Постанова

Іменем України

19 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 357/8776/16-ц

провадження № 61-35745св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю.,

Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 листопада

2016 року у складі судді Цуранова А. Ю. та рішення апеляційного суду Київської області від 16 травня 2017 року у складі колегії суддів:

Лівінського С. В., Волохова Л. А., Матвієнко Ю. О.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних та трьох процентів річних.

Позовна заява мотивована тим, що 23 березня 2011 року між сторонами було укладено договір позики за реєстром № 640, відповідно до умов якого

ОСОБА_2 отримала 59 843,00 грн, які зобов`язалась повернути до 28 квітня 2011 року.

23 вересня 2011 року у зв`язку з невиконанням умов договору позики приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області був вчинений виконавчий напис за реєстровим номером 2176, а постановою державного виконавця від 25 жовтня 2011 року відкрито виконавче провадження № 29457360.

Враховуючи наявність непогашеної заборгованості, ОСОБА_1 , з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просила стягнути з

ОСОБА_2 на свою користь 3 853,08 грн 3% річних та

38 102,68 грн інфляційних втрат за період з 27 липня 2013 року по 27 липня 2016 року.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від

15 листопада 2016 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 % річних в розмірі

796,78 грн, інфляційні втрати в розмірі 38 102,68 грн та 418.99 грн судового збору.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Частково задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд виходив із наявності правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 % річних та інфляційних втрат в межах трирічного строку позовної давності, а саме з 12 серпня 2013 року по 27 липня 2016 року.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 16 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від

15 листопада 2016 року змінено в частині стягнення інфляційних втрат та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 37 831,01 грн інфляційних втрат.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині розміру стягнення інфляційних втрат, апеляційний суд виходив із того, що під час проведення розрахунку інфляційних втрат, суд першої інстанції припустився помилки, оскільки виходив з індексу інфляції за спірний період в розмірі 1,89, а фактично такий розмір становить 1,88.

В іншій частині апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

03 червня 2017 року ОСОБА_2 через засоби поштового зв`язку подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 16 травня 2017 рокута ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовано норму статті 625 ЦК України у системному зв?язку зі статями 257, 261 ЦК України та залишено без уваги положення статті 264 ЦК України щодо переривання строку позовної давності, оскільки трирічний строк позовної давності для звернення до суду з вимогами про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат повинен відраховуватись з 28 квітня 2011 року (визначений договором строк виконання зобов?язання).

Додаткові доводи заявника:

У жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від ОСОБА_2 надійшло пояснення, яке обґрунтовано тим, що судами не враховано пропуск позивачем строку позовної давності, про застосування кого заявлено відповідачем.

У жовтні 2018 року до Верховного Суду від ОСОБА_2 надійшло аналогічне пояснення.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 вересня 2017 рокувідкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з білоцерківського міськрайонного суду Київської області.

У жовтні 2017 року матеріали цивільної справи надійшли до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року касаційну скаргу передано до Верховного Суду.

У липні 2018 року матеріали цивільної справи передано до Верховного Суду.

Щодо заявлених клопотань:

У жовтні 2018 року до Верховного Суду від ОСОБА_2 надійшло клопотання про зупинення виконання рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 листопада 2016 року та ухвали апеляційного суду Київської області від 16 травня 2017 року.

Ухвалою Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року зупинено виконання рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від

15 листопада 2016 року, яке змінено рішенням апеляційного суду Київської області від 16 травня 2017 року.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у поясненнях, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Короткий зміст фактичних обставин справи:

У справі, яка переглядається, судами попередніх інстанцій встановлено, що

23 березня 2011 року між сторонами був укладений договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 в борг на строк до

28 квітня 2011 року 59 843,00 грн, однак їх своєчасно не повернула.

23 вересня 2011 року приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Якименською Л. Л. був вчинений виконавчий напис за реєстровим номером 2176 про стягнення з ОСОБА_2 суми позики у розмірі 59 843,00 грн.

25 жовтня 2011 року, на підставі вказаного виконавчого напису, постановою державного виконавця Державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Такуєва О. В. відкрито виконавче провадження № 29457360.

Заборгованість за договором позики в розмірі 59 843,00 грн відповідачем була повернута 15 вересня 2016 року.

Представником ОСОБА_2 - ОСОБА_3 до суду першої інстанції подано клопотання про застосування строків позовної давності (а. с. 57-60).

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд:

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Наявність виконавчого напису нотаріуса, вчиненого за невиконання кредитного договору, за відсутності реального виконання боржником свого зобов`язання, не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання процентів за користування кредитом і пені, передбачених договором за несвоєчасну сплату кредиту.

Таким чином, з винесенням нотаріусом виконавчого напису про стягнення боргу у розмірі 59 843,00 грн у 2011 році зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за договором позики не припинилося та тривало до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання 15 вересня 2016 року (дата погашення боргу). Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення до

15 вересня 2016 року.

Разом з тим главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), а тому 15 вересня 2016 року (дата остаточного погашення заборгованості, стягнутої за виконавчим написом нотаріуса) і є датою, коли зобов`язання відповідача перед позивачем за договором позики припинилося.

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.

Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постановах від

10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, дійшов висновків про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Вказана позиція узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-54цс19).

У цій справі ОСОБА_1 пред`явила позов 12 серпня 2016 року у якому, з урахуванням уточнень, просила стягнути 3 % річних та інфляційні втрати за період з 27 липня 2013 року по 27 липня 2016 року.

Остаточний платіж ОСОБА_2 , з виконання виконавчого напису нотаріуса від 23 вересня 2011 року, було здійснено 15 вересня 2016 року.

За таких обставин, суд першої інстанції, з висновком якого часткового погодився й апеляційний суд, встановивши, що ОСОБА_2 порушила грошове зобов?язання, за невиконання якого настали наслідки передбачені статтею 625 ЦК України, дійшли обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати та 3 % річних в межах трьох років, що передували подачі такого позову.

Ураховуючи викладене, доводи заявника про те, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовано норму статті 625 ЦК України у системному зв?язку зі статями 257, 261 ЦК, оскільки трирічний строк позовної давності для звернення до суду з вимогами про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат повинен відраховуватись з 28 квітня 2011 року (визначений договором строк виконання зобов?язання) не знайшли свого підтвердження під час розгляду касаційної скарги.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 листопада 2016 року, в незміненій його частині, та ухвалу апеляційного суду Київської області від 16 травня 2017 року - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

За змістом частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Враховуючи те, що касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення, відповідно до положень частини третьої статті 436 ЦПК України Верховний Суд поновлює виконання рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 листопада 2016 року, яке змінено рішенням апеляційного суду Київської області від 16 травня 2017 року.

Щодо судових витрат:

Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги

ОСОБА_2 без задоволення, то розподіл судових витрат відповідно до правил статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від

15 листопада 2016 року, в незміненій його частині, та ухвалу апеляційного суду Київської області від 16 травня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 листопада 2016 року, яке змінено рішенням апеляційного суду Київської області від 16 травня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко