КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/824/3135/2019 Головуючий у 1-й інстанції: Остапчук Т.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

07 травня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В., Ящук Т.І.

секретар - Казанник М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Києва апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 листопада 2018 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Головного територіального управління юстиції у місті Києві, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, -

у с т а н о в и в :

У вересні 2018 року позивач пред'явив позов до відповідача, у якому просив стягнути 134 028 грн. з державного бюджету на свою користь, за завдану моральну шкоду відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві. Зазначав, що 18.07.2016 року старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Гречухом О.Я. було відкрито виконавче провадження ВП № 51665309 про нарахування та виплату йому додаткової пенсії як постраждалому від аварії на ЧАЕС. Проте, рішення майже три роки не виконується, державна виконавча служба до цього часу не вчинила дії, передбачені законом. Він неодноразово звертався з проханням виконати рішення суду, однак на даний час воно не виконане. Уважає, що такими діями виконавчої служби йому завдано моральну шкоду в сумі 134 028 грн., яка обумовлена глибиною душевних страждань, значним погіршенням внаслідок цих страждань стану його здоров'я та необхідністю захищати права у судовому порядку.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 27 листопада 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. Уважаючи, що рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, зазначає, що суд невірно встановив обставини справи, оскільки виконавче провадження було відкрите 18.07.2016 року, однак суд зазначив, що 28.07.2018 року. Бездіяльність державного виконавця протягом більше двох років щодо виконання рішення суду призвела до його невиконання, унаслідок чого йому завдано моральної шкоди. Згідно з правовою позицією, викладеною в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.02.2015 року в справі № 6-25499св14, особа звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Судом першої інстанції не було застосовано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини. Так, пунктом 25 рішення Європейського суду з прав людини від 26.07.2012 року у справі «Харук проти України» встановлено справедливий розмір відшкодування моральної шкоди у справах про невиконання рішення суду, тривалістю до трьох років, в розмірі 1500 євро (48 000 грн.). З урахуванням чинного законодавства та судової практики національних судів та Європейського суду з прав людини, тривале невиконання рішення суду є підставою для відшкодування моральної шкоди.

У відзиві на апеляційну скаргу Головне територіальне управління юстиції у м. Києві зазначило, про відсутність бездіяльності Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві. 18.07.2016 року старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 51665309. Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в місті Києві листом від 03.08.2016 року за № 8404/001 звернулось до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві, повідомивши, що відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 16.12.2015 № 1055 «Деякі питання функціонування територіальних органів Пенсійного фонду України», управління Пенсійного фонду України в Дарницькому районі м. Києва реорганізовано шляхом злиття до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві. Діяльність Управління пенсійного фонду в Дарницькому районі міста Києва припинена 13 травня 2016 року. Так, зважаючи на вказані обставини, 15.11.2016 року старшим державним виконавцем Гречухом О.Я. було винесено постанову про зупинення виконавчого провадження та подано до Дарницького районного суду міста Києва заяву про заміну сторони виконавчого провадження. 16.11.2016 року Лівобережним об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України в місті Києві до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві надіслано листа, у якому повідомлялось, що пенсійна справа ОСОБА_1 відпрацьована, рішення суду виконано, здійснено нарахування ОСОБА_1 недоотриману суму додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю відповідно до статті 51 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в розмірі 15% мінімальної пенси за віком в розмірі 134,81 грн. з 12.05.2015року з урахуванням виплачених коштів. 06.08.2018 року старшим державним виконавцем знову подано до Дарницького районного суду міста Києва заяву про заміну сторони виконавчого провадження, у зв'язку з тим, що Постановою Кабінету Міністрів України № 203 «Про утворення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві» утворено Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві, реорганізувавши шляхом злиття Правобережне, Лівобережне, Центральне об'єднані управління Пенсійного фонду України в м. Києві та головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

Таким чином, твердження позивача, що старшим державним виконавцем Гречухом О .Я. вчинено бездіяльність щодо виконання виконавчого провадження ВП № 51665309 є таким, що не відповідає дійсності, хибним та помилковим. За відсутності належних доказів щодо заподіяння позивачеві шкоди та не доведення протиправної поведінки відповідачів, вважаємо, що позов є необґрунтованим та безпідставним.

При розгляді даної справи судом першої інстанції установлено, що 28.07.2018р. старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м.Києві Гречухом О.Я. було відкрито виконавче провадження ВП № 51665309 про нарахування та виплату позивачу додаткової пенсії як постраждалому від аварії на ЧАЕС на підставі виконавчого листа № 753/8882/15, виданого 8.07.2016р. Дарницьким районним судом м.Києва.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав суду доказів неправомірності (незаконності) дій державного виконавця, що призвели до завдання шкоди.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача та представника Головного територіального управління юстиції у місті Києві, обговоривши доводи апеляційної скарги, обставини справи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, викладених в постановах від 11 вересня 2013 року, 08.11.2017 року (справа №6-48цс13, №761/13921/15-ц), при відшкодуванні моральної шкоди, завданої особі незаконними діями чи бездіяльністю працівників виконавчої служби, застосуванню підлягають положення загального законодавства про моральну шкоду, а саме: ст. ст. 19, 56 Конституції України, ст.ст. 23, 1173, 1174 ЦК України та ст.11, 87 Закону України від 24 березня 1998 року №202/98-ВР "Про державну виконавчу службу".

На час виникнення спірних правовідносин норми ст.ст. 11,87ст.11, 87 Закону України від 24 березня 1998 року №202/98-ВР "Про державну виконавчу службу", викладені в ч. 1 ст. 80 Закону України «Про державну службу».

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч.1 та п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно із ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

За статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ст.1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Статтею 8 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» передбачено, що державні виконавці, керівники та спеціалісти органів державної виконавчої служби є державними службовцями.

Частиною 1 ст. 80 Закону України «Про державну службу України» визначено, що матеріальна та моральна шкода, заподіяна фізичним та юридичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державних службовців під час здійснення ними своїх повноважень, відшкодовується за рахунок держави.

Відповідно до ст. 25 Закону України "Про звернення громадян" у разі задоволення скарги орган або посадова особа, які прийняли неправомірне рішення щодо звернення громадянина, відшкодовують йому завдані матеріальні збитки, пов'язані з поданням і розглядом скарги, обґрунтовані витрати, понесені у зв'язку з виїздом для розгляду скарги на вимогу відповідного органу, і втрачений за цей час заробіток. Спори про стягнення витрат розглядаються в судовому порядку.

Громадянину на його вимогу і в порядку, встановленому чинним законодавством, можуть бути відшкодовані моральні збитки, завдані неправомірними діями або рішеннями органу чи посадової особи при розгляді скарги. Розмір відшкодування моральних (немайнових) збитків у грошовому виразі визначається судом.

Пленум Верховного Суду України в пункті 16 постанови від 01 листопада 1996 року №9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" роз"яснив, що суди мають суворо додержувати передбаченого ст.56 Конституції права особи на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У рішенні від 03 жовтня 2001 №12-рп/2001 у справі за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 32 Закону України "Про Державний бюджет України на 2000 рік" та статті 25 Закону України "Про Державний бюджет України на 2001 рік" (справа про відшкодування шкоди державою) Конституційний Суд дійшов висновку, що Конституція України гарантує громадянам у таких випадках право на відшкодування шкоди за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів (статті 56, 62).

У пункті 10-1 постанови від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" Пленум Верховного Суду України роз"яснив, що судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави.

Отже, встановлено, що Конституція України та відповідні нормативно-правові акти гарантують, що шкода, заподіяна незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню за рахунок держави.

Відповідно до чіткої та усталеної практики Європейського суду з прав людини (надалі ЄСПЛ) право на суд, захищене ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція), було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов"язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній із сторін.

У рішенні "Горнсбі проти Греції" Європейський суд з прав людини наголосив, що відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду (див. рішення у справі "Філіс проти Греції" (Philis v. Greece) (№ 1) від 27 серпня 1991 року, серія А, № 209, с. 20, п. 59). Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року, серія А, № 18, с. 16 - 18, п. 34 - 36). Отже, для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду".

До того ж ЄСПЛ уже прийняв цей принцип у справах щодо тривалості судового провадження (див. останні рішення у справах "Ді Педе проти Італії" (Di Pede v. Italy) та "Заппія проти Італії" (Zappia v. Italy) від 26 вересня 1996 року, Reports of Judgments and Decisions 1996-IV, c. 1383 - 1384, п. 20 - 24 та с. 1410 - 1411, п. 16 - 20 відповідно).

У рішенні ЄСПЛ у справі "Войтенко проти України" від 29 червня 2004 року (заява №18966/02) ЄСПЛ нагадує свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу N 1 (994_535) (див. серед інших джерел, "Бурдов проти Росії" (980_045), заява № 59498/00, параграф 40, ЄСПЛ 2002-III; "Ясіуньєне проти Латвії", заява № 41510/98, параграф 45, 6 березня 2003 року).

Ефективний доступ до правосуддя включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок ( див. рішення у справі "Immobiliare Saffi", заява №22774/93, п.66, ECHR 1999-У).

У справі "Глоба проти України" Суд зазначає, що саме на державу покладається обов'язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності (див. рішення у справі "Comingersoll S.A." проти Португалії" (Comingersoll S.A. v. Portugal) [ВП], заява № 35382/97, п. 23, ECHR 2000-IV). Суд повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia, захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати (див., наприклад, рішення від 19 березня 1997 року у справі "Горнсбі проти Греції" (Hornsby v. Greece), Reports 1997-II, п. 40; рішення у справі "Бурдов проти Росії" (Burdov v. Russia), заява № 59498/00, п. 34, ECHR 2002-III, та рішення від 6 березня 2003 року у справі "Ясюнієне проти Литви" ("…"), заява № 41510/98, п.27). Держава зобов'язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці (див. рішення від 07 червня 2005 року у справі "Фуклев проти України" (Fuklev v. Ukraine), заява № 71186/01, п. 84).

При цьому, беручи до уваги свою усталену практику (див. рішення від 15 жовтня 2009 року у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України, заява №40450/04,п.п.56-58 та 66-70) ЄСПЛ неодноразово постановляв, що у зв"язку з тривалим невиконанням рішень, винесених на користь заявників, мали місце також порушення ст.13 Конвенції, оскільки заявники не мали ефективного національного засобу юридичного захисту, за допомогою якого вони могли б отримати відшкодування шкоди, завданої таким невиконанням.

У той же час, Україну було зобов"язано вжити необхідних заходів для вирішення цієї проблеми, зокрема, запровадити ефективні засоби юридичного захисту або поєднання таких засобів, здатні забезпечити адекватне та достатнє відшкодування за невиконання або несвоєчасне виконання рішень національних судів відповідно до принципів Конвенції, які закріплені в практиці Суду див. рішення у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України", згадане вище, п.94 та п.5 резолютивної частини).

У пункті 1 ст.1 Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції" зазначено, що "Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов"язковою і без укладання спеціальної угоди, юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції", а ст.ст. 13 і 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" від 23.02.2006 року передбачено, що "при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права" та змінюють практику застосування національного закону відповідно до Рішення цього Суду.

Отже забезпечення адекватного та достатнього відшкодування за невиконання або несвоєчасне виконання рішень національних судів є прямим обов"язком держави. При цьому, держава, запровадивши компенсаторний засіб юридичного захисту, має подбати про те, щоб таким засіб не вважався неефективним.

У справі "Скордіно проти Італії" (N1) ЄСПЛ визначив ключові критерії для перевірки ефективності компенсаторного засобу юридичного захисту щодо надмірно тривалих судових проваджень. Ці критерії, які також застосовні до справ про невиконання рішень (див. рішення у справі "Вассерман проти Росії" (N2), N 21071/05, від 10 квітня 2008 року, пп 49 і 51), вимагають таке:

- позов про відшкодування має бути розглянутий упродовж розумного Строку (див. згадане вище рішення у справі Скордіно N 36813/97, п.195);

- призначене відшкодування має бути виплачено без зволікань і, як правило, не пізніше шести місяців від дати, на яку рішення про його призначення набирає законної сили (див. там само п.198);

- процесуальні норми стосовно позову про відшкодування мають відповідати принципові справедливості, гарантованому статтею 6 Конвенції (див. там само , п. 200);

- норми стосовно судових витрат не повинні покладати надмірний тягар на сторону, яка подає позов, якщо її позов обґрунтований (див. там само, п.201);

- розмір відшкодування не повинен бути нерозумним у порівнянні з розміром відшкодування, призначених Судом в аналогічних справах (див. там само, пп.202-206 і 213).

Стосовно останнього критерію ЄСПЛ також зазначив, що у випадках, коли йдеться про відшкодування матеріальної шкоди, національні суди мають явно кращі можливості визначити наявність такої шкоди та її розмір. Але інша ситуація - коли йдеться про моральну шкоду. Існує обгрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди ( див. згадані вище рішення у справах Скордіно, пп. 203-204, та Вассермана, п.50).

Отже відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презумується.

Пред"являючи виконавчий документ до виконання, стягувач має законні та обґрунтовані очікування, що судове рішення, яке набрало законної сили та є обов'язковим до виконання, буде виконано відповідно до вимог та в порядку, встановленому законом, у розумний строк, необхідний для вчинення таких дій, що також не потребуватиме від стягувача додаткових зусиль, яких можна було б уникнути у разі дотримання вимог Закону.

При розгляді даної справи судом першої інстанції, останній взагалі не встановлював обставини справи, не перевірив доводи позивача, що призвело до неправильного вирішення справи.

18.07.2016 року старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Гречухом О.Я. було відкрито виконавче провадження ВП № 51665309 про зобов'язання Управління Пенсійного фонду України в Дарницькому районі м. ОСОБА_1 снити нарахування та виплату ОСОБА_1. недоотриману суму додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, відповідно до ст. 51 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в розмірі 15 % мінімальної пенсії за віком з 12.05.2015 року з урахуванням виплачених коштів на підставі виконавчого листа №753/8882/15, виданого на виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва.

Звернувши ОСОБА_1 позовом у вересні 2016 року, ОСОБА_1. зазначав, що вже більше двох років рішення суду не виконується, він неодноразово, усно та письмово звертався до виконавчої служби, проте рішення суду не виконується, додавши до позову, направлені ним до виконавчої служби відповідні скарги ( а.с.6-12).

Під час розгляду даної справи судом апеляційної інстанції, Головним територіальним управлінням юстиції у м. Києві надано копію виконавчого провадження №318/9, відкритого на виконання виконавчого листа №753/8882/15 від 08.07.2016 року.

Так, як убачається із наданих матеріалів виконавчого провадження, то після його відкриття, 18.07.2016 року, Лівобережне об'єднане управління пенсійного фонду України в м. Києві листом від 03.08.2016 року за № 8404/001 повідомило виконавчу службу про те, що на підставі відповідної Постанови КМУ від 16.12.2015 року № 1055 Управління Пенсійного фонду України в Дарницькому районі м. Києва реорганізовано шляхом злиття до Лівобережного об'єднаного управління пенсійного фонду України в м. Києві, яке зареєстровано як юридична особа 29.03.2016 року ( а.с. 85).

Після отримання указаного листа 08.08.2016 року лише 15.11.2016 року, тобто через три місяці, виконавча служба склала заяву про заміну сторони виконавчого провадження з Управління Пенсійного фонду України в Дарницькому районі м. Києва на Лівобережне об'єднане управління пенсійного фонду України в м. Києві та постановою від 15.11.2016 року зупинила виконавче провадження ( а.с. 84,85, 87).

23.11.2016 року Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві отримало лист від Лівобережного об'єднаного управління пенсійного фонду України в м. Києві, ОСОБА_1 омлялось, що пенсійна справа ОСОБА_1 була опрацьована і останньому здійснено нарахування недоотриманої суми додаткової пенсії в розмірі 15 % мінімальної пенсії за віком в розмірі 134,18 грн. з 12.05.2015 року з урахуванням виплачених коштів з проханням закінчити виконавче провадження ( а.с. 86).

10.03.2017 року Дарницьким районним судом м. Києва замінено сторону виконавчого провадження у справі №753/8882/15 з Управління Пенсійного фонду України в Дарницькому районі м. Києва на Лівобережне об'єднане управління пенсійного фонду України в м. Києві ( а.с.91).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13.11.2017 року з Лівобережного об'єднаного управління пенсійно ОСОБА_1 раїни в м. Києві на користь ОСОБА_1 стягнуто 8000,00 грн. моральної шкоди за невиконання рішення Дарницького районного суду м. Києва в справі №753/8882/15 ( а.с.89).

Після заміни сторони у виконавчому провадженні №51665309 судом 10.03.2017 року державним виконавцем лише 31.01.2018 року, тобто через 10 місяців, поновлено виконавче провадження та постановою від 31.01.2018 року замінено сторону виконавчого провадження ( а.с. 92).

Постановою державного виконавця від 31.01.2018 року за невиконання рішення суду та постанови виконавця на Лівобережне об'єднане управління пенсійного фонду України в м. Києві накладено штраф у розмірі 5100,00 грн., яку останнє намагалось оскаржити, про що свідчить ухвала Окружного адміністративного суду м. Києва від 23.02.2018 року про залишення позову без руху ( а.с. 94,98).

Постановою державного виконавця від 12.04.2018 року за невиконання рішення суду та постанови виконавця на Лівобережне об'єднане управління пенсійного фонду України в м. Києві накладено штраф у розмірі 10200,00 грн. (а.с.96).

Будь-яких доказів того, що вказані постанови державного виконавця виконані та отримувалися боржником та стягувачем, матеріали наданого виконавчого провадження не містять.

12.04.2018 року державний виконавець Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві склав заяву про зміну способу та порядку виконання рішення суду, а 06.08.2018 року заяву про заміну сторони виконавчого провадження її правонаступником з Лівобережного об'єднаного управління пенсійного фонду України в м. Києві на Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві, постановою від 06.08.2018 року зупинивши виконавче провадження №51665309 ( а.с.99-100, 101, 102).

Будь-яких доказів, що вказані заяви були подані виконавцем до суду, матеріали виконавчого провадження не містять, як не місять і підтвердження їх отримання стягувачем.

При цьому жодної скарги ОСОБА_1 щодо невиконання рішення суду, надані матеріали виконавчого провадження також не містять, як не містять і відомостей, що на вказані скарги стягувача виконавча служба надавала відповіді, хоча достовірно встановлено, що скарги вона отримувала ( а.с. 6-12).

Відповідно до частин 1,2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов'язаний:

1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом;

2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження;

3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання;

4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом;

5) роз'яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов'язки.

Як убачається із наданих суду матеріалів виконавчого провадження, то державним виконавцем Головного територіального управління юстиції у м. Києві тривалий час не виконується рішення Дарницького районного суду м. Києва в справі №753/8882/15.

Тривале невиконання судового рішення, ухваленого на користь позивача, неминуче викликає у останнього почуття розпачу, призводить до моральних страждань, а в цьому випадку право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ презумується.

Відтак є помилковим висновок суду першої інстанції щодо відсутності доказів неправомірності (незаконності) дій державного виконавця, що призвели до завдання шкоди, встановлений у передбаченому законом порядку (ухвалою, рішенням, постановою, вироком суду).

Доказів про те, що тривале невиконання судового рішення і, як наслідок, завдання позивачу моральної шкоди, відбулось не з вини державної виконавчої служби, матеріали справи не містять, а навпаки вказують на безпідставність тривалого виконання, зважаючи на проміжки часу між діями виконавця, достовірність частини яких взагалі викликає сумнів, зважаючи на відсутність в матеріалах виконавчого провадження підтвердження їх фактичного виконання.

За цих обставин, неможливість для позивача отримати виконання рішення, ухваленого на йогокористь, протягом тривалого строку становить втручання у його правона мирне володіння своїм майном та є порушенням вимог §1 ст.6 Конвенції та ст.1 Протоколу №1, а тому колегія суддів дійшла висновку про те, що через душевні страждання, які позивач зазнав у зв"язку з надмірно тривалим невиконанням остаточного рішення з вини посадових осіб державної виконавчої служби, за які держава несе відповідальність, позивач має право на відшкодування йому за рахунок держави моральної шкоди, яку, з урахуванням характеру правовідносин, обставин справи та засад розумності і справедливості, суд визначає у розмірі 5000,00грн., оскільки визначений позивачем розмір є завищеним.

Зазначені кошти підлягають стягненню з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів у їх сукупності, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про скасування рішення суду з постановленн ОСОБА_1 рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в :

Апеляцій ОСОБА_1 задовольнити .

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 листопада 2018 року скасувати та постановити нове судове рішення.

ОСОБА_1 до Держави України в особі Головного територіального управління юстиції у місті Києві, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Стягну ОСОБА_1 жету України на користь ОСОБА_1АДРЕСА_2, реєстра НОМЕР_1 ер облікової картки платника податків: ) моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн. шляхом списання коштів з відповідного рахунку Державної казначейської служби України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: А. О. Чобіток

Судді: О. В. Немировська

Т. І. Ящук