Справа № 307/3139/18
3 Провадження № 2/307/192/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 січня 2019 року м. Тячів

Тячівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого судді Бобрушко В.І., при секретарі Цонинець Н.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Тячів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Тарасівської сільської ради, де третя особа, що не заявляє самостійні вимоги на предмет спору Тячівська державна нотаріальна контора про визнання права власності на спадковий житловий будинок,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Тарасівської сільської ради, де третя особа, що не заявляє самостійні вимоги на предмет спору Тячівська державна нотаріальна контора про визнання права власності на спадковий житловий будинок. В позовній заяві зазначила, що її дідусеві ОСОБА_2 на праві власності належав житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_2. Згідно рішення Тарасівської сільської ради від 22 лютого 2018 року їй будо виділено у власність земельну ділянку, площею 0,1811 га. по АДРЕСА_1, для будівництва та обслуговування житлового будинку. Її дідусь ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 і після його смерті вона є спадкоємцем його майна. Крім того, при житті, 23 листопада 2004 року, ОСОБА_2 склав заповітне розпорядження, яким все своє майно заповів їй. Оскільки на спадковий будинок відсутні правовстановлюючі документи оформити свідоцтво про право на спадщину в нотаріальній коньорі не видається можливим. На час смерті дідуся вона постійно проживала разом з ним у спадковому будинку, а тому вважається такою, що прийняла спадщину.

Просить суд визнати за нею право власності на спадкове нерухоме майно - житловий будинок з надвірними спорудами, який розташований по АДРЕСА_1, Закарпатської області.

Позивачка в судове засідання не з'явилася, так як надіслала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує, а тому суд в порядку ст. 223 ЦПК України розглянув справу у її відсутності на підставі наявних у справі доказів.

Представник Тарасівської сільської ради в судове засідання не з'явився, надіслав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги визнає, а тому суд в порядку ст. 223 ЦПК України розглянув справу у його відсутності на підставі наявних у справі доказів.

Представник Тячівської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, а тому суд в порядку ст. 223 ЦПК України розглянув справу у його відсутності на підставі наявних у справі доказів.

На підставі ст.247 ч.2 ЦПК України, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши всі обставини справи, суд дійшов наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що позивачка ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_6 та після укладення шлюбу з ОСОБА_4 змінила своє прізвище на ОСОБА_4.

В подальшому згідно рішення Тячівського районного суду від 17 листопада 2016 року шлюб між ОСОБА_4 та позивачкою було розірвано.

Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 позивачка зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 та змінила своє прізвище з ОСОБА_4 на ОСОБА_8.

Відповідно до заповіту від 23 листопада 2004 року, зареєстровано секретарем виконкому Тарасівської сільської ради в реєстрі за №18, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, заповів все своє майно внучці ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

ІНФОРМАЦІЯ_7 померла баба позивачки ОСОБА_7, а ІНФОРМАЦІЯ_8 помер дід позивачки ОСОБА_2.

В довідках виконкому Тарасівської сільської ради від 25 вересня 2018 року за №1603, від 22 лютого 2018 року за №454, акті депутата Тарасівської сільської ради від 11 жовтня 2018 року зазначено, що позивачка ОСОБА_1 проживала з дідом ОСОБА_2 по АДРЕСА_1, Закарпатської області, де проживає і на даний час, доглядала за дідом, який склав на неї заповіт на своє господарство та будинок по АДРЕСА_1, Закарпатської області, на момент смерті ОСОБА_2 малолітні, неповнолітні діти та не працездатні особи у вказаному будинку не проживали та не зареєстровані, згідно даних по господарського обліку зазначений житловий будинок побудований в 1956 році.

Згідно даних по господарської книги Тарасівської сільської ради головою дворогосподарства в АДРЕСА_3 зазначений ОСОБА_2.

Відповідно до довідки Тячівського ТРПТІ від 19 березня 2018 року за №07/81, та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна №139981068 від 27.09.2018 року, стверджується, що станом на 31 грудня 2012 року 27 вересня 2018 року за адресою: АДРЕСА_4, право власності на нерухоме майно не зареєстровано.

На даний час позивачкою виготовлено технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок, розташований в АДРЕСА_4, в якому зазначено, що загальна площа будинку становить 67,60 квадратних метрів, а житлова - 32,40 квадратних метрів.

Згідно рішення Тарасівської сільської ради від 22 лютого 2018 року за №254 ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), площею 0,1811 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Відповідно до п.6 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої наказом заступника Міністра комунального господарства Української РСР від 31 січня 1966 р., не підлягають реєстрації також будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані.

За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, підтвердженням належності будинку, земельної ділянки, на якому він розташований, що знаходяться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.

Додатками №32 та №33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок.

За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.

До компетенції виконкомів місцевих рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих рад.

Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції).

Незважаючи на те, що згідно п. 4 Постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 "Про порядок державного обліку житлового фонду" організації технічної інвентаризації системи міністерств житлово-комунального господарства союзних республік здійснюють реєстрацію й технічну інвентаризацію житлового фонду в містах, селищах міського типу та сільській місцевості, незалежно від його належності, а також складають і подають до вищестоящих організацій та місцевих органів державної статистики в строки, встановлювані ЦСУ СРСР, відповідну статистичну звітність, а згідно ч.1 цієї ж постанови, Міністерство житлово-комунального господарства УРСР, облвиконкоми, Київський і Севастопольський міськвиконкоми мали розробити до 1 липня 1985 року організаційні заходи по завершенню реєстрації й технічної інвентаризації житлового фонду Української РСР у містах і селищах міського типу в 1987 році, у сільській місцевості - в 1988 році, самого порядку реєстрації будинків та домоволодінь у сільській місцевості Української РСР так і прийнято не було, як і не було розроблено жодних організаційних заходів по завершенню реєстрації й технічної інвентаризації житлового фонду Української РСР у сільській місцевості.

Із п.1.2 листа Мінюсту СРСР від 22 грудня 1986 року "Рекомендации по вопросам удостоверения договоров об отчуждении жилого дома (части дома) либо квартиры в доме жилищно-строительного коллектива индивидуальных застройщиков" вбачається, що Законами всіх союзних республік про державний нотаріат встановлено, що при посвідченні договору про відчуження житлового будинку нотаріус перевіряє за правовстановлюючим документом приналежність цього будинку власнику. Цей документ обов'язково вказується в договорі. Переліки документів, що підтверджують право особистої власності на житловий будинок, наведені в інструкціях союзних республік про порядок вчинення нотаріальних дій. Посвідчення договору без правовстановлюючого документа не допускається. У сільській місцевості підтвердженням приналежності будинку можуть служити відповідні довідки виконкому селищної, сільської Ради. Якщо у власника є правовстановлюючий документ (свідоцтво про право на спадщину, договір і т.п.), він повинен бути представлений нотаріусу і зазначений в договорі про відчуження.

Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Тому, суд вважає, що ОСОБА_2 набув право власності на житловий будинок в АДРЕСА_5

Відповідну до ст.16 ЦК України визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше право не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За правилами ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст.ст. 1216, 1217 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ч.1 ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

В ч.3 ст.1268 ЦК України зазначено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Як видно з наданих доказів, спадковий будинок знаходиться в сільському населеному пункті, має в ньому окремий порядковий номер, зареєстрований в сільській раді, інші особи на володіння та користування даним будинком на підставах, передбачених законом, своїх прав не заявляють, придатність будинку для проживання ніким не оспорюється.

В той же час, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, а також якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою (ст.344, ч.2 ст.382, ст.392 ЦК України).

Крім того, згідно ч.3 ст.3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

А у відповідності до п.9 ч.1 ст.27 вищезазначеного Закону державна реєстрація прав проводиться на підставі, зокрема, рішень судів, що набрали законної сили.

В судовому засіданні встановлено, що позивачка ОСОБА_1 звернулася до нотаріуса з приводу оформлення спадщини після смерті спадкодавця - діда ОСОБА_2, який володів житловим будинком, розташованим в АДРЕСА_3 постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, та вважається такою, що прийняла спадщину, однак відсутність державної реєстрації зазначеного будинку перешкоджає позивачці в оформленні спадщини на нього в нотаріальному порядку.

Беручи до уваги наведене, з врахуванням вимог ст.ст. 1222, 1223, 1268 ЦК України, суд вважає, що невизнане право позивачки підлягає захисту шляхом визнання за нею права власності на спадкове майно.

Судові витрати щодо сплати судового збору слід покласти на позивачку.

Керуючись ст.ст. 5, 12, 81, 209, 223, 263, 265 ЦПК України, ст. ст. 16, 328, 1222, 1223, 1268 ЦК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженкою с. Ленінське, Добропільського району, Донецької області, України, мешканкою АДРЕСА_3 України, право власності на спадковий житловий будинок з надвірними спорудами, загальною площею 67,60 квадратних метрів, житловою площею 32,40 квадратних метрів, що розташований в АДРЕСА_3 України, в цілій частині.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду в 30-денний строк з дня його проголошення (складання), при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу 13 «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Повний текст рішення складено 14 січня 2019 року.

Головуючий : В.І.Бобрушко