Провадження № 2/185/1590/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2019 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Юдіної С.Г., за участю секретаря Мінарської О.А, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Павлограді Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: служба у справах дітей Дніпропетровської області про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон та до тимчасово окупованої території України без згоди та супроводу батька, суд -

В С Т А Н О В И В:

В обґрунтування заявленого позову позивач зазначила, що з 23.07.2014 року вона перебуває у шлюбі з ОСОБА_2. Від шлюбу мають неповнолітню дитину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. На теперішній час шлюбні відносини між ними припинені, спільно не проживають, дитина проживає з позивачем у м. Одеса Київської області. Вона утримує сина матеріально, піклується про його здоров'я та розвиток. Відповідач участі у вихованні дитини не приймає. Вона має намір періодично виїжджати з сином до родичів у Російську Федерацію, до Туреччини на відпочинок. Крім того, хоче мати можливість відвідувати свій будинок, який знаходиться в м. Донецьк, але для в'їзду з дитиною на неконтрольовану територію потрібен дозвіл батька. Де знаходиться відповідач на даний час вона не знає, тому позбавлена можливості отримати дозвіл на виїзд дитини за кордон, у зв'язку з чим вимушена звернутися до суду з даним позовом.

Позивач в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує не заперечує проти заочного розгляду справи.

Відповідач в судове засідання не з'явився, був належним чином повідомлений про дату, час та місце слухання справи. Про причини неявки суд не повідомив, письмовий відзив на позов не надав.

Суд, зі згоди позивача, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Вивчивши матеріали справи, оцінюючи їх у сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 23 липня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому відділом державної реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції у м. Донецьку. (а.с. 18).

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_3 (а.с. 11).

Як зазначає позивач, для оздоровлення та всебічного розвитку неповнолітньої дитини, розширення його світогляду вона має можливість виїжджати за територію України до Російської Федерації та Туреччини, крім того їй необхідно відвідувати свій будинок у м. Донецьку на тимчасово неконтрольованій території.

Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (абз. 2 ч. 2 ст. 313 ЦК України).

Згідно з пунктом 5.1.1 Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, затвердженого наказом № 415 від 12.06.2015 року, в'їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57.

Відповідно до абзацу 3 ч. 3 ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», документами, що дають право громадянину України на виїзд з України і в'їзд в Україну, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків здійснюється у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, а саме: рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Таким чином, чинне законодавство передбачає можливість оформлення відповідних документів на в'їзд/виїзд на тимчасово неконтрольовану територію без згоди одного з батьків за рішенням суду.

Отже, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо в'їзду/виїзду на тимчасово неконтрольовану територію неповнолітньої дитини, а лише встановлено певний порядок її в'їзду/виїзду за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно із ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, що їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Згідно ч. 1 ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини не можуть бути обмежені.

Згідно з ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї.

З наведених вище обставин, та враховуючи, що позивач позбавлений можливості отримати нотаріальну згоду батька дитини на в'їзд на тимчасово неконтрольовану територію, суд приходить до висновку, що бажання позивача отримати дозвіл на в'їзд /виїзд дитини через лінію зіткнення на тимчасово неконтрольовану територію узгоджується з її правами та обов'язками, покладеними на неї Сімейним кодексом України, а тому суд не вбачає обставин, що обмежують згідно із законодавством право в'їзд дитини сторін і вважає, що надання дозволу на в'їзд дитини буде відповідати її інтересам.

Таким чином, позовна вимога про надання дозволу на виїзд дитини до тимчасово окупованої території України - м. Донецьк обґрунтована та підлягає задоволенню.

Дослідивши матеріали справи та з'ясувавши обставини, суд вважає, що позовні вимоги про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини до Російської Федерації для відвідування родичів та Туреччини на відпочинок без згоди та супроводу батька не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно із частиною другою статті 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Так, виходячи з системного аналізу положень ст. 313 ЦК України, ст. 2 , ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Надання дозволу на майбутнє для невизначеної поїздки не здійснюється.

Зазначаючи у позові підстави для надання дозволу на виїзд дитини за межі України без згоди батька, позивачем вказується про наявність родичів у Російській Федерації та бажання і вірогідність їздити на відпочинок до Туреччини. При цьому позивачем не зазначено конкретного часу, періоду та країни, до якої вона має намір зараз поїхати разом із неповнолітньою дитиною, без згоди батька.

Надання такого дозволу на постійне перетинання дитини кордону без згоди та супроводу батька суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею (позиція викладена у постанові Верховного суду України від 12 квітня 2017 року, № 235/139/16-ц/6-15цс17).

Окрім того, надання судом дозволу на майбутнє на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків, без визначення при цьому конкретного часу та місця перебування - суперечить положенням чинного законодавства (позиція Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 липня 2015 у справі № 6-7961св15).

З огляду на наведене, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька.

Відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 263, 264, 265, 280-282 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: служба у справах дітей Дніпропетровської області про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон та до тимчасово окупованої території України без згоди та супроводу батька - задовольнити частково.

Надати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрована за адресою : АДРЕСА_1, проживає: АДРЕСА_2) багаторазовий дозвіл на в'їзд з підконтрольної території України на територію, на якій органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження через лінію розмежування в межах Донецькій області, неповнолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, (свідоцтво про народження серія НОМЕР_4, видане 23.07.2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції у місті Донецьку, актовий запис № 839) у супроводі матері ОСОБА_1, без згоди його батька ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3) до досягнення ним 16-річного віку.

В решті позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) судові витрати в розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду через Павлоградський міськрайонний суд.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С. Г. Юдіна