Постанова

Іменем України

08 травня 2019 року

м. Київ

справа № 760/16670/16-ц

провадження № 61-35078св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

представник відповідача -ОСОБА_5 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 , яка подана представником ОСОБА_5 , на заочне рішення Солом'янського районного суду міста Києва, у складі судді Українець В. В., від 28 лютого 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва, у складі колегії суддів: Левенця Б. Б., Ратнікової В. М., Борисової О. В., від 26 квітня 2018 року.

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Позовна заява ОСОБА_6 мотивована тим, що між ним та ОСОБА_3 було укладено договір позики, згідно умов якого він передав, a відповідач прийняв та зобов'язався не пізніше 10 лютого 2016 року повернути грошові кошти у розмірі 435 143, 00 грн.

ОСОБА_3 борг у визначений договором строк не повернув.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_6 просив суд стягнути з ОСОБА_3 суму основного боргу у розмірі 435 143 грн, відсотки за користування коштами у розмірі 181 198, 31 грн, три проценти річних у розмірі 8 297, 52 грн та інфляційні втрати у розмірі 15 651, 21 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 28 лютого 2017 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_6 Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 435 143, 00 грн боргу, проценти у розмірі 181 198, 31 грн, інфляційні втрати у розмірі 15 651, 21 грн, три проценти річних у розмірі 8 297, 52 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що факт отримання у позику спірної суми грошових коштів підтверджено власноручно написаною позичальником борговою розпискою, а тому з позичальника підлягає стягненню сума позики, проценти за користування грошовими коштами, а також три проценти річних з простроченої суми та інфляційні втрати.

Ухвалою Солом'янського районного суду міста Києва від 19 січня 2018 року залишено без задоволення заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 28 лютого 2017 року.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 26 квітня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, виходив із того, що суд правильно визначився з правовідносинами, які виникли між сторонами, та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні спору.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права. При вирішенні справи місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_6

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У червні 2018 року представником ОСОБА_3 - ОСОБА_5 подано касаційну скаргу, в якій заявник просить скасувати рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 28 лютого 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 26 квітня 2018 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_6 у задоволенні заявлених позовних вимог, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги обґрунтовано тим, що суди попередніх інстанцій повно і всебічно не з'ясували обставини справи. Ухвалюючи рішення у справі, місцевий суд не врахував, що між сторонами не укладався договір позики, розписку було написано як гарантію погашення заборгованості у правовідносинах за договором субпідряду від 19 березня 2012 року № 190312 між юридичними особами. Заявник є директором товариства-генпідрядника (боржника), а позивач є директором товариства-субпідрядника. Сама по собі розписка не є доказом укладення договору позики. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18) висловила правову позицію, відповідно до якої є неможливим одночасне стягнення процентів за несплату кредитору боргу за статтею 1048 ЦК України і трьох процентів річних відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

22 червня 2018 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

17 квітня 2019 року ухвалою Верховного Суду справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, за касаційною скаргою ОСОБА_3 , яка подана представником ОСОБА_5 , на заочне рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 28 лютого 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 26 квітня 2018 року призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Доводи відзиву на касаційну скаргу

Представник ОСОБА_6 - ОСОБА_2 у відзиві на касаційну скаргу вказує на правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій, просить касаційну скаргу залишити без задоволення.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до розписки від 04 листопада 2014 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_6 у позику 435 143, 00 грн, які зобов'язувався повернути до 10 лютого 2016 року (а.с. 5). Оригінал розписки було оглянуто місцевим судом, копія розписки долучена до матеріалів справи. Факт написання вищевказаної письмової розписки від 04 листопада 2014 року та її підписання ОСОБА_3 не заперечував.

Ухвалюючи рішення у справі, місцевий суд керувався розрахунками заборгованості, наданими позивачем.

Із наведеного позивачем у тексті позовної заяви розрахунку заборгованості вбачається, що за період з 05 листопада 2014 року по 29 вересня 2016 року з урахуванням зміни розміру облікової ставки Національного банку України у відповідні періоди розмір процентів, нарахованих на суму боргу 435 143, 00 грн, складає 181 198, 31 грн, сукупний індекс інфляції за період прострочення з 11 лютого 2016 року по 29 вересня 2016 року складає 103, 59 %, інфляційні втрати становлять 15 651, 21 грн. Термін прострочення сплати коштів за договором позики складає 232 дні, отже сума трьох процентів річних складає 8 297, 52 грн.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим кодексом.

Згідно положень статей 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Розмір процентів за користування грошовими коштами у договорі позики (борговій розписці) від 04 листопада 2014 року сторонами не був визначений, отже їх розмір правильно визначено судами на рівні облікової ставки Національного банку України.

За умовами договору позики (боргової розписки) від 04 листопада 2014 року сторони погодили, що позику надано до 10 лютого 2016 року.

Ухвалюючи рішення у справі місцевий суд залишив поза увагою ту обставину, що право позикодавця нараховувати проценти за договором позики припиняється після спливу визначеного договором строку позики.

Ураховуючи викладене, право позикодавця нараховувати проценти за позикою припинилось після спливу визначеного договором строку позики - 10 лютого 2016 року.

Права та інтереси позикодавця в охоронюваних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Оскільки зі спливом строку, на який була надана позика, припинилося право позивача нараховувати проценти за договором позики, то після 10 лютого 2016 року позивач не мав правових підстав для нарахування процентів.

З урахуванням наведеного, висновки судів попередніх інстанцій про те, що на користь позивача належить стягнути із відповідача проценти за користування грошовими коштами у розмірі 181 198, 31 грн(за період з 05 листопада 2014 року по 29 вересня 2016 року) є помилковими та не ґрунтуються на вимогах закону.

Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18.

Проценти за користування грошовими коштами (позикою) у розмірі 435 143, 00 грн за період з 25 вересня 2015 року по 10 лютого 2016 року включно (139 днів) за обліковою ставкою НБУ 22% складають 36 456, 64 грн (435 143 х 139 х 0,22/365).

Загальний розмір процентів за користування грошовими коштами за період з 05 листопада 2014 року по 10 лютого 2016 року з урахуванням наведеного у позовній заяві розрахунку становить 130 197, 19 грн.

Разом з цим, вірними є висновки суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 435 143, 00 грн суми позики, отримання якої підтверджено письмовою розпискою, трьох процентів річних у розмірі 8 297, 52 грн та інфляційних втрат у розмірі 15 651, 21 грн, нарахованих за період прострочення зобов'язання з повернення позики.

У випадку, коли позичальник своєчасно не повертає борг, то згідно статті 625 ЦК України він має сплатити суму боргу, а також інфляційні втрати та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором.

Посилання заявника на те, що розписку було написано як гарантію погашення заборгованості у правовідносинах за договором субпідряду від 19 березня 2012 року № 190312 між юридичними особами є недоведеними. Розписка від 04 листопада 2014 року написана власноручно відповідачем і підтверджує отримання грошових коштів останнім у позивача та не містить посилань чи застережень про існування правовідносин за договором субпідряду.

Доводи касаційної скарни про незастосування правової позиції, викладеної Великою Палатою Верховного Суду у постанові від10 квітня 2018 року у справі№ 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18), що призвело до незаконності судових рішень у цій справі, є безпідставними.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

У відповідності до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Враховуючи те, що під час розгляду справи суди попередніх інстанцій повно встановили обставини справи, однак неправильно застосували вищенаведені норми права, судові рішення підлягають зміні у частині визначення загального розміру процентів за користування грошовими коштами, з урахуванням строку, за який вони підлягали нарахуванню.

Керуючись статтями 402, 409, 412, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 , яка подана представником ОСОБА_5 , задовольнити частково.

Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 28 лютого 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 26 квітня 2018 року змінити у частині періоду нарахування та загальної суми процентів за користування грошовими коштами, що підлягають стягненню із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 .

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 проценти за користування грошовими коштами (позикою) за період з 05 листопада 2014 року по 10 лютого 2016 року у розмірі 130 197 (сто тридцять тисяч сто дев'яносто сім) грн 19 коп.

У іншій частині рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 28 лютого 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 26 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий

Д. Д. Луспеник

Судді

О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта