Справа № 482/2384/18
Номер провадження 2/482/74/2019
13 травня 2019 року м. Нова Одеса
Новоодеський районний суд Миколаївської області у складі: головуючого - судді – Демінської О.І., за участю секретаря судового засідання – Мозгової В.В., позивача – ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Нова Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -
У грудні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням – будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1, власником якого є позивач.
На обґрунтування позову, вказала, що відповідач, який є її колишнім чоловіком, має зареєстроване місце проживання за вказаною адресою, проте з 2017 року, тобто понад один рік в цьому будинку не проживає та ним не користується.
В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримала, просила про їх задоволення, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала.
У судове засідання, призначене на 13.05.2019 р., як і в попередні призначені судові засідання, відповідач не з’явився, про дату, час та місце слухання справи судом повідомлявся належним чином, у відповідності до вимог ч.ч. 5, 6, п.2 ч.7, ч. 11 ст. 128 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомив, відзиву не подав.
У відповідності з вимогами ст.ст. 223, 280 ЦПК України, справу розглянуто у відсутність відповідача, в порядку заочного розгляду, оскільки у справі достатньо даних про права та взаємини сторін, відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, у відповідності до ст. 128 ЦПК України, за останнім відомим місцем реєстрації місця проживання (ч.9 ст. 28 ЦПК), двічі викликався до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, про поважність причин неявки в судове засідання суд не повідомив, позивач не заперечувала проти такого вирішення справи.
Вислухавши пояснення позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку з відповідними господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується копією рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 25.12.2006 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно РКП «Новоодеське районне бюро технічної інвентаризації» за №13230288 від 16.01.2007 року, реєстраційний номер 17492681.
27.10.2002 року сторони зареєстрували шлюб та відповідач став проживати в будинку позивача, як член сім’ї позивача - чоловік, з 28.02.2009 року був зареєстрований за вказаною адресою.
Згідно акту обстеження від 22 листопада 2018 року, складеного головним інспектором КП «Правопорядок» в присутності сусідів, підтверджено, що за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_2 зареєстрований, але фактично не проживає у зв’язку зі зміною місця проживання.
Відповідно до копії рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 04.12.2017 року шлюб між сторонами було розірвано.
Як встановлено у судовому засіданні, з серпня 2017 року, відповідач ОСОБА_2 забрав свої речі і виїхав звідти, припинивши користування та проживання у належному позивачу будинку, не знявшись з реєстраційного обліку.
Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 пояснили, що відповідач ОСОБА_2 був чоловіком позивача, в будинку АДРЕСА_1 не проживає з 2017 року, а саме ще до розірвання шлюбу з позивачем. Забрав свої речі і виїхав з будинку, більше не приїжджав, вселитися не намагався.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушним.
За приписами ст. ст. 12 ,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до вимог ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження його майна.
Частиною 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб.
Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них, що встановлено ст. 379 ЦК України.
Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Положеннями ст. 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (ч.1 ст. 29 ЦК України).
За змістом ч. 2 ст. 405 ЦК України, визнання члена сім'ї власника житла таким, що втратив право користування цим жилим приміщенням, можливе внаслідок відсутності цієї особи в цьому приміщені понад один рік без поважних причин, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду, зокрема про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою тощо. Виходячи зі змісту зазначеної норми права, поняття "зняття з реєстрації" нерозривно пов'язане з поняттям "житлові права" (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила таке користування, виселення із займаного приміщення та інше).
Таким чином, як випливає із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про : 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням); 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.
Виходячи з того, що Закон України від 11.12.2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Викладені в позові обставини щодо не проживання відповідача у належному позивачу будинку з серпня 2017 року, тобто більше 1 року до моменту звернення до суду із позовом, суд вважає встановленим.
Враховуючи той факт, що відповідач, місце проживання якого зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 за вказаною адресою не проживає більше 1 року без поважних причин, що є встановленим у судовому засіданні, він є особою, що втратила право користування цим будинком, а тому позовні вимоги щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням в спірному будинку підлягають задоволенню.
Відповідно зі ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений при подачі позову судовий збір, пропорційно до задоволених позовних вимог, у розмірі 704 грн. 80 коп.
Керуючись ст.ст. 12, 76, 141, 259, 264, 265, 273, 285 ЦПК України, суд,-
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1.
Стягнути зі ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків - не відомий, на користь ОСОБА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч.2 ст. 358 ЦПК України.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Повний текст рішення складено 14 травня 2019 року

Суддя Новоодеського районного суду

Миколаївської області О.І. ДЕМІНСЬКА