Провадження № 2/127/4672/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

09.01.2019 року Вінницький міський суд Вінницької області в складі : судді Бойка В.М.

за участю секретаря Ревтюх О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним суд,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до ОСОБА_2 з вимогами визнати недійсним договір дарування квартири №50, яка розташована у будинку №21 по вул. Богдана Ступки (колишня вул. ОСОБА_3) у м. Вінниці, який був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 19 вересня 2013 року.

Позовні вимоги аргументовані тим, що позивач був власником квартири № 50, яка розташована у будинку № 21 по вул. Богдана Ступки (колишня вул. ОСОБА_3) у м. Вінниці, яка належала йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою вінницькою державною нотаріальною конторою 25.02.2005 року. Відповідач ОСОБА_2 є дочкою позивача, яка зареєстрована у квартирі № 50, яка розташована у будинку № 21 по вул. Богдана Ступки у м. Вінниці, однак у квартирі не проживає з 1989 року, оскільки має постійне місце проживання в Російській Федерації і приїжджає в Україну на нетривалий час приблизно один раз на рік. У 2013 році під час чергового приїзду в Україну ОСОБА_2 почала переконувати позивача в тому, щоб між ними був оформлений договір, який би закріплював її права на квартиру позивача, оскільки в силу свого похилого віку та поганого стану здоров'я позивач з дружиною потребують сторонньої допомоги, і окрім неї таку допомогу ніхто не надасть. При цьому ОСОБА_2 запевняла позивача у тому, що жодних прав на користування квартирою вона не порушуватиме, оскільки розпорядитись нею вона зможе лише після смерті батьків.

Позивач з дружиною порадившись прийняли таку пропозицію дочки, оскільки повністю їй довіряли, так як вона за освітою юрист і краще знає як правильно оформити свої права на квартиру за умови проживання позивача з дружиною у цій квартирі до самої смерті. Усі документи, які були необхідні для укладення договору готувала відповідач, а позивач лише ставив на цих документах свій підпис, не вникаючи у їх зміст, оскільки є людиною юридично не обізнаною та повністю довіряв ОСОБА_2 19 вересня 2013 року відповідач привела його до нотаріальної контори, де він поставив свій підпис на договорі, не маючи змоги особисто прочитати зміст документів, адже по теперішній час страждає на захворювання очей та має дуже поганий зір. Підписуючи договір був переконаний, що за цим договором його права на квартиру будуть збережені до смерті, як запевняла його дочка.

Позивач зазначає, що після укладення договору дочка поїхала до Російської Федерації, а позивач та його дружина залишились мешкати у квартирі, продовжували сплачувати комунальні платежі та проводити поточні ремонтні роботи у квартирі. Жодної фінансової допомоги ні на утримання квартири, ні на побутові потреби позивача з дружиною відповідачка коштів жодного разу не надала, посилаючись на важке матеріальне становище.

Під час останнього візиту в Україну у серпні 2018 року ОСОБА_2 повідомила що її матеріальний стан настільки поганий, що вона має намір продати квартиру, позивач повідомив відповідачу, що своєї згоди на продаж квартири він не надає, оскільки іншого житла у нього та дружини немає. Після цього ОСОБА_2 надала копію договору від 19.09.2013 року та повідомила, що такої згоди від позивача не потребується, оскільки вона є єдиним повноправним власником квартири на підставі того договору, який був укладений між сторонами ще у 2013 році, і може розпоряджатись квартирою на власний розсуд.

Позивач вказує, що якби був обізнаний щодо саме такого змісту, який викладений у договорі дарування від 19 вересня 2013 року, за жодних обставин не погодився б на його укладення. Вищевказане і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі.

Позивач та його представник, вказали що про порушення своїх прав позивач дізнався лише після розмови з відповідачкою у серпні 2018 року, стосовно продажу квартири і саме коли звернувся за юридичною допомогою, де йому розяснили, що 19.09.2013 року між ним та ОСОБА_2 був укладений договір дарування квартири № 50, яка розташована у будинку № 21 по вул. Богдана Ступки (колишня вул. ОСОБА_3) у м. Вінниці і за цим договором він втратив будь-які права на квартиру, а той договір, про укладення якого домовлявся з його дочкою, мав би називатись «договір довічного утримання».

В судове засідання відповідач не з'явився з невідомих суду причин, хоча повідомлявся належним чином, повідомлення про причини неявки до суду не надійшло.

Керуючись ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи.

Судом по справі встановлені наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини:

19 вересня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було договір дарування квартири №50, яка розташована у будинку №21 по вул. Богдана Ступки (колишня вул. ОСОБА_3) у м. Вінниці, нотаріально посвідчений державний нотаріусом другої вінницької нотаріальної контори ОСОБА_4 ( а.с. 6)

Судом встановлено, що як вбачається з медичної карти амбулаторного хворого, консультативного огляду офтальмолога, станом на 29.12.2011 року позивач страждав на захворювання очей з діагнозом: глаукома, субатрофія зорових нервів. Діагноз: атрофія зорових нервів, що підтверджується довідкою від 24.10.2018 року. ( а.с. 7-9)

Судом з метою повного та обєктивного розгляду справи судом доптувались свідки, ОСОБА_5, ОСОБА_6, що друзями сім'ї позивача та його дружини ОСОБА_7 Свідки повідомили, що відповідачка- донька позивача, проживає в Російській Федерації. Свідки повідомили, що у 2013 році під час приїзду в Україну ОСОБА_2 між нею та позивачем був оформлений договір, з яким відповідач була зобовязана надавати допомогу позивачу та його дружині, в силу свого похилого віку та поганого стану здоров'я позивач з дружиною потребують сторонньої допомоги.

Свідок ОСОБА_7, що є дружиною позивача та матір'ю відповідача. Повідомила, що при укладенні між позивачем та відповідачем договору у 2013 році відповідач запевняла батьків у тому, що жодних їх прав на користування квартирою вона не порушуватиме, оскільки розпорядитись нею вона зможе лише після смерті батьків. У серпні 2018 року коли відповідач приїхала в Україну повідомила батькам про продаж квартири, а про те що вона є одноособовим власником квартири, і лише при зверненні за юридичною допомогою їй та позивачу стало відомо, що укладений у 2013р. договір не є договором довічного утримання в договором дарування квартири.

ст. 6 ЦК України встановлено, що, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, згідно ст. 627 ЦК України.

ст. 15 ЦК України, встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

ч. 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

ч. 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що - підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами) вимог, які встановлені ч. 1, 3, 5, 6, статті 203 цього Кодексу.

ч. 1 ст. 626 ЦК України встановлено, що, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

ч.1 ст. 628 ЦК України, встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

ст. 6 ЦК України встановлено, що, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, згідно ст. 627 ЦК України.

ч. 1 ст. 638 ЦК України, встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

ч. 1 ст. 229 ЦК України, встановлено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

ст. 41 Конституції України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України.

ст. 15 ЦК України, встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

ст.16 ЦК України встановлено, що одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів особи є визнання права.

ст. 77 ЦПК України, встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Ч.1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів.

Згідно з ч.ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Ч.1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Суд погоджується з доводами позивача щодо того, що при укладенні договору від 19 вересня 2013 року його внутрішня воля була спрямована на те, щоб передати усі свої права на квартиру дочці лише після його смерті та отримувати від нею до смерті позивача матеріальну допомогу, натомість такої волі договір від 19.09.2013 року не відображає. Таким чином позивач при укладенні договору помилявся щодо обставин ,які мають істотне значення.

Згідно постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначається що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме в момент вчинення правочину.

Крім того, згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Ч.4 ст.267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до правової позиції ВСУ у справі № 6-7цс14 від 21.05.2014 року за змістом зазначеної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності про факти порушення її прав, а й об'єктивної можливості цієї особи знати про ці факти

Суд погоджується з доводами позивача, щодо того, що саме під час останнього візиту в Україну у серпні 2018 року ОСОБА_2 повідомила що її матеріальний стан настільки поганий, що вона має намір продати квартиру, позивач повідомив відповідачу, що своєї згоди на продаж квартири він не надає, оскільки іншого житла у нього та дружини немає, після чого ОСОБА_2 надала копію договору від 19.09.2013 року та повідомила, що такої згоди від позивача не потребується, оскільки вона є єдиним повноправним власником квартири на підставі того договору, який був укладений між сторонами ще у 2013 році, і може розпоряджатись квартирою на власний розсуд, і лише при зверненні за правовою допомогою позивач дізнався про порушення його прав.

Ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Стаття 229 ЦК України визначено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Ст. 236 ЦК України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Таким чином, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані,

повністю підтверджені матеріалами справи, суд враховує, що при укладенні договору від 19 вересня 2013 року його внутрішня воля була спрямована на те, щоб передати усі свої права на квартиру відповідачу - дочці лише після його смерті та отримувати від неї до смерті позивача матеріальну допомогу, натомість такої волі договір від 19.09.2013 року не відображає, суд також бере до уваги, що позивач має захворювання очей, та поганий зір.

Суд вважає, що вказані вище вищевказані обставини свідчать, що позов обґрунтований, повністю підтверджений належними доказами та підлягає задоволенню в повному обсязі.

Враховуючи те, що ухвалою суду від 07.11.2018р. накладено арешт на квартиру 50, яка розташована в будинку №21 по вул. Б. Ступки ( колишня вул. ОСОБА_3) у м. Вінниці власником якої є ОСОБА_2. Відповідно до ч.1 ст. 158 ЦПК суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Враховуючи вказані обставини і те, що судом задоволено даний позов, а відтак відпали підстави подальшого збереження заходів забезпечення позову. Таким чином суд вважає, скасувати заходи забезпечення позову вжиті ухвалою суду від 07.11.2017р. по накладення арешту на квартиру №50, яка розташована у будинку №21 по вул. Богдана Ступки (колишня вул. ОСОБА_3) у м. Вінниці.

Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України, та вважає стягнути з відповідачів на користь позивача понесені ссудові втирати в розмірі 1057, 20 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 41 Конституції України, ст.ст. 6, 15, 203, 215, 229, 236, 257, 261, 378, 512, 516, ЦК України, ст.ст. 10, 12, 13, 158, 260, 263, 265, 280-283, 288, 289 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування квартири №50, яка розташована у будинку №21 по вул. Богдана Ступки (колишня вул. ОСОБА_3) у м. Вінниці, який був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 19 вересня 2013 року.

Заходи забезпечення позову вжиті ухвалою суду від 07.11.2017р. по накладення арешту на квартиру №50, яка розташована у будинку №21 по вул. Богдана Ступки (колишня вул. ОСОБА_3) у м. Вінниці скасувати.

Стягнути з ОСОБА_2 (дані паспорту: серія: АА, №123798) на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 1057,20 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Апеляційного суду Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 15.01.2019р.

Суддя: