Дата документу 27.11.2019 Справа № 554/5987/19
Провадження № 2/554/2144/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2019 року м. Полтава

Октябрський районний суд м. Полтави у складі:

головуючого судді - Материнко М.О.,

за участю секретаря судового засідання - Кучеренко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційного Банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач 03.07.2019 року звернувся до суду з вищевказаним позовом, відповідно до якого прохав суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 30.08.2010 року у розмірі 125437,85 грн., з якої: 7791,46 грн. - заборгованість за кредитом; 117 646,39 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом з 30.08.2010 по 30.10.2017 р.; а також прохав стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 1 921,00 грн.

В обґрунтування позову позивачем зазначено, що 30.08.2010 року між Банком та відповідачем було укладено кредитний договір № б/н, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 8 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Своїм особистим підписом у Заяві позичальника відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним Заява, разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами Банку складає Договір про надання банківських послуг. Всупереч нормам закону та умов Договору відповідач своє зобов`язання своєчасно повернути кредит не виконав, внаслідок чого станом на 31.05.2019 рік утворилась заборгованість у сумі 485334,88 грн., з яких: 7791,46 грн. заборгованість за кредитом; 471973,38 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 5570,04 грн. заборгованість за пенею та комісією. Однак, Банком заявлено до стягнення лише частину наявної заборгованості, а саме 7791,46 грн. - заборгованість за кредитом; 117 646,39 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом з 30.08.2010 по 30.10.2017 р., що разом становить суму - 125437,85 грн.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 05.07.2019 року відкрито спрощене позовне провадження з викликом всіх учасників справи.

04.09.2019 року до суду від відповідача ОСОБА_1 надійшов відзив на позов, відповідно до якого остання заперечувала проти позовних вимог у повному обсязі, прохала суд відмовити у його задоволенні, а також заявила про застосування строку позовної давності. В обгрунтування заперечень зазначено, що підписана сторонами Заява позичальника не містить істотних умов кредитування, тобто відомостей про встановлений кредитний ліміт у розмірі 8000,00 грн. (умови його зміни), процентну ставку за кредитом та порядок її зміни. Витяг з Умов та Правил надання банківських, що доданий позивачем до позову, не містить підпису відповідача, а докази того, що саме ці Умови та Правила, а також Тарифи банку надавались їй на ознайомлення під час підписання заяви - відсутні. Відповідачем зазначено, що вказані Умови та та Правила надання банківських, а також Тарифи Банку змінювались Банком неодноразово; на офіційному сайті Банку такі Умови містяться без зазначення їх редакції, так само як і ті, що додані до позовної заяви, а тому не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма укладеного з ОСОБА_1 договору. Щодо строку позовної давності відповідачем зазначено, що автоматичне списання Банком коштів на погашення заборгованості не є визнанням нею такої заборгованості, не свідчить про її власне волевиявлення, а тому останній платіж 03.04.2017 року у розмірі 292,27 грн. не перериває строку позовної давності. Відповідач вважає, оскільки Умови щодо збільшення строку позовної давності не підписані ОСОБА_1 , таким чином домовленість сторін з приводу збільшення строку позовної давності - відсутня, у зв`язку із чим застосуванню підлягає трирічний строк позовної давності, встановлений законом, який, на думку відповідача, сплив.

23.09.2019 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив. Представником позивача зазначено, що кредитний договір укладено між сторонами за принципом договору приєднання. При оформленні кредиту заява позичальника підписана повнолітньою дієздатною особою, яка розуміє значення своїх дій та здатна своїми діями брати на себе обов`язки та відповідати за них. Умови та Правила є публічною офертою, а відповідачем було підписано заяву про приєднання до них. Відповідачу, як позичальнику, на підставі підписаної Заяви, було відкрито картковий рахунок № НОМЕР_1 , надано платіжну Картку, як ключ до рахунку; відповідач отримала можливість здійснення дистанційного обслуговування по рахунку. У заяві позичальника, яку відповідач особисто заповнила та підписала, остання підтвердила своїм підписом, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку (що були надані на ознайомлення), складають укладений між сторонами договір про надання банківських послуг. Довідкою про умови кредитування чітко вбачається встановлений Банком розмір процентної ставки, комісії та штрафів. Тобто, позивачем зазначено, що сторони при укладенні договору обумовили всі істотні умови. Відсутність підпису Позичальника в Умовах та Правилах надання банківських послуг, на думку позивача, не є підставою вважати їх недопустимими доказами, оскільки такі Умови та Правила надавались їй у письмовому вигляді на ознайомлення; до позову додано наказ Банку, яким були затверджені ці Умови та Правила. На підтвердження факту користування відповідачем кредитними коштами надано виписку по рахунку; зазначено, що відповідач тривалий час користувалась кредитними коштами в межах встановленого Банком кредитного ліміту, та не вчиняла дій із розірвання такого договору у зв`язку із тим, що не підписувала Умови та Правила надання банківських послуг а також Тарифи Банку; договір не може вважатися неукладеним після його часткового або повного виконання. Щодо строку позовної давності, зазначено, що строк позовної давності за даним видом кредитуванням починається з моменту закінчення строку дії кредитної картки, виданої позичальнику, який, у даному випадку становив до останнього дня місяця грудня 2014 року, а позов подано до суду 28.06.2019 року, тобто в межах строку позовної давності.

11.10.2019 року до суду від представника відповідача надійшло заперечення на відповідь на відзив, у якій додатково зауважено про те, що строк дії платіжної картки скінчився у грудні 2014 року, а позов подано до суду лише у 2019 році, тобто після спливу трирічного строку позовної давності.

15.11.2019 року від представника позивача надійшли пояснення, відповідно до яких додатково зауважено, що слід застосовувати позовну давність у 50 років, що встановлена Умовами та Правилами надання банківських послуг.

27.11.2019 року до суду від представника відповідача надійшли додаткові пояснення, відповідно до яких зауважено, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 259 ЦК України договір про збільшення позовної давності повинен бути укладений у письмовій формі, а відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний сторонами. Отже, оскільки такий договір відповідачем не підписувався, застосуванню підлягає загальний строк позовної давності, встановлений чинним ЦК України тривалістю у три роки.

Представник позивача у судове засідання 27.11.2019 року не з`явився, у позовній заяві прохав суд розгляд справи провести за його відсутності.

Відповідач по справі та його представник у судове засідання 27.11.2019 року не з`явились; у заяві від 11.10.2019 року представник відповідача ОСОБА_2 прохав розглянути справу з урахуванням відзиву.

Суд, дослідивши матеріали справи, письмові заяви сторін по суті справи, а також зібрані у справі докази, надавши оцінку доказам в їх сукупності, встановив наступне.

Судом встановлено, що 30.08.2010 року між сторонами було підписано Заяву позичальника, відповідно до якої зазначено, що ОСОБА_1 , як клієнт, ознайомившись з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами ПриватБанку, прохала надати їй платіжну карту «Кредитка «Універсальна» та своїм особистим підписом підтвердила, що ця Заява, разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами ПриватБанку складає укладений між сторонами договір про надання банківських послуг.

Факт підписання Заяви стороною відповідача не заперечується.

Укладений між сторонами договір відповідає порядку укладення договорів приєднання відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України.

Умови та Правила надання банківських послуг, що додані позивачем до позову, затверджені наказом директора Банку Дубілетом А.В. від 06.03.2010 року.

За своєю сутністю такі Умови та Правила є публічною офертою, та розміщується на офіційному сайті банку.

Згідно із довідкою, наданою АТ КБ «ПриватБанк» (правонаступник ПАТ КБ «ПриватБанк») вбачається, що на підставі кредитного договору № б/н від 30.08.2010 року Банком видавались ОСОБА_1 платіжні картки: № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , остання з яких терміном дії до грудня 2014 року.

Відповідно до умов кредитування, у даному виді кредитування (встановлення кредитного ліміту на платіжну картку), платіжна картка є ключом доступу Позичальника до кредитних коштів, які нараховані Банком в якості встановленого кредитного ліміту.

Факт отримання платіжної картки стороною відповідача не заперечувався.

З виписки по картковому рахунку вбачається, що протягом всього строку користування кредитними коштами Банком було встановлено кредитний ліміт на платіжну картку відповідача у розмірі 8000,00 грн., що підтверджується випискою по рахунку.

Факт користування кредитними коштами стороною відповідача не заперечувався.

Доводи сторони позивача з приводу того, що відповідач не відмовилась від користування кредитними коштами та не зверталась до Банку із вимогою про розірвання такого договору з приводу не підписання нею Умов та Правил надання банківських послуг, натомість протягом тривалого часу користувалась кредитними коштами та послугами банку, - є слушними на думку суду.

Суд вважає, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним судом у постанові від 10.04.2019 року у справі № 356/1635/16-ц.

Судом встановлено, що підтверджується матеріалами справи, а саме заявою позичальника, випискою по рахунку, що між сторонами виникли кредитні правовідносини.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до п. 2.1.1.2.3, п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг сторони узгодили право Банку в односторонньому порядку змінювати розмір кредитного ліміту (збільшувати/зменшувати) та прийняття позичальником будь-якого розміру кредитного ліміту.

Із розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 31.05.2019 рік утворилась заборгованість у сумі 485 334,88 грн., з яких: 7 791,46 грн. заборгованість за тілом кредиту; 471973,38 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 5570,04 грн. заборгованість за пенею та комісією.

Банком заявлено до стягнення лише частину заборгованості, а саме:

- 7791,46 грн. - заборгованість за тілом кредитом;

- 117 646,39 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 30.08.2010 по 30.10.2017 р.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання в порушення умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), що встановлено ст. 610 ЦК України.

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зі змісту ч. 1 ст. 625 ЦК України вбачається, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Оскільки Позичальник неналежним чином виконував свій обов`язок з повернення кредиту шляхом внесення щомісячних платежів, вимога банку про повернення кредиту є законною та обґрунтованою.

Щодо вимоги Банку про стягнення відсотків, суд враховує правову позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 року № 444/9519/12, а саме те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Як встановлено судом з умов кредитування, кінцевий термін повернення кредиту відповідає строку дії платіжної картки за кредитним договором.

Строк виданої відповідачу платіжної картки становив до останнього дня грудня місяця 2014 року, а відсотки, що заявлені позивачем до стягнення, нараховані по 30.10.2017 рік, тобто поза межами строку кредитування.

Щодо строку позовної давності, суд виходить з наступного.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ч. 1 ст. 256 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч. 3 ст. 267 ЦК України).

За загальним правилом, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою укладеного між сторонами договору, картка діє в межах визначеного на ній строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки. Такий правовий висновок висловлений неодноразово Верховним судом України у справах № 6-14цс14, № 6-61цс14.

У даній справі, що розглядається строк виданої відповідачу платіжної картки становив до останнього дня грудня місяця 2014 року.

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом 03.07.2019 року.

За загальним правилом, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч. 1 ст. 257 ЦК України).

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (ст. 259 ЦК України).

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний сторонами. Отже, оскільки такий договір між сторонами не підписувався, застосуванню підлягає загальний строк позовної давності, встановлений чинним ЦК України тривалістю у три роки.

Строк позовної давності тривалістю у 50 років, відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг, у даному випадку, не може бути застосований, оскільки у розумінні вимог ст. ст. 257, 207 ЦК України, не є договором про збільшення позовної давності.

Переривання строку позовної давності шляхом визнання боргу позичальником через сплату ним коштів на погашення заборгованості, - судом не встановлено з виписки по рахунку, оскільки останній платіж на погашення кредиту був здійснений 12.02.2014 року (поповнення картки у терміналі самообслуговування готівкою). Автоматичні погашення, що вбачаються з виписки по рахунку, які здійсненні банком в автоматичному режимі, не є особистим волевиявленням позичальника, а тому не переривають строку позовної давності відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України.

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що позов подано із пропущенням строку позовної давності.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 207, 257, 261, 264, 267, 526, 611, 625, 629, 1054 ЦК України, ст. ст. 1-5, 10, 12, 13, 76-81, 83, 89, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційного Банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити у повному обсязі.

Сторони у справі:

Позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (; 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д).

Відповідач ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації АДРЕСА_1 ).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Полтавського апеляційного суду як суду апеляційної інстанції.

У відповідності до п. п. 15.5, п. п. 15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

ОСОБА_3 .О. Материнко