Постанова

Іменем України

06 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 602/469/16-ц

провадження № 61-27924св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Калараша А. А., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

розглянув в порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення апеляційного суду Тернопільської області від 06 жовтня 2017 року у складі суддів: Ткач О. І., Гірського Б. О., Бершадської Г. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2016 року публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 17 грудня 2012 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ПАТ «Альфа-Банк» укладено договір відступлення прав вимоги, у тому числі й за іпотечним кредитним договором № 03-663, який укладено 25 листопада 2005 року із ОСОБА_1 За кредитним договором відповідач отримала кредитні кошти у розмірі 20 800 євро зі сплатою 12,00 % річних у валюті кредиту для придбання нерухомості на строк до 24 листопада 2025 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань між ПАТ АКПІБ та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 04-305. Внаслідок порушення позичальником строку та порядку погашення кредиту утворилася заборгованість у розмірі: 11 872 євро 99 євроцентів - тіло кредиту, 134 євро 67 центів - проценти, 6 102 грн 56 коп. - комісія, яку позивач просив стягнути із солідарних боржників.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Лановецького районного суду Тернопільської області від 12 квітня 2017 року позов задоволено. Стягнуто солідарно із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі: 11 872 євро 99 євроцентів - тіло кредиту, 134 євро 67 центів - проценти, 6 102 грн 56 коп. - комісія. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що згідно договорів про внесення змін і доповнень до кредитного договору № 03-663 від 25 листопада 2005 року, укладених між публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 07 квітня 2015 року, 06 травня 2015 року, 19 червня 2015 року, 23 липня 2015 року, 22 вересня 2015 року та 27 жовтня 2015 року остання знала про заміну кредитора в своєму кредитному зобов`язанні. Данідоговори про внесення змін і доповнень до кредитного договору № 03-663 від 25 листопада 2005 року підписані сторонами кредитних правовідносин, оригінали даних договорів було оглянуто судом в судовому засіданні. Також, як вбачається із копій квитанцій № №48294, 60325, 85082, 57857, 65851 відповідач ОСОБА_1 після укладення договору відступлення прав вимоги від 17 грудня 2012 року здійснювала погашення кредитної заборгованості, що також підтверджує те, що вона знала про заміну кредитора в своєму кредитному зобов`язанні. За вказаних обставин суд приходить до переконання про порушення відповідачами майнових прав позивача, які підлягають захисту шляхом стягнення солідарно з відповідачів в користь банку заборгованості за кредитним договором, а саме: 11 872 євро 99 євроцентів - заборгованості за кредитом; 134 євро 67 євроцентів - заборгованості по відсотках за користування кредитом; 231 євро 75 євроцентів, що на день винесення рішення суду згідно офіційного курсу НБУ становить 6102 гривні 56 копійок - заборгованості іїкомісії.Суд не приймає до уваги твердження представника відповідача про те, що відповідач ОСОБА_1 не одержувала жодних грошових коштів і не підписувала додаткових договорів, оскільки дані твердження повністю спростовуються матеріалами справи, на яких наявні підписи ОСОБА_1 , а відповідач чи її представник в судовому засіданні жодних клопотань про проведення відповідних почеркознавчих експертиз не заявляли.Також суд не приймає до уваги твердження представника відповідача про те, що розрахунок заборгованості, наданий позивачем, не відповідає дійсності, є фіктивним і не може бути первинним доказом наявності заборгованості, оскільки представник відповідача, ставлячи під сумнів вказаний розрахунок заборгованості, суду власного розрахунку не надав і жодних клопотань про проведення експертиз щодо достовірності вказаного розрахунку заборгованості не заявляв.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 06 жовтня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що тягар доказування покладено законом на позивача, який не надав визначених законами та нормативно- правовими актами НБУ первинних документів та документів бухгалтерського обліку щодо існування заборгованості за спірним кредитним договором в розмірі, який зазначено в сумі позову; не надав доказів про дотримання умов відступлення права вимоги щодо потреби письмового повідомлення ОСОБА_1 про заміну кредитора та нових банківських реквізитів; про отримання згоди Фонду на заміну кредитора, оскільки кредит відповідачу надано в рамках державної програми молодіжного кредитування, тому рішення слід скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Позов пред`явлено і до поручителя ОСОБА_2 Позивачем не надано доказів про передачу новому кредитору договору поруки; про його повідомлення щодо існування заборгованості за кредитним договором та про потребу її погашення, що передбачено умовами вказаного договору. Так, в додатку №1 до договору відступлення прав вимоги відсутнє посилання про передачу Новому кредитору і договору поруки. Відповідно в цій частині позовні вимоги є безпідставними, тому рішення слід скасувати.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи касаційної скарги

У касаційній скарзі ПАТ «Альфа-Банк» просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що позичальник самостійно не змінювала особу кредитора, а тому згода Молодіжного фонду не потребувалася. Висновки апеляційного суду про те, що позивач не надав первинних документів, які підтверджують внесення ОСОБА_1 відповідних коштів до каси нового кредитора, спростовуються виписками із рахунків та копіями квитанцій про сплату заборгованості за кредитом. Про зміну кредитора відповідач була обізнана, оскільки підписала відповідні доповнення до кредитного договору. Безпідставними є також посилання суду на те, що позичальнику не були відомі реквізити нових рахунків на погашення кредиту, оскільки в період із 2012 року до квітень 2014 року відповідач погашала кредит за новими реквізитами. Видача кредиту в євро підтіерджується кредитним договором, видатковим касовим ордером, що містить особистий підпис позичальника, іпотечним договором, графіком погашення кредиту, виписками із рахунку. Висновки суду про те, що підписи позичальника у додаткових угодах до кредитного договору візуально не ідентичний її підпису, є припущенням.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої й апеляційної інстанцій

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно вимог статті 1050 ЦК України якщо договором встановлено обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

Суд першої інстанції встановив, що 25 листопада 2005 року між ОСОБА_1 та публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» укладений договір про іпотечний кредит № 03-663. Згідно умов договору про іпотечний кредит ОСОБА_1 отримала кредитні кошти в сумі 20 800 євро для придбання нерухомості у власність з кінцевим терміном повернення 24 листопада 2025 року та сплатою 12,00 % річних, що стверджується копією договору про іпотечний кредит № 03-663 від 25 листопада 2005 року, розрахунком погашення кредиту (додаток №1), заявою-анкетою позичальника на отримання кредиту від 08 листопада 2005 року, розпорядженням бухгалтерії від 25 листопада 2005 року та видатковим касовим ордером № 2 від 05 грудня 2005 року.

Також, між сторонами 02 грудня 2005 року укладений Іпотечний договір, згідно з умовами якого він забезпечує вимоги Іпотекодержателя, що випливають з Договору про іпотечний кредит № 03-663 від 25 листопада 2005 року, укладеного між ОСОБА_1 та публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк». Предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 .

Між сторонами договору про іпотечний кредит 30 вересня 2011 року укладено Договір № 1 про внесення змін та доповнень до договору про іпотечний кредит № 03-663 від 25 листопада 2005 року, яким доповнено договір про іпотечний кредит пунктом 3.12., а саме: «Відступити право вимоги за цим Договором та залучати третіх осіб для врегулювання кредитної заборгованості, з наступним повідомленням позичальника про особу нового кредитора або залученої третьої особи протягом 5 днів з моменту укладення Банком з цього приводу договору».

Також, між сторонами 12 квітня 2012 року укладено Договір № 2 про внесення змін та доповнень до договору про іпотечний кредит № 03-663 від 25 листопада 2005 року.

Договір про іпотечний кредит та додаткові договори до нього підписані сторонами кредитних правовідносин, оригінали даних договорів оглянуто судом в судовому засіданні.

Кошти видано ОСОБА_1 з каси філії Банку і видача коштів оформлена видатковим касовим ордером № 2 від 05 грудня 2005 року про видачу 20 800 євро, що становить 122 865 грн 29 коп. Видатковий касовий ордер містить особистий підпис позичальника.

З підстав безгрошовості ОСОБА_1 кредитний договір не оспорила, а тому правочин є правомірним, оскільки його недійсність прямо не встановлена законом (не визнаний судом недійсним).

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, місцевий суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи та дійшов висновку про те, що за умовами кредитного договору від 25 листопада 2005 року ОСОБА_1 отримала кредитні кошти в сумі 20 800 євро, які з урахуванням інших платежів за кредитом зобов`язалася повернути новому кредитору, про відступлення вимог якому свідчать умови договорів про внесення змін і доповнень до кредитного договору № 03-663 від 25 листопада 2005 року, укладених між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 07 квітня 2015 року, 06 травня 2015 року, 19 червня 2015 року, 23 липня 2015 року, 22 вересня 2015 року та 27 жовтня 2015 року й підписаних позичальником особисто.

Висновки апеляційного суду про те, що підписи від імені ОСОБА_1 в додаткових угодах за візуальним оглядом відрізняються від особистого підпису позичальника, є припущенням, що не належить до засобів доказування у цивільному процесі.

Обставини справи встановлені судом першої інстанції на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто місцевий суд дотримався принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Відповідно до статей 303, 304 ЦПК України в редакції, чинній на час вирішення спору, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Переоцінивши докази, які були оцінені місцевим судом з дотриманням вимог процесуального законодавства, суд апеляційної інстанції не зазначив в оскаржуваному судовому рішенні, які порушення норм процесуального права були допущені судом першої інстанції і в чому полягають ці порушення, які норми матеріального права були неправильно застосовані і в чому полягає таке неправильне застосування, тобто не встановив і не навів правових підстав для скасування рішення.

Щодо згоди Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву на заміну кредитора у кредитному зобов`язанні, необхідно зазначити таке.

Кредитний договір укладено в рамках Державної програми сприяння молодіжному житловому будівництву згідно до постанови Кабінету Міністрів України № 853 від 04 червня 2003 року «Про затвердження Порядку часткової компенсації відсоткової ставки кредитів комерційних банків молодим сім`ям та одиноким молодим громадянам на будівництво (реконструкцію) і придбання житла». Між ОСОБА_1 та Тернопільським регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» 30 грудня 2005 року укладено договір № 332 про надання часткової компенсації відсоткової ставки кредитів комерційних банків.

Згідно з умовами Положення про державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 26 жовтня 2000 року № 1604, Порядку часткової компенсації відсоткової ставки кредитів комерційних банків молодим сім`ям та одиноким молодим громадянам на будівництво реконструкцію) і придбання житла, затвердженого постановою кабінету Міністрів України від 04 червня 2003 року № 853 Фонд від імені держави відшкодовує частину відсотків за кредитом, що надається Позичальнику на будівництво (реконструкцію) або придбання житла комерційним банком - Акціонерно комерційним промислово-інвестиційним банком (закрите акціонерне товариство).

Під час дії цього договору установа комерційного банку не може змінюватись без письмової згоди Фонду.

ОСОБА_1 отримала кредитні коштів за вищевказаною державною програмою, що підтверджується заявою-анкетою позичальника на отримання кредиту від 08 листопада 2005 року; розпорядженням керівника філії банку від 25 листопада 2005 року; договором № 332 від 30 грудня 2005 року про надання часткової компенсації відсоткової ставки кредитів комерційних банків між Тернопільським регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний Фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» та відповідачем; довідкою Фонду № 1954 від 10 жовтня 2005року; довідкою-розрахунком Фонду; інформацією Фонду про виплачену компенсацію з 30 грудня 2005 року по квітень 2016 року за вказаним договором, згідно якої Фондом виплачено Банку 184 009 грн 15 коп., в тому числі 85 982 грн за період після заміни кредитора у кредитному договорі.

Таким чином, Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву визнав обставини переходу прав кредитора у спірному зобов`язанні до ПАТ «Альфа-Банк» та виконує свої обов`язки за договором № 332 про надання часткової компенсації відсоткової ставки кредитів комерційних банків, що спростовує доводи апеляційного суду про недотримання вимог Порядку часткової компенсації відсоткової ставки кредитів комерційних банків молодим сім`ям та одиноким молодим громадянам на будівництво реконструкцію) і придбання житла щодо узгодження особи кредитора за кредитним договором.

Апеляційний суд безпідставно скасував рішення суду першої інстанції за встановлених ним обставин, переоцінив зібрані у справі докази та дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову у частині вимог до позичальника ОСОБА_1 .

З огляду на зазначене, рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню в цій частині із залишенням в силі помилково скасованого рішення суду першої інстанції.

Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості із поручителя, необхідно зазначити, що за умовами пункту 2.2 договору про відступлення прав вимоги від 17 грудня 2012 року передача прав вимоги за забезпеченнями, що випливають із договорів застави/поруки (якщо вони укладені у письмовій формі з нотаріальним посвідченням) та іпотечних договорів, укладених з первісним кредитором з позичальниками, оформлюються окремими договорами про передачу прав вимоги за забезпеченнями, що випливають з договорів застави/поруки (якщо вони укладені у письмовій формі з нотаріальним посвідченням) та іпотечних договорів, які укладаються сторонами одночасно з підписанням реєстру позичальників. Права вимоги за забезпеченням, що випливають з договорів, укладених в письмовій формі без нотаріального посвідчення, передаються новому кредитору на підставі цього договору.

Згідно статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Враховуючи те, що договір поруки із ОСОБА_2 укладений у письмовій формі без нотаріального посвідчення, а тому права кредитора за цим договором перейшли до ПАТ «Альфа-Банк» на підставі положень договору про відступлення прав вимоги від 17 грудня 2012 року без необхідності укладення окремого договору щодо переходу прав кредитора у зобов`язанні.

Таким чином, виснвоки апеляційного суду про те, що в додатку № 1 до договору відступлення прав вимоги відсутнє посилання про передачу новому кредитору і договору поруки, а тому вимоги до поручителя заявлені безпідставно, суперечать змісту пункту 2.2 договору про відступлення прав вимоги від 17 грудня 2012 року.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо стягнення заборгованості за кредитним договором із солідарних боржників.

Суд першої інстанції відхилив доводи відповідача про те, що розрахунок заборгованості, наданий позивачем, не відповідає дійсності, є фіктивним і не може бути первинним доказом наявності заборгованості, оскільки представник відповідача, ставлячи під сумнів вказаний розрахунок заборгованості, суду власного розрахунку не надав і жодних клопотань про проведення експертиз щодо достовірності вказаного розрахунку заборгованості не заявляв.

Суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (стаття 400 ЦПК України).

(2) Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Рішення суду першої інстанції ухвалено відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин справи, а тому вказане рішення на підставі статті 413 ЦПК України необхідно залишити в силі, а рішення апеляційного суду - скасувати.

(3) Щодо судових витрат

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Документально підтверджені судові витрати у розмірі 6 169 грн 05 коп. за подання касаційної скарги підлягають стягненню з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь позивача у рівних частинах, тобто по 3 084 грн 52 коп. із кожного.

Керуючись статтями 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити.

Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 06 жовтня 2017 року скасувати.

Залишити в силі рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 12 квітня 2017 року.

Стягнути із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» судовий збір по 3084 грн 52 коп. із кожного.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Сімоненко

А. А. Калараш

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров

С. П. Штелик