Постанова
Іменем України

21 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 162/1341/16-ц

провадження № 61-29154св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

учасники справи:

позивач ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
треті особи: Державна прикордонна служба України, Львівський прикордонний загін Державної прикордонної служби України, Любешівська районна державна адміністрація Волинської області,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_2 на рішення Любешівського районного суду Волинської області від 10 квітня 2017 року у складі судді Глинянчука В. Д. та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 21 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Федонюк С. Ю., Русинчука М. М., Стрільчука В. А.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2016 року Луцький прикордонний загін Державної прикордонної служби України (далі ІНФОРМАЦІЯ_1 ) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування службовою двокімнатною квартирою АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що рішенням житлової комісії військової частини № НОМЕР_1 від 10 грудня 2007 року військовослужбовцю Луцького прикордонного загону прапорщику ОСОБА_1 з сім`єю з двох чоловік надано двокімнатну квартиру у селищі Любешів Волинської області. Наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України № 239-ос від 07 квітня 2014 року старшого прапорщика ОСОБА_1 направлено для подальшого проходження військової служби до військової частини № НОМЕР_2 (місто Бердянськ) та наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 № 75-ОС від 09 квітня 2014 року його виключено зі списків частини та усіх видів забезпечення. Згідно з протоколом засідання житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 № 6 від 17 жовтня 2014 року прийнято рішення про знаття старшого прапорщика ОСОБА_1 з квартирного обліку у зв`язку з переміщенням до іншого місця проходження служби.
Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 № 32-ОС від 19 лютого 2015 року на підставі наказу Адміністрації Державної прикордонної служби України № 96-ос від 12 лютого 2015 року старшого прапорщика ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_2 на всі види забезпечення. Наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України № 86-ос від 05 лютого 2016 року старшого прапорщика ОСОБА_1 направлено для подальшого проходження військової служби в розпорядження начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 (місто Львів) та наказом ІНФОРМАЦІЯ_2 № 35-ос від 18 лютого 2016 року його виключено зі списків частини та усіх видів забезпечення.
Командування ІНФОРМАЦІЯ_2 неодноразово зверталося до відповідача ОСОБА_1 з листами про необхідність звільнення займаної квартири АДРЕСА_1 , а також погашення заборгованості по квартирній платі, однак службове житло не звільнено, заборгованість не сплачена.
Враховуючи наведене, Луцький прикордонний загін просив позов задовольнити.
Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанції
Рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 10 квітня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 21 серпня 2017 року, у задоволенні позову Луцького прикордонного загону відмовлено.
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що відповідач ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у Державній прикордонній службі України з 2002 року по даний час, уклав відповідний контракт, строк дії якого не закінчився, був відсутній у житловому приміщенні з поважних причин, оскільки направлявся в іншу місцевість за наказами керівництва, а позивачем не доведено факт постійного проживання відповідачів у іншому житлі, зокрема в іншому населеному пункті.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
У вересні 2017 року Луцький прикордонний загін звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Любешівського районного суду Волинської області від 10 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 21 серпня 2017 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову.
В обґрунтування касаційної скарги зазначав, що відповідач ОСОБА_1 як наймач службового житла з членами родини у ньому тривалий час не проживає, військову службу проходить у відділі Державної прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_4 » Львівського прикордонного загону, проживає у місті Володимир-Волинський, щомісячно своєчасно квартирну плату і плату за комунальні послуги не вносить, при виїзді разом зі своєю сім`єю на інше місце проживання у зв`язку з переведенням для проходження військової служби в інший підрозділ спірне займане службове приміщення не звільнив та його обладнання в належному стані за актом наймодавцю не здав.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

24 травня 2018 року справу № 162/1341/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

ОСОБА_1 направив заперечення на касаційну скаргу, в яких просив залишити її без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у Державній прикордонній службі України з 19 листопада 2002 року по теперішній час, в тому числі з 23 травня 2010 року - за контрактом, та має звання старшого прапорщика.
У грудні 2007 року рішенням житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 10 грудня 2007 року ОСОБА_1 надано службову квартиру АДРЕСА_1 . На підставі даного рішення відповідачу видано ордер №69 на право зайняття службового жилого приміщення за вказаною адресою. У спеціальний ордер на службове житлове приміщення включено дружину ОСОБА_1 ОСОБА_2 . У 2009 році у подружжя народився син ОСОБА_3 , місце проживання якого також зареєстровано у спірній квартирі.

24 грудня 2007 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 укладено договір найму службового жилого приміщення в будинках державного житлового фонду.

Відповідно до витягу з наказу ІНФОРМАЦІЯ_2 по особовому складу № 75-ос від 09 квітня 2014 року старшого прапорщика ОСОБА_1 виключено зі списків частини та направлено до військової частини НОМЕР_2 у місто Бердянськ на підставі наказу адміністрації Державної прикордонної служби України № 239-ос від 07 квітня 2014 року.

Згідно з протоколом засідання житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 № 6 від 17 жовтня 2014 року ОСОБА_1 знято з квартирного обліку та виключено зі списку осіб, що потребують отримання службового житла у зв`язку з переведенням до інших загонів.

З 19 лютого 2015 року ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу частини на всі види забезпечення у зв`язку з проходженням служби у військовій часині НОМЕР_2 м. Бердянськ на підставі наказу адміністрації Державної прикордонної служби № 96-ос від 12 лютого 2015 року, що підтверджується витягом з наказу Луцького прикордонного загону по особовому складу №32-ос від 19 лютого 2015 року.

Відповідно до витягу з наказу Луцького прикордонного загону по особовому складу № 35-ос від 18 лютого 2016 року ОСОБА_1 виключено зі списків частини, всіх видів забезпечення та направлено для подальшого проходження військової служби в розпорядження начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 (місто Львів) на підставі наказу адміністрації Державної прикордонної служби України № 86-ос від 05 лютого 2016 року.

ОСОБА_1 у період служби в Львівському прикордонному загоні з 19 лютого 2016 року по 19 січня 2017 року житловою площею не забезпечувався, що підтверджується довідкою ІНФОРМАЦІЯ_5 № 721/22 від 19 січня 2017 року.

Відповідно до договору найму службового жилого приміщення в будинках державного житлового фонду від 24 грудня 2007 року, укладеного між Луцьким прикордонним загоном та ОСОБА_1 , наймач має право, зокрема на збереження жилого приміщення під час тимчасової відсутності його і членів його сім`ї на підставах і в межах строків, установлених статтею 71 ЖК УРСР. Жила площа, право користування якою зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї, не вважається зайвою площею. Тимчасово відсутній наймач зберігає права і несе обов`язки за договором найму жилого приміщення. Відповідно наймач зобов`язаний при виїзді разом із усією сім`єю на інше місце проживання, переведення в інший підрозділ, або звільнення з лав Прикордонних військ України, звільнити і здати наймодавцю займане службове жиле приміщення за актом.

Пунктами 9, 10 договору найму визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму розривається з дня вибуття. Договір найму жилого приміщення може бути розірвано на вимогу наймодавця з підстав, установлених законом, і тільки в судовому порядку, крім випадків виселення з будинків, що загрожують обвалом.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до пунктів 2.1, 2.12, 2.21 Інструкції про організацію забезпечення житловими приміщеннями в Державній прикордонній службі України, затвердженої наказом Адміністрації Державної прикордонної служби №1040 від 20 грудня 2007 року, військовослужбовцям та членам їх сімей, які проживають разом з ними, за відсутності в них за місцем проходження служби житла надаються службові житлові приміщення. Службове житлове приміщення надається військовослужбовцю на всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, у тому числі на дружину (чоловіка) і неповнолітніх дітей, які проживають окремо від військовослужбовця в цьому або іншому населеному пункті. У разі переміщення військовослужбовців по службі, пов`язаного з переїздом в іншу місцевість, службові житлові приміщення, які вони займали за попереднім місцем служби, підлягають звільненню у двомісячний термін з дня видання наказу про виключення із списків особового складу органу Державної прикордонної служби, крім випадків, передбачених у пункті 2.20 цієї Інструкції.Разом з тим, вказана Інструкція не визначає порядок визнання військовослужбовців такими, що втратили право користування службовим житловим приміщенням.
Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.
Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.
Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів.

Встановивши, що відповідач ОСОБА_1 разом з сім`єю не міг постійно проживати у спірній квартирі у селищі Любешів з поважних причин, оскільки виконував військові накази керівництва Державної прикордонної служби та начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 про його переведення для проходження служби в іншу місцевість, суди дійшли правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 5760, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, їм надана належна правова оцінка та вони не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо відсутні підстави для їх скасування. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу Луцького прикордонного загону залишити без задоволення, а рішення Любешівського районного суду Волинської області від 10 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 21 серпня 2017 року залишити без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Луцького прикордонного загону Державної прикордонної служби України залишити без задоволення.

Рішення Любешівського районного суду Волинської області від 10 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 21 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Ю. Тітов

В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко