Постанова

Іменем України

08 травня 2019 року

м. Київ

справа № 333/5986/16-ц

провадження № 61-1261св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району м. Запоріжжя, орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району м. Запоріжжя,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 травня 2018 року у складі судді Наумової І. Й. та постанову Запорізького апеляційного суду від 05 грудня 2018 рокуу складі колегії суддів: Бєлки В. Ю., Онищенко Е. А., Гончар М. С.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 , треті особи: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району м. Запоріжжя, орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району м. Запоріжжя, про визначення місця проживання малолітньої дитини, стягнення аліментів.

Позовна заява мотивована тим, що з 28 серпня 2010 року до 24 червня 2016 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 , від якого вони мають малолітнього дитину - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Дитина з моменту народження проживає разом з ним за його адресою.

ОСОБА_5 , з 14 червня 2016 року постійно проживає по АДРЕСА_1 , а до цього жила разом з чоловіком і дитиною.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24 червня 2016 року шлюб між ними розірвано.

З 01 вересня 2013 року дитина відвідує дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) комбінованого типу № 262 «Олімпієць» Запорізької міської ради Запорізької області, який знаходиться у Комунарському районі м. Запоріжжя.

ОСОБА_4 зазначав, що дитина має більшу особисту прихильність до нього, ніж до матері, постійно висловлює бажання бути і мешкати з ним, бабусею і дідусем з його сторони. Він, як батько, виявляє більшу турботу про дочку, ніж мати - ОСОБА_5 , має можливість створення належних умов для її виховання. Проживання і спілкування дитини з ним є постійним і достатнім, тому дитина сприймає себе і його однією сім'єю, сприймає свою приналежність до родини батька, тому інтересам дитини буде відповідати визначення її місця проживання саме з ним.

ОСОБА_4 указував, що має постійну роботу, стабільних дохід, постійне місце проживання та реєстрацію у приватному будинку своєї матері по АДРЕСА_1 , за яким характеризується позитивно.

За місцем його проживання постійно проживають його батьки, які не заперечують щодо проживання у будинку дитини, їх онуки - ОСОБА_7 , приділяють їй достатньо уваги та турботи, при необхідності здійснюють відповідний догляд за дитиною.

ОСОБА_5 самостійного заробітку не має, не працевлаштована, немає зареєстрованого місця проживання/перебування. За адресою її проживання по АДРЕСА_2 не створені належні житлові та побутові умови для проживання дитини. Дитина не забезпечена одягом, спального місця не має, ванної кімнати у будинку не має, туалет і душ знаходяться на вулиці у сараї, який перебуває у аварійному стані, що підтверджується комісією районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району м. Запоріжжя та зафіксовано у акті обстеження житлового будинку від 09 вересня 2016 року. Крім того, ОСОБА_5 веде аморальний спосіб життя.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4 просив суд визначити місце проживання ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з ним за адресою: АДРЕСА_1 , та стягнути з ОСОБА_5 на його користь аліменти на утримання дочки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів її заробітку (доходу), щомісяця, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позовної заяви, з 01 листопада 2016 року, і до досягнення дитиною повноліття, вирішити питання про розподіл судових витрат.

У квітні 2017 року ОСОБА_5 пред'явила до суду зустрічний позов до ОСОБА_4 , третя особа - орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району м. Запоріжжя, про визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів,

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що від зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_4 вони мають дитину, яка проживає з останнім. Шлюбні відносини між ними припинено, рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24 червня 2016 року шлюб між ними розірвано. Після припинення фактичних сімейних відносин, тобто з червня 2016 року вона фактично перестала проживати у батьків свого колишнього чоловіка і разом з дочкою змінили місце проживання по АДРЕСА_2 , де проживали разом з її матір'ю.

За період з червня 2016 року до січня 2017 року у них з відповідачем була домовленість з приводу порядку проживання дитини, якої вони дотримувалися. У зв'язку із необхідністю спілкування дитини з обома батьками, задля її повноцінного розвитку та у зв'язку з відповідним графіком її роботи, дочка періодично проживала і з нею, і з батьком. Ніяких конфліктів з цього приводу за весь цей час не виникало.

З невідомих їй причин ОСОБА_4 різко змінив свою поведінку відносно дитини та здійснив дії, направлені на повну ізоляцію дочки від неї.

12 лютого 2017 року відповідач не повернув їй дитину за місцем її проживання з обіцянкою зробити це пізніше. На її звернення щодо повернення їй дитини, відповідач не реагував. Будь-яке спілкування з дитиною стало для неї взагалі неможливим, оскільки відповідач ізолював дочку за місцем свого проживання.

Її намагання побачити та поспілкуватися з дитиною закінчувалися зверненнями до поліції, оскільки ОСОБА_4 їй у цьому перешкоджав. Лише після її звернення до поліції, відповідач дозволив їй побачити свою дитину, але тільки у його присутності та у будинку його батьків протягом однієї-двох годин.

ОСОБА_5 вказувала, що покращила умови для проживання дитини разом з нею, протягом осені 2016 року нею проведені побутові ремонтні роботи за місцем проживання по АДРЕСА_2 . Вона, як мати, відповідально ставиться до виконання своїх батьківських обов'язків, має позитивні характеристики, належні матеріально-побутові умови для забезпечення потреб малолітньої дитини.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_5 просила суд визначити місце проживання ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з нею та стягнути з ОСОБА_4 на її користь аліменти на утримання дочки у розмірі 1/4 частини усіх видів доходів відповідача щомісячно до досягнення нею повноліття, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, стягнути понесені нею судові витрати.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25 квітня 2017 року прийнято до спільного розгляду з первісним позовом зустрічний позов та об'єднанні в одне провадження.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 травня 2018 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком, ОСОБА_4 , за місцем його реєстрації: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 , починаючи з 01 листопада 2016 року, аліменти на утримання неповнолітньої дочки, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини усіх видів доходу (заробітку), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що незважаючи на принцип Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року (далі - Декларація прав дитини), яким передбачено, що малолітня дитина може бути розлучена з матір'ю лише за виняткових обставин, суд при прийнятті рішення керується пунктом 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яким передбачено, що в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а зібрані у справі докази з урахуванням думки дитини та висновку органу опіки та піклування про доцільність визначити місце проживання дитини з батьком вказують на те, що проживання малолітньої ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_4 , найкраще забезпечить інтереси дитини.

Дитина має більшу прихильність до батька, який забезпечив належні умови проживання, мати самоусунулась від її виховання та спілкування з нею, а тому з урахуванням висновку органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради від 22 липня 2015 року, вважав за необхідне визначити місце проживання дитини з батьком, що відповідає інтересам дитини.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Запорізького апеляційного суду від 05 грудня 2018 року, апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишено без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 травня 2018 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що інтереси дитини у вирішенні цього спору є першочерговими і за сукупності доказів, наданих сторонами, обставин справи суд першої інстанції обґрунтовано дійшов правильного висновку, що саме проживання з батьком відповідатиме інтересам дитини.

Ураховуючи, що на час розгляду справи дитина проживає з батьком, отримує належний догляд, врахувавши думку психолога та висновки органу опіки та піклування,ОСОБА_4 має постійне місце проживання, створив усі належні умови проживання, виховання та розвитку дитини, суд вважав, що відсутні виняткові обставини у розумінні положень статті 161 СК України, які б свідчили про неможливість проживання дитини разом з батьком. При цьому суд керувався не Декларацією прав дитини, а Конвенцією про права дитини.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У січні 2019 року ОСОБА_5 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити, її зустрічний позов задовольнити.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 28 січня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 333/5986/16-ц з Комунарського районного суду м. Запоріжжя.

Клопотання ОСОБА_5 про зупинення виконання рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 травня 2018 року та постанови Запорізького апеляційного суду від 05 грудня 2018 року задоволено частково.

Зупинено виконання рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 травня 2018 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 до закінчення касаційного провадження, крім стягнення аліментів за один місяць, що підлягає негайному виконанню.

У зупиненні виконання рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 травня 2018 року в частині позовних вимог ОСОБА_5 та постанови Запорізького апеляційного суду від 05 грудня 2018 року відмовлено.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 квітня 2019 року справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , треті особи: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району м. Запоріжжя, орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району м. Запоріжжя, про визначення місця проживання малолітньої дитини, стягнення аліментів; за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , третя особа - орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району м. Запоріжжя, про визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів призначено до розгляду в складі колегії з п'яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення судами ухвалено з порушенням норм матеріального та процессуального права.

Суди не дослідили всіх наведених нею обставин та не врахували принцип 6 Декларації прав дитини, яким передбачено, що малолітня дитина може бути розлучена з матір'ю лише за виняткових обставин, яких під час судового розгляду встановлено не було.

Також при вирішені спору судом не враховано принцип пріоритетності прав та інтересів дитини та не прийнято до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я, інші обставини, що мають істотне значення. Невірно надана оцінка показанням свідків, висновкам психолога, органу опіки та піклування, судово-психіатричної експертизи.

Дитина не може бути розлучена з матір'ю без суттєвих на те підстав, одна лише перевага у більшій матеріальній забезпеченості відповідача не є підставою для позбавлення дитини материнського піклування.

У Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю Організації Об'єднаних Націй 20 листопада 1959 року, встановлено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости на піклуванні і під відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. В матеріалах справи відсутні будь-які допустимі і належні докази на підтвердження наявності виключних обставин, які є підставою для розлучення матері з дитиною.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У лютому 2019 року ОСОБА_4 подав відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, суди правильно застосували норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, дали належну правову оцінку доказам, наданим сторонами.

Зазначав, що наведені у касаційній скарзі доводи щодо не врахування судами доказів, чи не дослідження будь-яких обставин є безпідставними, оскільки судами надана оцінка всім фактам, що є предметом доказування, обставини, які підтверджені належними й допустимими доказами та досліджувалися під час судового розгляду. Проживання малолітньої дитини з батьком найкращим чином буде відповідати інтересам дитини.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі з 28 серпня 2010 року. Шлюбні відносини між сторонами фактично припинилися з 14 червня 2016 року та рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24 червня 2016 року шлюб між сторонами розірвано. Від шлюбу сторони мають дочку - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно з довідкою Департаменту освіти і науки Запорізької міської ради від 16 серпня 2016 року № 47 ОСОБА_7 з 01 вересня 2013 року до 01 вересня 2017 року відвідувала дошкільний навчальний заклад № 262.

Відповідно до довідки квартального комітету № 15 Комунарського району м. Запоріжжя від 16 серпня 2016 року № 41 ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з батьком, ОСОБА_4 , по АДРЕСА_1 .

За характеристикою за місцем проживання ОСОБА_4 , виданою квартальним комітетом № 15 Комунарського району м. Запоріжжя 16 серпня 2016 року, ОСОБА_4 проживає за адресою: АДРЕСА_1 , з моменту народження до теперішнього часу разом з батьком і матір'ю. Був одружений з ОСОБА_14 , яка проживала за цією адресою з серпня 2010 року до червня 2016 року. Від шлюбу має дочку ОСОБА_15 . Після розлучення колишня дружина виїхала проживати до своїх батьків. Дитина проживає за цією адресою з моменту народження до теперішнього часу. ОСОБА_4 позитивно характеризується за місцем проживання.

У виписці з Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, зазначено, що ОСОБА_4 зареєстрований з 06 вересня 2016 року як фізична особа - підприємець, взятий на облік в податковій інспекції як платник податків.

Згідно з актом обстеження житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , від 05 вересня 2016 року та долученими до нього фотокартками зазначеного будинку, технічний стан житлової кімнати № 1 - аварійний. У житлових кімнатах антисанітарія, не прибрано, меблі та особисті речі мешканців родини ОСОБА_5 брудні. Подвір'я не благоустроєне, захаращене бур'янами, на прилеглій території до житлового будинку має місце наявність купи сміття. Малолітня дитина за цією адресою не має ліжка, іграшок, деякі дитячі речі знаходяться в аварійній житловій кімнаті у загальній шафі. Дитина не забезпечена у повному обсязі одягом, на період роботи комісії малолітня перебувала у батька, ОСОБА_4 За висновком комісії житловий будинок АДРЕСА_2 не придатний для проживання неповнолітньої дитини, особливо у зимовий період.

За довідкою лікаря КЗ ЦПМСД № 6 від 06 вересня 2016 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4, обслуговується у поліклініці № 1 і проживає з батьком за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з думкою спеціаліста, кандидата психологічних наук Губа Н. О. у результаті проведення психологічного дослідження малолітньої ОСОБА_7 , яке проходило на кафедрі психології Запорізького національного університету інституту психології 28 вересня 2016 року, ОСОБА_7 любить однаково своїх батьків, їй тяжко зробити вибір між ними, але вона визнає, що їй краще, коли вона живе у батька. Враховуючи умови проживання батьків і емоційну близькість ОСОБА_7 з батьком, визначення місця проживання дитини з батьком буде сприяти її фізичному і психічному здоров'ю. Умови проживання з матір'ю, будуть шкодити фізичному здоров'ю дитини і її психологічному благополуччю.

Відповідно до акта обстеження умов проживання від 28 лютого 2017 року спеціалістами відділу по Комунарському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради за адресою по АДРЕСА_1 за місцем проживання ОСОБА_4 санітарно-гігієнічні норми проживання дотримано, дитина забезпечена всім необхідним для виховання і розвитку. Дитині відведена кімната, де є диван-малютка, на якому вона спить. Є шафа для одягу, речі особистого розвитку дитину. У кімнаті разом з дівчинкою знаходиться бабуся.

ОСОБА_5 на обліку у лікарнях та наркодиспансері не перебуває, до кримінальної відповідальності не притягалася, що підтверджується відповідними довідками.

Відповідно до висновків працівників поліції за результатами розгляду матеріалів за повідомленням від оператора «102» та за заявою ОСОБА_5 від 01 березня 2017 року та від 22 березня 2017 року, зі слів останньої, 13 лютого 2017 року її колишній чоловік забрав дитину з дитячого садка, після чого вона не має можливості бачити дитину. За цим висновком у діях ОСОБА_4 , який є батьком дитини, не встановлено ознак кримінального або адміністративного правопорушення. Справа щодо визначення місця проживання дитини знаходиться на розгляді в суді.

Довідкою гімназії № 8 Запорізької міської ради від 04 березня 2017 року за № 111 підтверджено, що ОСОБА_7 навчалася на курсах майбутнього першокласника в Запорізькій гімназії № 8.

Згідно з довідкою Департаменту освіти і науки Запорізької міської ради від 16 березня 2017 року № 9 ОСОБА_7 з 01 вересня 2014 року до 13 лютого 2017 року відвідувала дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) комбінованого типу № 262 «Олімпієць». Мати ОСОБА_5 у цей час приймала активну участь у вихованні та житті садочка, відвідувала батьківські збори.

У довідці ТОВ «Сільпо-фуд» від 14 квітня 2017 року зазначено, що ОСОБА_5 працювала у цьому товаристві з 31 березня 2017 року на день видачі довідки. На час розгляду справи ОСОБА_5 з 13 лютого 2018 року працює продавцем у фізичної особи - підприємця ОСОБА_19 , що підтверджується копією трудової книжки.

Згідно з висновком психолога судово-психіатричного експерта від 19 грудня 2017 року № 655 відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4, рівень психологічного розвитку ОСОБА_7 відповідає середній віковій нормі. Малолітній підекспертній притаманні природні підкорюваність та навіюваність, особливо з боку значущих дорослих (батьків, родичів), а значить оцінка сімейної ситуації дитиною - Чесноковою Веронікою - залежить від впливу з боку батьків. ОСОБА_7 виявляє відчуття нестабільності, невпевненості з боку батьків від яких підсвідомо прагне відгородитися, може тільки формально-афективно сприймати вплив батьків без усвідомлення їх авторитетності. Різниця матеріальних умов проживання матері і батька не є провідними у відчутті психологічного благополуччя та розвитку дитини. ОСОБА_7 не виявляє особливого емоційного прагнення до інших членів сім'ї, у тому числі бабусі ОСОБА_22 .

Відповідно до висновку органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району м. Запоріжжя щодо розв'язання спору про визначення місця проживання дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 народження, від 19 березня 2018 року № 05/01-32/0273, комісія дійшла висновку, що за доцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком, ОСОБА_4

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Частиною третьою статті 51 Конституції України визначено, що сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до частини першої статті 160, частини першої статті 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

У статті 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв'язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

Визначаючи місце проживання дитини з батьком, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, надав належну оцінку наявним у справі доказам, на підставі яких достатньо повно установив обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Зокрема, зібрані докази свідчать про те, що дитина тривалий час проживає у родині батька, за місцем проживання навчається у гімназії та обслуговується у поліклініці, відвідує відповідні кружки для її розвитку, тобто батько постійно піклується про дитину, бере участь у духовному та фізичному розвиткові, у ОСОБА_4 наявне упоряджене жиле приміщення, створено умови належного виховання та розвитку дитини, тому зміна образу життя призведе до моральних страждань дитини.

У статті 10 ЦПК України визначений виключний перелік законодавчих актів, відповідно до яких суд повинен розглядати справи.

Згідно із частинами першою-п'ятою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Крім того, суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Також суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі -ЄСПЛ) як джерело права.

Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про міжнародні договори України» міжнародний договір України - укладений у письмовій формі з іноземною державою або іншим суб'єктом міжнародного права, який регулюється міжнародним правом, незалежно від того, міститься договір в одному чи декількох пов'язаних між собою документах, і незалежно від його конкретного найменування (договір, угода, конвенція, пакт, протокол тощо).

У пунктах «а», «b» частини першої статті 2 Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року визначено, що для цілей цієї Конвенції «договір» означає міжнародну угоду, укладену між державами в письмовій формі і регульовану міжнародним правом, незалежно від того, чи викладена така угода в одному документі, двох чи кількох зв'язаних між собою документах, а також незалежно від її конкретного найменування; «ратифікація», «прийняття», «затвердження» і «приєднання» означають, залежно від випадку, міжнародний акт, який має таке найменування і за допомогою якого держава виражає в міжнародному плані свою згоду на обов'язковість для неї договору.

Декларація прав дитини від 20 листопада 1959 року не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону України «Про міжнародні договори України», а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв'язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов'язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України.

Декларація прав дитини не ратифікована Україною, не має офіційного перекладу українською мовою.

Таким чином, Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

У зв'язку з цим доводи ОСОБА_5 про неврахування судом Декларації прав дитини є безпідставними.

Зазначене відповідає правовій позиції, висловленій у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 14-327цс18.

Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п'ятою статті 157 цього Кодексу.

За частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Разом з тим у рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У зазначених справах ЄСПЛ не визначав обов'язкового врахування судами принципу 6 Декларації прав дитини.

Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов'язаний ураховувати суд, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Таким чином, при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини у силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

У справі, що розглядається, суди попередніх інстанцій надали застосували частину першу статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка передбачає, що в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а зібрані у справі докази вказують на те, що проживання малолітньої ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_23 якнайкраще забезпечить інтереси дитини.

Задовольнивши основний позов ОСОБА_4 , суд першої інстанції також дійшов обґрунтованого висновку про стягнення аліментів на утримання дитини.

Доводи касаційної скарги щодо невірного надання судом оцінки показанням свідків, висновкам психолога, органу опіки та піклування, судово-психіатричної експертизи не заслуговують на увагу, оскільки стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

З урахуванням вищезазначених вимог закону, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з дотриманням вимог статей 89, 263-264, 382 ЦПК України, повно та всебічно з'ясували обставини справи, вірно застосувавши положення Конституції України, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року і протоколи до неї, практику ЄСПЛ, положення статей 160, 161 СК України, дійшли до правильного висновку про те, що проживання дитини з батьком найкраще забезпечить інтереси дитини.

Посилання у касаційній скарзі на те, що причин, які б доводили необхідність розлучення дитини з матір'ю судами не встановлено, не заслуговують на увагу, оскільки ці підстави були прийняті судами, їм дана належна правова оцінка.

Інші доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судових рішень не впливають.

Згідно з статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

У частині третій статті 436 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 травня 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 05 грудня 2018 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 травня 2018 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 .

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк