КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 758/3513/16
Головуючий у першій інстанції - Ларіонова Н.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 11 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року позивач звернулась до суду із зазначеним позовом, відповідно до якого просила визнати недійсним договір позики від 13 березня 2012 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що наприкінці грудня 2011 року внаслідок нещасного випадку позивачка впала з восьмого поверху, внаслідок чого зазнала численних пошкоджень й з 29 грудня 2011 року по 09 лютого 2012 року перебувала в Київській клінічній лікарні №17 у відділенні Політравма.

ОСОБА_1 зазначає, що після виписки з лікарні тривалий час знаходилась вдома та станом на дату складення розписки не усвідомлювала значення своїх дій. Разом з тим, позивачка вказує, що не заперечує факту того, що це нею було складено розписку, проте зазначає, що вона не укладала договору позики та не отримувала від ОСОБА_2 грошові кошти. Оскільки, на думку ОСОБА_1 , вказаний правочин не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України, а також враховуючи положення ст. 234 ЦК України, просила її позов задовольнити в повному обсязі.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 11 квітня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, яку мотивовано тим, що судом першої інстанції не було забезпечено право позивача на користування правничою допомого. Апелянт вказує, що в березні 2016 року вона звернулась до Четвертого Київського місцевого центру з надання безоплатної вторинної допомоги, після чого їй було призначено декілька адвокатів, проте останні належним чином не відвідували судові засідання, не подавала необхідні клопотання та належним чином правового захисту та представництва у суді не здійснювали. ОСОБА_1 також вказує, що всупереч гарантованому законодавством праву на правничу допомогу, оскаржуване рішення було ухвалено за відсутності її представника.

Окрім того, апелянт наголошує, що судом першої інстанції не було встановлено факту чи передавались грошові кошти від відповідача позивачу, не було допитано свідків, в присутності яких була написана розписка та не було перевірено чи дійсно були наявні кошти у ОСОБА_2 , які він наче б то позичив ОСОБА_1 .

Враховуючи все вищевикладене, ОСОБА_1 просила скасувати рішення Подільського районного суду міста Києва від 11 квітня 2019 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи , що з`явилися на розгляд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції при розгляді справи встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 13 березня 2012 року позивачем написана власноручно розписка, згідно якої ОСОБА_2 позичив ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 80 000 грн, які остання зобов`язувалась повернути до 31 травня 2012 року, що підтверджено копією даної розписки та визнають обидві сторони у справі (а.с.4).

В подальшому, 27 травня 2012 року ОСОБА_2 звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва, як суду за зареєстрованим місце проживання ОСОБА_1 , про стягнення з останньої суми заборгованості за договором позики від 13 березня 2012 року. На час розгляду справи судом першої інстанції Солом`янським районним судом міста Києва вищевказаний позов ОСОБА_2 не було розглянуто.

Так, суд першої інстанції вирішуючи вказаний спір по суті та відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 мотивував свій висновок тим, що оскільки позивачем не було надано належних та допустимих доказів того, що вона не отримувала грошові кошти від відповідача, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону на підставі наступного.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 13 березня 2012 року отримала від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 80 000 грн та зобов`язувалась їх повернути до 31 травня 2012 року, що підтверджується копією розписки, яка міститься в матеріалах справи (а.с.4).

Факт складання вказаної розписки також не заперечується самою ОСОБА_1 (а.с.1).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору позики) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Саме до такого правового висновку прийшов Верховний Суд України при розгляді 13 грудня 2017 року цивільної справи № 309/3458/14-ц .

Таким чином, системний аналіз вказаних норм дає підстави зробити висновок, що розписка, яка наявна в матеріалах справи, від 13 березня 2012 року є належним доказом того, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за яким ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 80000 грн. та взяла на себе зобов`язання повернути їх у строк до 31 травня 2012 року.

Колегія суддів також критично ставиться до твердження апелянта з приводу того, що судом першої інстанції не було допитано свідків, в присутності яких була написана розписка з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст. 1051 ЦП України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Оскільки розмір грошової суми, який було надано відповідачем позивачу за вказаною розпискою у десять і більше разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, то вказаний правочин обов`язково підлягав укладенню в письмовій формі й факт того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором не можуть підтверджуватись свідченнями свідків.

Окрім того, твердження ОСОБА_1 про те, що судом першої інстанції не було перевірено та не було встановлено факту походження грошових коштів, які начебто було передано їй відповідно до розписки також колегією суддів не приймається, оскільки факт походження вказаних грошових коштів не несе в собі жодного юридичного значення для встановлення чи спростування факту укладення оспорюваного договору позики.

Що стосується тверджень апелянта з приводу не забезпечення їй судом першої інстанції права на користування правничою допомогою слід зазначити наступне.

Відповідно до положень ст. 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Особиста участь у справі особи не позбавляє її права мати в цій справі представника.

Відповідно до положень ч.1 ст.60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Відповідно до положень ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

В матеріалах справи міститься довіреність №04-000017 від 02 лютого 2016 року, відповідно до якої ОСОБА_1 уповноважила адвоката Хатнюк О.О. на підставі доручення Четвертого київського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги від 29 січня 2016 року №04-00017 здійснювати представництво її інтересів в судах (а.с.25).

Відповідно до журналу судового засідання від 27 липня 2016 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 приймала участь у судовому засіданні та розписалась про відкладення розгляду справи на 04 листопада 2016 року на 10 год. 00 хв. (а.с.26-28).

Відповідно до довідки від 04 листопада 2016 року фіксування судового засідання не здійснювалось у зв`язку із відсутністю осіб, які беруть участь у справі й розгляд справи відкладено на 14 листопада 2016 року на 15 год. 30 хв., проте відповідно до заяви ОСОБА_1 від 14 листопада 2016 року, остання просила відкласти розгляд справи у зв`язку із неможливістю явки її представника до суду (а.с.32, 34).

Також матеріали справи містять запити представника позивача про витребування медичної документації ОСОБА_1 (а.с.43-44, 47).

Відповідно до журналу судового засідання від 24 січня 2017 року представник позивача Хатнюк О. О . приймала участь у вказаному судовому засіданні та розписалась про відкладення розгляду справи на 12 квітня 2017 року на 11 год. 30 хв. (а.с.50-52).

Відповідно до заяви ОСОБА_1 від 23 березня 2018 року позивач просила відкласти розгляд справи у зв`язку з тим, що її представник перебуває у відпустці і не має можливості здійснювати представництво її інтересів (а.с.85) й 21 червня 2018 року судовий розгляд було відкладено на 07 вересня 2018 року (а.с.88-89).

Відповідно до доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги №04-0000601 від 21 червня 2017 року ОСОБА_7 було призначено адвокатом Овчіннікової О.О. (а.с.90) й відповідно до протоколу судового засідання від 07 вересня 2018 року представник ОСОБА_7 приймала участь у судовому засіданні (а.с.99-108, 109). Також представником подавалось клопотання про допит свідків (а.с.91).

Відповідно до заяви ОСОБА_1 , яка надійшла до суду першої інстанції 11 березня 2019 року позивач просила перенести розгляд справи у зв`язку із відсутністю в неї представника й відповідно до заяви позивача від 07 березня 2019 року, яка була адресована Четвертому київському центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, ОСОБА_1 звернулась із проханням про заміну її адвоката Гончаренко О.А. та відкликання довіреності, у зв`язку з тим, що на думку позивача ОСОБА_7 не справляється із покладеними на неї обов`язками (а.с.117-119).

Відповідно до протоколу судового засідання від 11 березня 2019 року суд задовольнив вказане клопотання та відклав розгляд справи на 11 квітня 2019 року у зв`язку із необхідністю забезпечення ОСОБА_1 правової допомоги (а.с.121-122).

11 квітня 2019 року на адресу суду першої інстанції надійшла заява позивача про відкладення судового засідання у зв`язку із відсутністю в неї представника (а.с.129-130), проте в судовому засідання 11 квітня 2019 року суд у задоволенні вказаного клопотання відмовив, оскільки позивачу вже надавалась можливість для забезпечення явки свого представника.

Таким чином, матеріалами справи підтверджено факт того, що ОСОБА_1 користувалась професійною правничою допомогою, а твердження апелянта, що вона була позбавлена можливості на реалізацію свого права на користування правничою допомого не знайшло свого підтвердження, оскільки суд першої інстанції 11 березня 2019 року із вказаною метою відклав розгляд справи та надав можливість позивачу знайти нового представника.

Разом з тим, згідно із ст. 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Особиста участь у справі особи не позбавляє її права мати в цій справі представника.

Таким чином, ОСОБА_1 брала участь у судовому засіданні особисто, тобто здійснювала (самопредставництво).

Слід також наголосити, що відповідно до ст. 121 ЦПК України суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню цивільного судочинства.

Згідно із ст. 210 ЦПК України суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.

Таким чином, суд першої інстанції має дотримуватись розумних строків для розгляду справи по суті.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд доходить висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 11 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови викладено 27 листопада 2019 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв