РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2019 року

м. Рівне

Справа F 562/3691/17

Провадження F 22-ц/4815/641/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Ковальчук Н. М.

суддів: Бондаренко Н. В., Шимківа С. С.,

секретар судового засідання F Ковальчук Л. В.,

учасники справи:

позивач F ОСОБА_1;

відповідач F ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 F адвоката ОСОБА_3 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 26 лютого 2019 року у складі судді Мички І.М., ухвалене в м. Здолбунів Рівненської області, відомості про складання повного тексту рішення відсутні,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу. В обґрунтування своїх вимог зазначала, що 19.08.2002 року між нею та відповідачем зареєстровано шлюб, проте нормальні подружні стосунки між ними не склалися, ведення спільного господарства припинено, сімFя фактично розпалася. З наведених міркувань просила суд розірвати шлюб між нею та відповідачем.

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 26 лютого 2019 року вказаний позов задоволено. Шлюб, зареєстрований 19.08.2001 року Будеразькою сільською радою Здолбунівського району Рівненської області, актовий запис F 3, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 640,00 грн..

Рішення суду першої інстанції вмотивоване конституційно гарантованим принципом добровільності шлюбу чоловіка і жінки та обґрунтовано тим, що позивачка наполягає на розірванні шлюбу, а наданий судом строк для примирення подружжя не приніс відновлення шлюбних стосунків та не змінив намірів позивачки.

Вважаючи рішення суду незаконним, необґрунтованим, ухваленими з порушенням норм матеріального та процесуального права, без дослідження та встановлення фактичних обставин справи, ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі вказує, що підстави для розірвання шлюбу між ним і позивачкою відсутні, не наведені вони ні в позовній заяві, і не обґрунтовані у рішенні суду, що оскаржується. Пояснює, що у них є троє спільних неповнолітніх дітей, які потребують материнського та батьківського піклування та які однаково добре ставляться до обох батьків. Звертає увагу, що вони з позивачкою проживають разом за однією адресою, мають спільний будинок та майно. Стверджує, що розірвання шлюбу суперечить його власним та інтересам дітей. З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.

В поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_1 вказує, що дана справа перебувала на розгляді в суді понад рік, і за весь цей час відповідачем не було вжито жодних шляхів до примирення та відновлення шлюбних стосунків. Додає, що на даний час у неї є інший чоловік, з яким вона має намір створити сімFю, і ця обставина була встановлена місцевим судом. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції F без зміни.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що в її задоволенні слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що сторони з 19 серпня 2001 року перебувають у шлюбі, який зареєстрований Будеразькою сільською радою Здолбунівського району Рівненської області, актовий запис F 3, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб від 19.08.2001 року (а.с. 4).

Від подружнього життя сторони мають трьох дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-ГЮ F143117 від 25.12.2002 року (а.с 5), ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-ГЮ F057309 від 12.03.2008р. (а.с. 8), ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-ГЮ F129941 від 08.11.2010р. (а.с.7).

Відповідно до ст. 55 СК України, дружина та чоловік зобов'язані піклуватись про побудову сімейних відносин між собою на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Згідно зі ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивачка наполягає на розірванні шлюбу, то, відповідно, відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим.

Відповідно до ст.112 ч.2 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення.

Як встановлено судом, вперше звернення ОСОБА_1 з позовом про розірвання шлюбу мало місце в жовтні 2015 року. Ухвалою Здолбунівського районного суду Рівненської області від 26 жовтня 2017 року сторонам було надано шестимісчний строк для примирення. Після відновлення провадження у справі сторонами не було суду надано доказів примирення подружжя, і більш того, позивачка продовжувала наполягати на його розірванні.

Заочним рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 24 липня 2018 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. За заявою ОСОБА_2 про перегляд вказаного заочного рішення воно було переглянуто та за результатами перегляду 26 лютого 2019 року Здолбунівським районним судом Рівненської області було ухвалене рішення про розірвання шлюбу, яке є предметом оскарження.

В поданій апеляційній скарзі відповідачем не наведено жодних доказів того, що за час існування позову у суді зFявилися обставини, які унеможливлюють розірвання шлюбу, як і доказів того, що між сторонами існують відносини, притаманні подружжю.

Крім того, як вказує позивачка у відзиві на апеляційну скаргу, вона має намір створити нову сімFю з іншим чоловіком, і ця обставина встановлена судом першої інстанції, та не спростована відповідачем.

Покликання апеляційної скарги на те, що у сторін є неповнолітні діти, не можуть слугувати підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки за положеннями сімейного законодавства України, утримання та виховання дітей не залежить від факту перебування їхніх батьків у зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до п. 3 ст. 105 Сімейного Кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду.

Беручи до уваги, що причини, що спонукають наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими, і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам позивачки, що має істотне значення, апеляційний суд приходить до переконання про необхідність розірвання шлюбу.

При цьому, апеляційний суд враховує, що зазначеним рішенням не порушуються права сторін, оскільки відповідно до положень ст. 116 СК України після розірвання шлюбу та одержання свідоцтва про розірвання шлюбу або рішення суду, яке набрало законної сили особа має право на повторний шлюб.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ зFясовуються судом

на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обовFязку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в звFязку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 F адвоката ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 26 лютого 2019 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 травня 2019 року.

Головуючий підпис ОСОБА_7

Судді: підпис ОСОБА_8

підпис ОСОБА_9

Копія вірна: суддя Рівненського

апеляційного суду ОСОБА_7