Постанова

Іменем України

13 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 522/1234/15

провадження №61-28352св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Порто-Франко»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

третя особа - ОСОБА_5 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Порто-Франко» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 лютого 2017 року у складі судді Домусчі Л. В. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 26 липня 2017 року у складі колегії суддів: Журавльова О. Г., Комлевої О. С., Кравця Ю. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2016 року Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Порто-Франко» (далі - ПАТ АБ «Порто-Франко») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та просило звернути стягнення на предмет застави - майнові права на 620/1000 квартири АДРЕСА_1 загальною площею 80, 87 кв. м, яка належить відповідачам на праві спільної сумісної власності, шляхом надання йому права продажу предмета застави будь-якій третій особі покупцю, а також надати йому право на отримання будь-яких документів, необхідних для продажу предмета застави.

В обґрунтування позову зазначало, що 03 серпня 2010 року уклало з ОСОБА_5 кредитний договір № 249/8-10, за умовами якого надало останньому кредит у розмірі 67 434, 84 грн з кінцевим терміном повернення до 02 лютого 2011 року та сплатою 29 % річних.

28 січня 2011 року ОСОБА_5 звернувся до банку з клопотанням про продовження строку дії договору кредиту та збільшення суми кредиту.

02 лютого 2011 року між банком та ОСОБА_5 була підписана додаткова угода № 1 до кредитного договору про збільшення суми кредиту, загальна сума якого складає 74 813, 72 грн, з кінцевим строком повернення до 02 червня 2011 року та сплатою 30 % річних за користування кредитом.

З метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_5 за кредитним договором 03 серпня 2010 року між банком та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , яка діяла в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , укладено договір застави майнових прав № 1162/1-10-ИП, за умовами якого заставодавці передали в заставу банку майнові права на нерухоме майно - 620/1000 частини квартири АДРЕСА_1 .

У зв`язку з порушенням ОСОБА_5 умов кредитного договору та додаткової угоди до нього виникла заборгованість у розмірі 178 195, 08 грн.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 06 листопада 2015 року з ОСОБА_5 та ОСОБА_2 стягнуто солідарно на користь ПАТ АБ «Порто-Франко» заборгованість за кредитним договором від 03 серпня 2010 року у розмірі 178 195, 08 грн.

Оскільки вказане рішення не виконане, заборгованість за кредитним договором не погашена, ПАТ АБ «Порто-Франко» просило позов задовольнити.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01 лютого 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 26 липня 2017 року, у задоволенні позову ПАТ АБ «Порто-Франко» відмовлено.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що договором застави майнових прав № 1162/1-10-ИП від 03 серпня 2010 року та Законом України «Про заставу» не передбачено такий спосіб захисту як звернення стягнення на предмет застави шляхом надання права продажу предмету застави будь-якій третій особі. Суду не надано початкову ціну предмета забезпечувального обтяження для його подальшої реалізації. Оскільки спірний договір застави нотаріально не посвідчений, він є нікчемним відповідно до статті 577 ЦК України.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У серпні 2017 року ПАТ АБ «Порто-Франко» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 26 липня 2017 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що предметом позовних вимог є звернення стягнення на майнові права, а не звернення стягнення на нерухоме майно, відтак безпідставними є висновки судів про обов'язкове нотаріальне посвідчення договору застави.

Оскільки банк звернувся до суду з вимогами щодо звернення стягнення на майнові права, до спірних правовідносин підлягає застосуванню Закон України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», відповідно до положень якого обтяжувач має право на власний розсуд обрати спосіб звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, у тому числі шляхом продажу предмета застави шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Приморського районного суду м. Одеси.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

22 травня 2018 року справу № 522/1234/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що 03 серпня 2010 року між ПАТ АБ «Порто-Франко» та ОСОБА_5 укладений кредитний договір № 249/8-10, за умовами якого банк надав останньому кредит у розмірі 67 434, 84 грн з кінцевим строком повернення до 02 лютого 2011 року та сплатою 29 % річних за користування кредитом.

Відповідно до пункту 1. 2. кредитного договору вказана сума кредиту видавалась одночасно з утриманням суми відсотків у розмірі 9 804, 84 грн в день видачі кредиту. Таким чином, ОСОБА_5 отримав кредитні кошти за вирахуванням утриманих відсотків у розмірі 57 630, 00 грн, що підтверджується заявою про видачу готівки № 2575 від 03 серпня 2010 року.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_5 зобов`язань за кредитним договором 03 серпня 2010 між ПАТ АБ «Порто-Франко» та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 ,яка діяла в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , укладений договір застави майнових прав № 1162/1-10-ИП , за умовами якого заставодавці передали в заставу банку майнові права (право володіння, користування та розпорядження) на нерухоме майно - 620/1000 частини квартири АДРЕСА_1 , яка належить заставодавцям на праві спільної часткової власності.

Вказана обставина підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Одеської міської ради №8-5974 від 19 березня 1996 року.

Відповідно до пункту 3.1.3. зазначеного договору у випадку невиконання заставодавцями обов`язків за даним договором чи за кредитним договором заставодержатель має право здійснити стягнення на предмет застави, реалізувати його у відповідності до 5 розділу даного договору, та за рахунок предмета застави переважно перед іншими кредиторами задовольнити в повному обсязі свої вимоги, які визначені до моменту фактичного задоволення, включаючи суми кредиту, сплату відсотків, неустойки, відшкодування збитків, спричинених порушенням обов`язків.

Згідно з пунктом 5. 1. договору застави, заставодержатель у випадку виникнення у нього права на задоволення своїх вимог за рахунок предмета застави на власний розсуд звертає стягнення на предмет застави на підставі рішення суду або в позасудовому порядку шляхом уступлення заставодавцями заставодержателю предмета застави.

ОСОБА_5 свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконав, що призвело до виникнення заборгованості.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 06 листопада 2015 року з ОСОБА_5 та ОСОБА_2 як поручителя стягнуто солідарно на користь ПАТ АБ «Порто-Франко» заборгованість за кредитним договором у розмірі 178 195, 08 грн. Вирішено питання судових витрат.

Зазначене рішення боржником виконане не було, заборгованість за кредитним договором залишилася непогашеною.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою, порукою, заставою.

Застава є способом забезпечення зобов`язань; у силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 1 Закону України «Про заставу» та стаття 572 ЦК України).

Відповідно до статті 13 Закону України «Про заставу», договір застави повинен бути укладений у письмовій формі. У випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, космічні об`єкти, транспортні засоби, що підлягають державній реєстрації, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правовстановлюючих документів.

Зі змісту договору застави майнових прав № 1162/1-10-ИП від 03 серпня 2010 року вбачається, що його предметом є майнові права на 620/1000 частин квартири АДРЕСА_1 .

Суди встановили, що на момент укладення договору застави майнових прав відповідачам на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19 березня 1996 року на праві спільної часткової власності належав предмет застави.

Відповідно до статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами.

Майновими визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги.

Майнове право, яке можна визначити як право очікування, є складовою частиною майна як об'єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, необхідними й достатніми для засвідчення правомочності його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інші речове право на відповідне майно в майбутньому.

Майнове право на нерухоме майно - це обумовлене право набуття в майбутньому права власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, що є необхідними й достатніми для набуття речового права.

Враховуючи, що предметом договору застави від 03 серпня 2010 року є майнові права на нерухоме майно, яке на момент укладення договору належало на праві власності заставодавцям, правильними є висновки судів попередніх інстанцій про необхідність нотаріального посвідчення такого договору відповідно до вимог частини другої статті 13 Закону України «Про заставу».

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

При цьому нікчемний правочин (правочин, недійсність якого встановлена законом) не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Беручи до уваги зазначене, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність правових підстав для задоволення вимог ПАТ АБ «Порто-Франко» про звернення стягнення на предмет застави з огляду на нікчемність договору.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що спірні правовідносини регулюються Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» з огляду на те, що банк звернувся до суду з вимогами щодо звернення стягнення на майнові права, оскільки за своєю суттю майнове право є обумовленим правом набуття в майбутньому права власності на нерухоме майно. Разом з тим, на момент укладення спірного договору предмет застави (нерухоме майно) вже належав відповідачам на праві власності, відтак відсутні правові підстави для застосування вказаного Закону.

Окрім цього, зазначений Закон визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов`язань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна та не поширює свою дію на правовідносини щодо застави нерухомого майна.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для їх скасування. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їхскасування відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ПАТ АБ «Порто-Франко» залишити без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 26 липня 2017 року залишити без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Порто-Франко» залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 26 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов
Судді:В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов