Постанова

Іменем України

10 січня 2019 року

м. Київ

справа № 569/3656/13-ц

провадження № 61-35528св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області у складі судді Панас О. В.від 30 вересня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області у складі колегії суддів: Гордійчук С. О., Боймиструка С. В., Шеремет А .М., від 30 серпня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року до Рівненського міського суду Рівненської областінадійшло клопотання відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції про визнання мирової угоди на стадії виконання рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 липня 2013 року, яким позовну заяву ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 64 000,00 доларів США, що станом на 18 квітня 2013 року еквівалентно 511 552,00 грн та 1 000,00 Євро, що станом на 18 квітня 2013 року еквівалентно 10 432,00 грн, судові витрати у розмірі 1 700,00 грн.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 30 вересня 2015 року визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, відповідно до якої боржник та стягувач, виходячи з положень статті 372 ЦПК України 2004 року, а також з метою добровільного врегулювання фінансово-боргових та пов'язаних з ними процесуальних відносин, вирішили укласти цю мирову угоду на стадії виконання про таке:

Рішенням суду встановлено факт наявності заборгованості боржника перед стягувачем за договором позики, розмір якої визначений у резолютивній частині рішення суду.

Боржник визнає всю заборгованість перед стягувачем у розмірі, встановленому рішенням суду.

Сторони, розуміючи значення своїх дій, домовляються та визнають ту обставину, що боржник (ОСОБА_2.) поверне стягувачу ОСОБА_1.) всю заборгованість, визначену в рішенні суду, шляхом передачі у власність ОСОБА_1 земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, площею 0,2000 га, (державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 09 листопада 2006 року за кадастровим № НОМЕР_1) (далі - майно) по АДРЕСА_1, як повний розрахунок по одержаним боржником грошовим коштам у розмірі, встановленому рішенням Рівненського міського суду від 17 липня 2013 року.

Боржник та стягувач гарантують, що вказана у пункті 1.3 заборгованість боржника перед стягувачем на суму 64 000,00 доларів США та 1 000,00 євро, а також судові витрати у розмірі 1 700,00 грн буде вважатися погашеною шляхом зарахування через набуття права власності стягувачем на

майно.

Стягувач визнає, що не буде мати будь-яких грошових або майнових претензій до боржника з моменту визнання судом цієї мирової угоди.

Боржник та стягувач погодились, що вартість майна становить повний розмір заборгованості за рішенням суду.

Стягувач ОСОБА_1.) не пізніше 30 днів з моменту визнання цієї мирової угоди зобов'язується самостійно вирішити питання щодо зняття арешту на будь-яке майно боржника банківські метали, грошові кошти у банківських установах, заборони на перетинання кордону України та інших можливих заходів, що були запровадженні відділом державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції, з метою забезпечення виконання рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 липня 2013 року (справа № 569/3656/13-ц) та зареєструвати за собою право власності на Майно.

Сторони визнають, що у разі невиконання боржником взятих на себе зобов'язань за даною мировою угодою перед стягувачем в повному обсязі або частково до спливу зазначених термінів, стягувач має право звернутися із позовною заявою до суду та державної виконавчої служби щодо стягнення заборгованості з боржника.

Боржник та стягувач домовилися, що будь-які витрати, пов'язані з виконавчим провадженням, що виникли до затвердження судом умов цієї мирової угоди, покладаються на боржника.

Стягувач та боржник також домовляються, що наслідком набуття чинності цією мировою угодою відповідно до статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» є закінчення виконавчого провадження, сторонами якого є стягувач та боржнк.

Сторони діють свідомо, добровільно, добросовісно, за взаємною згодою і попередньою домовленістю, розуміючи значення своїх дій та їх правові наслідки.

Наслідки закриття провадження в справі, передбачені статтями 175, 205, 206 ЦПК України 2004 року, сторонам відомі.

Роз'ясненосторонам, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Постановляючи ухвалу про затвердження мирової угоди, суд першої інстанції виходив із того, що умови мирової угоди не суперечать закону, не порушують права, свободи та інтереси як сторін, так і інших осіб.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 26 червня 2017 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5, на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 30 вересня 2015 року.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 29 червня 2017 року призначено справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5, до розгляду в судовому засіданні 30 серпня 2017 року.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 30 серпня 2017 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5, на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 30 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики закрито.

Апеляційний суд, закриваючи апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5, виходив із того, що вона не має передбаченого статтею 292 ЦПК України 2004 року права апеляційного оскарження, оскільки ухвалою суду від 30 вересня 2015 року про затвердження мирової угодипитання про її права та обов'язки судом не вирішувались, а факт того, що ОСОБА_3 є стягувачем у іншому виконавчому провадженні ВП № 48786386 від 23 вересня 2015 року, де боржником є також ОСОБА_2, не є підставою для розгляду апеляційної скарги.

У вересні 2017 рокуОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити до апеляційного суду для продовження розгляду.

Касаційна скарга мотивована тим, що докази, подані нею до суду апеляційної інстанції, свідчать про те, що ухвала суду першої інстанції від 30 вересня 2015 року суперечить статті 14 ЦПК України 2004 року, статтям 1, 32, 43, 44, 52 Закону України «Про виконавче провадження», статті 129 Конституції України, а також порушує її право на мирне володіння грошовими коштами, присудженими їй судовим рішенням.

Проте судом апеляційної інстанції зроблено неправильну оцінку фактичним обставинам справи та доказам, а томупідстав для закриттяапеляційного провадження, згідно зі статтями 292, 297, 313 ЦПК України 2004 року у апеляційного суду не було.

Крім того, виходячи зі змісту статей 8, 64, 129 Конституції України право особи на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції жодним чином не обмежено, а контроль за виконанням рішення суду, ухваленого на її користь, є прямим обов'язком апеляційного суду, передбаченим статтею 129-1 Конституції України.

Натомість, на день відкриття виконавчого провадження за її заявою майно, за рахунок якого її вимога могла бути задоволена, було наявним у власності боржника обох стягувачів, але внаслідок винесення судом першої інстанції оскаржуваної ухвали, якою було затверджено мирову угоду, укладену між боржником ОСОБА_2 та іншим стягувачем ОСОБА_1, вибуло з власності боржника, що позбавило її права на задоволення вимоги за рахунок належного боржнику майна, а рішення суду, ухвалене на її користь залишилось невиконаним, що є порушенням її права на мирне володіння присудженими їй грошовими коштами.

Отже, суд апеляційної інстанції при розгляді апеляційної скарги порушив вимоги статей 1, 2, 3, 213, 214, 292, 360-7, 373 ЦПК України 2004 року, не застосував положення статей 8, 64, 129, 129-1 Конституції України, статті 1 Першого протоколу до Конвенції по захист прав людини та основоположних свобод, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», які підлягали до застосування, що призвели до постановлення незаконної ухвали, що перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.

У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

12 червня 2018 року справа передана з Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала апеляційного суду не відповідає.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України 2004 року).

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до статті 14 ЦПК України 2004 року судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Обов'язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням порушуються їхні права, свободи чи інтереси.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_6 щодо офіційного тлумачення положень пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України, частини другої статті 383 КПК України зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України 2004 року, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Частиною першою статті 292 ЦПК України 2004 року передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Аналогічна норма закріплена у частині першій статті 352 ЦПК України.

Подаючи апеляційну скаргу, ОСОБА_3 як особа, яка не брала участі в справі, посилалась на те, що рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 29 серпня 2013 року задоволено її позов до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики у розмірі 627 600 грн за договорами позики та 5 441 грн судового збору.

23 вересня 2013 року постановою державного виконавця відкрито виконавче провадження № 39884017 та запропоновано боржнику, ОСОБА_2 у строк до 30 вересня 2013 року добровільно виконати рішення суду.

25 вересня 2013 року ОСОБА_2 подано заяву про затвердження мирової угоди, за змістом якої сторони виконавчого провадження № 39884017 прийшли до мирової угоди в процесі виконавчого провадження, яку 17 листопада 2014 року затверджено Рівненським міським судом Рівненської області. За змістом мирової угоди боржник повернув частину боргу майном, яке сторони оцінили у239 790 грн, а частину боргу у розмірі 387 810 грн боржник зобов'язувався сплатити на протязі 6 місяців з моменту затвердження мирової угоди судом, однак у встановлені мировою угодою строки не повернув.

23 вересня 2015 року за заявою стягувача державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження по виконанню ухвали суду від 17 листопада 2014 року про стягнення заборгованості у розмірі 387 810 грн, зобов'язано боржника у строк до 30 вересня 2015 року добровільно виконати рішення суду, що також виконано не було.

25 березня 2016 року державним виконавцем у виконавчому провадженні було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 49, пункту 9 частини першої статті 47 Закону «Про виконавче провадження».

17 травня 2017 року їй стало відомо, що боржником, ОСОБА_2, та стягувачем, ОСОБА_1, у виконавчому провадженні, що також перебувало на виконанні, було укладено мирову угоду, затверджену ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 30 вересня 2015 року, за умовами якої ОСОБА_2 рахунок погашення заборгованості перед ОСОБА_1 передала останній земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,2000 га, що знаходиться по вул. Чорновола у м. Рівному, чим порушено її права як стягувача у іншому виконавчому провадженні.

Судом установлено, що ОСОБА_3 участі у справі не приймала.

Проте апеляційний суд зазначені обставини не врахував й передчасно дійшов висновку, що суд першої інстанції не вирішував питання про права та обов'язки ОСОБА_3, як кредитора ОСОБА_2, яка у разі наявності у останньої майна, матиме можливість за його рахунок стягнути з ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 387 810 грн.

При цьому апеляційний суд не звернув уваги на те, що на день відкриття виконавчого провадження за заявою ОСОБА_3 майно, за рахунок якого її вимога могла бути задоволена, було наявним у власності боржника обох стягувачів, але внаслідок винесення судом першої інстанції оскаржуваної ухвали, якою було затверджено мирову угоду, укладену між боржником ОСОБА_2 та іншим стягувачем ОСОБА_1, вибуло з власності боржника, що позбавило її права на задоволення вимоги за рахунок належного боржнику майна, рішення суду, ухвалене на її користь залишилось невиконаним, що є порушенням її права на володіння стягнутими на її користь грошовими коштами.

Подібну правову позицію висловлено Верховним Судом України у постанові від 16 листопада 2016 року № 6-2513цс16 (справа № 412/4157/2012).

Ураховуючи викладене, оскаржувана ухвала апеляційного суду не може вважатись законною та підлягає скасуванню, а справа на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до частини третьої та четвертої статті 406 ЦПК України касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.

У випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.

За таких обставин ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України, постановлена з порушенням норм процесуального права, що в силу частини четвертої статті 406 ЦПК України є підставою для її скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 406, 409, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 30 серпня 2017 року скасувати, справу передатидо суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк