Справа № 2-318/11 Головуючий в суді І інстанції Макаренко Л.А.
Провадження № 22ц-824/2009/19 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Мельника Я.С.,

суддів: Іванової І.В., Матвієнко Ю.О.,

за участі секретаря Лисиці Ю.С.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Володарського районного суду Київської області від 03 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Рубченківська сільська рада Володарського району Київської області, ОСОБА_5 про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом, в якому просить суд визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1., який був укладений 04.10.1997 р. між ним та ОСОБА_6.

На обґрунтування заявлених позовних вимог зазначав, що 04 жовтня 1997 року він сплатив власниці зазначеного будинку ОСОБА_6 грошові кошти у сумі 3 700,00 грн. (що на той час були еквівалентні 2 000,00 доларів США) та почав проживати у цьому будинку. Право власності ОСОБА_6 не було оформлено належним чином, тому не було правовстановлюючих документів для оформлення договору купівлі-продажу у нотапіуса. Після смерті ОСОБА_6, він зі своєю сім'єю залишився проживати у спірному будинку. Доньці ОСОБА_6 - ОСОБА_7 було достовірно відомо про цей продаж йому будинку і про те, що він проживає у ньому на законних підставах.

Про відсутність претензій до нього як власника, на його думку, свідчить той факт, що ОСОБА_7, звертаючись до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після ОСОБА_6, про спірний будинок не згадувала та не просила видати на нього свідоцтво про право на спадщину. Договорів оренди або зберігання майна між Позивачем та померлою ОСОБА_6 не укладалося, з самого початку він мав намір лише придбати цей будинок у власність. Протягом всього строку володіння та користування цим будинком ним було зроблено капітальну реконструкцію будинку, у 2011 році на підставі рішення суду зареєстрував право власності на цей будинок та приватизував земельну ділянку. Крім того, спірний будинок ним вже було відчуджено ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 30.03.2015 р. Проте, у зв'язку із тим, що судове рішення від 2011 року, яким було визнано за ним право власності на цей будинок, було скасовано, і наразі відповідачка заперечує його майнові права на цей будинок, вимушений звернутися до суду із цим позовом.

Рішенням Володарського районного суду Київської області від 03 жовтня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування судом усіх обставин справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було належним чином доведено своїх вимог, а також не надано доказів того, що між ним та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу спірного будинку і цей правочин не можна визнати дійсним, оскільки у матеріалах справи відсутні належні докази досягнення сторонами усіх істотних умов договору, що спірний будинок вже не належить позивачу, оскільки право власності на нього зареєстровано за ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 30.03.2015 р. та що позивачем пропущено строк позовної давності.

Однак, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, спірний житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_2 раніше (до 2008 р.) адресою цього будинку було АДРЕСА_3 що в подальшому змінено на теперішню адресу на підставі рішення виконкому Рубченківської сільської ради від 27.05.2008 р. № 23 «Про упорядкування нумерації будинків».

Зазначений будинок належав ОСОБА_8 за даними погосподарської книги Рубченківської сільської ради Володарського району Київської області, запис № 117, яка була зареєстрована та постійна проживала в с. Рубченки з 28.06.1988 р. до 13.10.1998 р. часу, коли вона виїхала в Житомирську область.

Разом з тим, правовстановлюючі документи (оригінали) ОСОБА_8 на зазначений будинок відсутні, про що нотаріус інформував Відповідача (т. 1, а.с. 213), право власності на цей будинок за нею зареєстровано не було, що вбачається з копії технічного паспорту (т. 1, а.с. 6-8) та листа Комунального підприємства Київської обласної ради «Білоцерківське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 26.05.2011 р. № 08673 (т. 1, а.с. 13).

ОСОБА_3 зі своєю родиною з 1997 року проживали у будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1., що підтверджено обома допитаними у суді свідками, копіями платіжних документів за сплату комунальних послуг (т. 2, а.с. 86-164; т. 3, а.с. 98-176), довідками Рубченківської сільської ради (т. 1, а.с. 10, 12; т. 3, а.с. 181). Ці обставини не заперечуються самими сторонами та іншими учасниками справи. Відтак, відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Згідно з розпискою ОСОБА_6 від 04.10.1997 р. (т. 1, а.с. 9) отримала від ОСОБА_3 3 700 грн., що на той час було еквівалентно 2 000 доларів США, в якості задатку за спірний будинок, який, як зазначено, після оформлення належних документів перейде у власність ОСОБА_3

У 1997 році ОСОБА_8 виїхала із с. Рубченки Володарського району Київської області до Житомирської області до своїх родичів, при цьому позивач допомагав їй виїхати з будинку і перевезти речі, що не заперечувалося учасниками справи і підтверджено показами свідків. Надалі позивач листувався (принаймні один раз) з дочкою власниці спірного будинку - ОСОБА_9, що не заперечувалося самим сторонами в суді, тому не підлягає доказуванню (частина перша статті 82 ЦПК України), а також підтверджується копією листа останньої до позивача, що знаходиться в матеріалах справи (т. 3, а.с. 178-180), що вказує на те, що позивач був обізнаний про адресу місця проживання ОСОБА_8 та її спадкоємців.

Згідно з вимогами статті 227 Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963 р., чинної на час перемовин позивача з ОСОБА_8 та її дочкою ОСОБА_9 у період 1997-1999 р.р. з приводу придбання ним спірного будинку, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен був бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин та підлягав реєстрації у виконавчому комітеті місцевої ради народних депутатів.

Відповідно до ст. 153 вказаного кодексу, договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом

або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропуску позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду у межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не було надано належних і допустимих доказів про те, що між сторонами був укладений договір купівлі-продажу спірного будинку, а надана позивачем розписка, підписана сторонами, не може вважатися укладеним договором купівлі-продажу будинку, оскільки засвідчує лише передачу авансу в рахунок придбання у майбутньому будинку, і не свідчить про досягнення між сторонами усіх істотних умов договору та що права позивача не порушуються, оскільки ним цей будинок було відчужено третій особі-Козячині І.А..

Разом з тим, на думку колегії, місцевий суд помилково застосовано як підставу для відмови в позові сплив позовної давності, оскільки законом не передбачено можливості одночасної відмови у позові і з підстав необґрунтованості та недоведеності позовних вимог і, з підстав спливу позовної давності.

Інші доводи апелянта зводяться до переоцінки доказів, суперечливого тлумачення норм матеріального права та незгоди із висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не можуть бути підставою для спростування висновків суду першої інстанції щодо недоведеності позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення суду першої інстанції необхідно змінити, виключивши з мотивувальної частини цього рішення посилання суду першої інстанції на пропуск позивачем строку позовної давності як на підставу для відмови у задоволенні позову, а у іншій частині рішення місцевого суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 376 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково

Рішення Володарського районного суду Київської області від 03 жовтня 2018 року змінити, виключити із мотивувальної частини цього рішення посилання суду першої інстанції на пропуск строку позовної давності як на підставу для відмови у задоволенні позову.

У іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: