка ОСОБА_8 зареєстровані в спірному домогосподарстві АДРЕСА_1, але фактично проживають в м. Хмельницькому.

Зазначені обставини підтверджуються письмовими доказами, які містяться в матеріалах справи.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Статтею 405 ЦК України установлено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим житловим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Позивач ОСОБА_4 в судовому засіданні, обґрунтовуючи позовні вимоги, пояснював, що починаючи з 2007 року по 2014 рік включно, він та його син проживали спільно в спірному домоволодінні, пов'язані були спільним побутом, вели спільне господарство. Тільки після одруження в 2015 році, його син не проживає в зазначеному домоволодінні. В подальшому став дуже рідко приїжджати в будинок АДРЕСА_1. Між ним та сином з невісткою склалися неприязні відносини. Зазначав, що оскільки договір дарування укладений між ним та сином в 2013 року щодо спірного домоволодіння визнано недійсним, тому із припиненням права власності у сина, як попереднього власника даного володіння, та членів його сім'ї втрачається право користування будинком АДРЕСА_1.

Як вбачається із матеріалів справи, 24 жовтня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було укладено договір дарування, житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 25.04.2016 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 21.06.2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.09.2017 року, договори дарування будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки за цією адресою визнано недійсними.

Відповідно до ч.1 ст.236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним є недійсним з моменту його вчинення.

Отже, на момент вчинення договору дарування 24.10.2013 року ОСОБА_6, що підтвердив в судовому засідання позивач, був його членом сім'ї, а тому відповідно до ст.391 ЦК України, підстав для визнання ОСОБА_6 та членів його сім'ї, як попереднього власника та членів сім'ї попереднього власника, такими, що втратили право користування жилим приміщенням не вбачається.

Враховуючи те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення неповно з'ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, у зв'язку з чим рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Інші доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, не впливають на зазначені висновки суду.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України").

Відповідно до ст.141 ЦПК України підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 грудня 2018 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_8, які діють в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_9, треті особи: виконавчий комітет Пироговецької сільської ради Хмельницького району, служба у справах дітей Хмельницької районної державної адміністрації про усунення перешкод в користуванні будинком шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, та зняття з реєстрації за місцем проживання відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26 лютого 2019 року.

Судді: Т.О. Янчук

А.В. Купельський

О.І. Ярмолюк