головуючий у суді І інстанції Лужецька О. Р.
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
Постанова

Іменем України

18 листопада 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Мостової Г.І., суддів Слюсар Т.А., Волошиної В.М.,

секретар судового засідання Сердюк К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргоюОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 15 липня 2019 року

у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Анохіної Вікторії Михайлівни, Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві про визнання права власності, -

в с т а н о в и в :

В провадженні Дарницького районного суду міста Києва знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Анохіної В.М., Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві про визнання права власності.

Представник позивачів ОСОБА_5 подав до суду заяву про забезпечення позову, в якій просить накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 на праві власності, оскільки невжиття таких заходів, на думку позивачів, може унеможливити реальне виконання рішення суду.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 15 липня 2019 року вказану заяву про забезпечення позову задоволено та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на праві власності.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, де просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову - про відмову у задоволенні клопотання про забезпечення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки, викладені в ухвалі не відповідають обставинам справи, суд першої інстанції не оцінив рівноцінність заходів забезпечення позову змісту заявлених позовних вимог, не обґрунтував необхідність вжиття таких заходів, матеріали не містять належних, допустимих доказів щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову.

Позивачі скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, висловили свої заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги, їх представник в судовому засіданні заперечив проти апеляційної скарги.

Скаржник звернувся до апеляційного суду з додатковими письмовими поясненнями та просить розглядати апеляційну скаргу без участі її та представника за наявними у справі матеріалами.

Дарницький районний відділ державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві звернувся до апеляційного суду з клопотанням, де просить розглядати апеляційну скаргу без участі його представника.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності всіх учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - залишенню без змін з огляду на таке.

Задовольняючи заяву про вжиття заходів забезпечення позову, суд першої інстанції керувався положеннями статей 149-153 ЦПК України та виходив з того, що доводи представника позивачів про те, що невжиття заходів про забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, - є обґрунтованими.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини 1,2 статті 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Тобто, законом передбачено, що забезпечення позову можливе лише в разі достатньо обґрунтованого припущення про те, що невжиття заходів забезпечення може у майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову. Тому, заява про забезпечення позову повинна містити причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов, вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності, а також інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 150 ЦПК України, позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Відповідно до пункту 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року №9 визначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вживаючи заходи забезпечення позову, суд повинен перевірити аргументованість заяви про забезпечення позову і застосовувати такі заходи у разі, коли є реальна небезпека, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до утруднення або навіть неможливості у майбутньому виконати рішення суду, в тому числі, якщо внаслідок цього заявнику може бути завдано шкоди.

При цьому варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачі звернулися до суду з позовом про визнання права спільної часткової власності за позивачами, вважаючи, що квартира, яка є житлом родини позивачів, безпідставно вибула із їх власності у власність ОСОБА_1 .

Предметом спору в цьому випадку є захист права власності позивачів на спірну квартиру шляхом визнання недійсним свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів (квартири) ОСОБА_1 та оскарження протиправних дій державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Анохіної В.М., вчинених в процесі прийняття рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_1 , які були здійснені у період дії судової заборони на вчинення виконавчих дій.

Так, відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що 05 листопада 2010 року між ОСОБА_2 як позичальником та ОСОБА_1 як позикодавець було укладено договір позики грошових коштів, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. та зареєстрований в реєстрі за №2683.

На забезпечення виконання зобов`язання щодо повернення позики було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. та зареєстрований в реєстрі за №2684.

ОСОБА_1 01 березня 3012 року звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Анохіної В.М. із заявою про вчинення виконавчого напису.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 10 грудня 2014 року, виконавчий документ, на підставі якого проводилися прилюдні торги, визнаний таким, що не підлягає виконанню. Однією з підстав задоволення позовних вимог у цій справі стало те, що суд встановив, що ОСОБА_2 виконувалися обов`язки за договором позики, а сума заборгованості відображена у виконавчому написі не є безспірною.

Колегії суддів вважає, що вказані обставини дають підстави для висновку про наявність можливості у ОСОБА_1 розпорядитися спірним майном під час судового розгляду справи, крім того, з матеріалів справи видно, що спірна квартира є житлом родини позивачів.

Отже, враховуючи докази, надані позивачами на підтвердження своїх вимог, колегія суддів дійшла висновку про те, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову про визнання права власності за позивачами, оскільки спір стосується майна, право власності на яке зареєстровано за відповідачем ОСОБА_1 та є житлом родини позивачів.

Відповідно до встановленого в цивільному судочинстві принципу диспозитивності, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Колегія суддів вважає, що при розгляді суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про наявність загрози відчуження спірного майна яке є предметом спору у цій справі, відповідач ОСОБА_1 має реальну можливість розпорядитися спірним майном під час судового розгляду справи, і невжиття заходів забезпечення позову може утруднити в майбутньому виконання можливого рішення про задоволення позовних вимог

Доводи апеляційної скарги про відсутність будь-яких загроз невиконання чи утруднення виконання можливого судового рішення, спростовуються встановленими судом обставинами у справі, оскільки між сторонами існує спір щодо нерухомого майна і позивачі ставлять під сумнів законність набуття такого права відповідачем ОСОБА_1 . Таким чином, забезпечення позову шляхом накладення арешту квартири, що є предметом спору у цій справі, є цілком доречним, обґрунтованим, достатнім та співмірним видом забезпечення позову у цій справі.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Пронін проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі «Горнсбі проти Греції» (Hor№sby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgme№ts a№d Decisio№s 1997-II).

Із урахуванням цього, будь-яке можливе забезпечення позову, у випадку найменшої загрози його невиконання, є виправданим, якщо занижує поріг легітимного сподівання особи на захист свого порушеного права, і є законним, необхідним та збалансованим із правами усіх сторін спору.

Враховуючи викладене, підстави для скасування ухвали суду першої інстанції і задоволення апеляційної скарги відсутні.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 369, 375, 381- 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 15 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду .

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст Постанови складений 27 листопада 2019 року.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Т.А. Слюсар

В.М. Волошина