Справа № 482/1663/19
Номер провадження 2/482/584/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2019 року м. Нова Одеса

Новоодеський районний суд Миколаївської області у складі: головуючого судді Баранкевич В.О., за участю секретаря судового засідання Андрусенко В.А., розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Нова Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нерухоме майно,-

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2019 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нерухоме майно.

В своїх вимогах позивач посилається на те, що 15.06.2003 року між матір`ю відповідача ОСОБА_3 та нею був укладений договір купівлі-продажу належного ОСОБА_3 житлового будинку з усіма господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 за 2500,00 грн., та земельних ділянок, одна з яких для ведення особистого селянського господарства, а інша - для обслуговування житлового будинку, будівель і споруд за цією ж адресою за 1500 грн., про що склали відповідну розписку.

Після укладення угоди, ОСОБА_3 передала позивачу у власність дане нерухоме майно та правовстановлюючі документи на нього, і зобов`язалася вчинити дії, необхідні для нотаріального оформлення укладеного між ними договору купівлі-продажу.

З 2003 року позивач фактично володіє вищезазначеним будинком та земельними ділянками на свій розсуд, за власні кошти робить в ньому косметичні ремонти і облаштовує його, обробляє землю.

З посиланням на те, що зі свого боку позивач виконала всі умови договору, передавши ОСОБА_3 грошові кошти та отримавши у власність житловий будинок та земельні ділянки, проте через деякий час ОСОБА_3 захворіла, а ІНФОРМАЦІЯ_1 померла, у зв`язку з чим її зобов`язання здійснити дії, необхідні для нотаріального оформлення договору, передбачені договором залишилися невиконаними.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 47 ЦК України ( в ред.. 1963 р.) та ч.2 ст. 220 ЦК України, просить суд визнати дійсним договір купівлі-продажу від 15.06.2003 р., укладеного між нею та ОСОБА_3 та визнати за нею право власності на вказане нерухоме майно.

У підготовче судове засідання позивач не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, свої позовні вимоги підтримує повністю, просить суд про їх задоволення.

Відповідач у підготовче судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій позовні вимоги позивача визнав, просить справу слухати за його відсутності.

На підставі ч.4 ст. 200 ЦПК України, судом ухвалено про розгляд справи у підготовчому судовому засіданні у зв`язку із визнанням відповідачем позову в порядку, встановленому ст. 206 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вивчивши доводи позову і матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

З копії свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, від 27.09.1988 року, виданого виконкомом Новопетрівської сільської ради народних депутатів, та з Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно за № 5136518 від 21.10.2004 р., Державних актів про право власності на земельну ділянку серії МК № 083748 та серії МК № 083747 вбачається, що ОСОБА_3 є власником житлового будинку з усіма господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 та земельних ділянок, одна з яких площею 0,1588 га, призначена для ведення особистого селянського господарства, а друга площею 0,2500 га, призначена для обслуговування житлового будинку, будівель і споруд за цією ж адресою.

Згідно письмової розписки від 15.06.2003 року, ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 2500,00 (дві тисячі п`ятсот) гривень за житловий будинок з усіма господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 та 1500 (одну тисячу п`ятсот) гривень за земельні ділянки, одна з яких для ведення особистого селянського господарства, а інша - для обслуговування житлового будинку, будівель і споруд за цією ж адресою та зобов`язалася вчинити дії з нотаріального посвідчення даної угоди.

Відповідно до довіреності від 29.06.2004 року, посвідченої секретарем виконкому Ольшанської селищної ради Миколаївського району, Миколаївської області, ОСОБА_3 уповноважила свого сина ОСОБА_2 продати належний їй будинок та вчиняти інші дії.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .

Спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 є її син, відповідач по справі ОСОБА_2 , відповідно до ст.. 1268 ЦК України, що підтверджено дослідженими матеріалами справи.

Згідност. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до вимог ст.47 ЦК УРСР (в ред. 1963 року), які діяли на час укладення договору, передбачено, що якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення суд може визнати такий договір дійсним.

Відповідно до ст.47 ЦК України ( в ред.1963 р.), нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

За змістом ст.ст.128,153 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, цивільний кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Згідно із ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

У відповідності до правової позиції яка міститься у п 61 постанови ВС від 26.09.2018 року у справі за № 910/21911/14, в якій зазначено, що згідно ч. 2 ст. 220 Цивільного кодексу України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Із наданих суду доказів вбачається, що 15.06.2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу належного ОСОБА_3 житлового будинку з усіма господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 та земельних ділянок, одна з яких для ведення особистого селянського господарства, а інша - для обслуговування житлового будинку, будівель і споруд за цією ж адресою.

На виконання умов договору ОСОБА_4 сплатила ОСОБА_3 кошти узагальній сумі 4000, 00 ( чотири тисячі ) гривень, про що свідчить розписка.

Судом встановлено, що на момент укладення угоди про купівлю-продаж вищевказаного будинку та земельних ділянок між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , між сторонами було досягнуто домовленості щодо всіх істотних умов, як то вартість нерухомого майна тощо.

Отже, за вказаним договором позивач набула права власності на вказаний будинок.

Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч.2 ст. 319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, п.2 ч.1ст. 3 ЦК України та ч.1 ст. 321 ЦК України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановленихКонституцієюта Законом.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 334 ч.3 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Приймаючи до уваги те, що при укладенні договору було домовлено про усі істотні умови договору, відбулося повне виконання договору, суд приходить до висновку про задоволення позову.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:

1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;

2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Згідно ч. 2 ст. 373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України.

Право власності на земельну ділянку набувається і здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.

Відповідно до положень ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Аналіз змісту ст. 120 ЗК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Вказана стаття закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому, при застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість.

Вищевказана позиція також висловлена в постановах Верховного Суду України від 12.10.2016р. у справах за № 6-2225цс16 та № 6-2099цс16.

Тому, за вищевикладених обставин, позов ОСОБА_1 в цій частині теж підлягає задоволенню.

Згідно з ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову в сумі 768,40 грн.

З огляду на викладене та враховуючи те, що відповідачем до початку розгляду справи по суті подано заяву про визнання позову, суд вважає за можливе повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову, тобто у розмірі 384 грн. 20 коп.

З урахуванням повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову, у відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 50 відсотків від сплаченого позивачем судового збору в сумі 384 грн. 20 коп.

Керуючись ст. ст. 12, 76, 141, 259, 264, 265, 273, 285 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нерухоме майно - задовольнити.

Визнати дійсним договір купівлі-продажу від 15.06.2003 р., укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за яким ОСОБА_1 придбала житловий будинок з усіма господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 право власності на житловий будинок з усіма господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , право власності на земельну ділянку, площею 0,1588 га, призначена для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , право власності на земельну ділянку, площею площею 0,2500 га, призначена для обслуговування житлового будинку, будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 384 грн. 20 коп. судового збору.

Повернути ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при поданні позову відповідно до квитанції № 0.0. .1 від 28.08.2019 року - 384 грн. 20 коп. судового збору.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Новоодеського районного суду

Миколаївської області В.О. Баранкевич