АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/374/19Головуючий по 1 інстанції Опалинська О.П.
Категорія: 302000000 Доповідач в апеляційній інстанції Сіренко Ю.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2019 року м.Черкаси

Апеляційний суд Черкаської області у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Пономаренка В.В., Сіренка Ю.В.

секретар: Торопенко Н.М.

учасники справи:

позивач - перший заступник керівника Смілянської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Голов'ятинської сільської ради Смілянського району Черкаської області,

відповідачі: Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області;

ОСОБА_5;

особа, яка подала апеляційну скаргу - заступник прокурора Черкаської області Ковтун Ю.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу заступника прокурора Черкаської області Ковтун Ю. на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 30 листопада 2018 року у складі судді Опалинської О.П. повний текст рішення складений 14 грудня 2018 року,- :

в с т а н о в и в :

У вересні 2017 року перший заступник керівника Смілянської місцевої прокуратури Пидорич Д. в інтересах Голов'ятинської сільської ради Смілянського району Черкаської області звернувся до суду із позовом до Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області, ОСОБА_5 про визнання незаконним та скасування наказу, визнання недійсним договору оренди та скасування його державної реєстрації, стягнення заборгованості за договором оренди землі.

Позов обґрунтований тим, що наказом Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області від 25 жовтня 2016 року затверджено документацію із землеутрсою та надано в оренду ОСОБА_5 земельну ділянку сільськогосподарського призначення в адміністративних межах Голов'ятинської сільської ради Смілянського району Черкаської області загальною площею 25,1504 га для ведення фермерського господарства строком на 7 років, в тому числі сіножаті 25, 1504 га.

На підставі вищевказаного наказу між Головним управлінням Держгеокадастру у Черкаській області і ОСОБА_5 25 жовтня 2016 року було укладено договір оренди, відповідно до якого орендодавець надав, а орендар прийняв у строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення державної власності для ведення фермерського господарства.

Згідно п. 2 договору в оренду передано земельну ділянку сільсьгосподарського призначення державної форми власності з кадастровим номером НОМЕР_1 площею 25,1504 га, сільськогосподарські угіддя - сіножаті. Вказана земельна ділянка знаходиться за межами населеного пункту в адміністративних межах Голов'ятинської сільської ради Смілянського району Черкаської області.

Договір оренди укладено на 7 років та діє до 25 жовтня 2023 року.

Крім того, в пункті 11 договору оренди визначено, що в оренду передається земельна ділянка сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства.

Право оренди зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 25 листопада 2016 року.

Прийнятий Головним управлінням Держгеокадастру у Черкаській області наказ про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки в оренду суперечить вимогам діючого законодавства, оскільки, вказаним наказом та договором оренди відповідачі допустили зміну виду використання спірної земельної ділянки, а саме, орендована ОСОБА_5 земельна ділянка відноситься до сіножатей, тобто систематично використовується для сінокосіння.

Отже, на момент прийняття спірного наказу та укладання договору оренди зазначеної земельної ділянки було встановлено її вид цільового використання, передбачений ст. 34 ЗК України, а саме, для сінокосіння та випасання худоби. Разом з тим, спірна земельна ділянка надана ОСОБА_5 не для сінокосіння, як того вимагає закон, а для ведення фермерського господарства, тобто відбулася зміна цільового виду використання землі.

Таким чином, фактично спірним наказом та договором оренди поєднано два види використання землі - для сінокосіння та ведення фермерського господарства.

Проте, жодного рішення уповноваженим органом щодо зміни виду використання спірної земельної ділянки не приймалося та відповідна землевпорядна документація не розроблялася.

Оскільки відповідачами не дотримано механізму зміни цільового використання земельної ділянки, це є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та угод щодо земельних ділянок.

Крім того, позивач зазначає, що ОСОБА_5 не мав права на умовах ЗУ «Про фермерське господарство» отримувати та використовувати спірну земельну ділянку для сінокосіння, оскільки фермерське господарство, як вид господарської діяльності, не включає в себе таку діяльність як сінокосіння та випасання худоби.

Також в порушення вимог ЗУ «Про фермерське господарство», ОСОБА_5 в заяві про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду не вказані відомості про кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність. Відсутнє також обґрунтування щодо необхідності в отриманні значної площі землі, а також можливість самостійно обробляти заявником значні розміри земельної ділянки.

Крім того, після підписання договору оренди землі ОСОБА_5, як того вимагає ст.8 ЗУ «Про фермерське господарство», не створив фермерського господарства та не зареєстрував його. Технічна документація з нормативної грошової оцінки земельної ділянки не розроблена та не затверджена, що не відповідає вимогам ЗУ «Про оцінку землі».

Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області хоча і було наділене правом розпоряджатися державними землями, проте зобов'язане реалізовувати таке право виключно в межах та на підставі діючих законів.

Вищевказаний договір оренди порушує вимоги закону та цивільні права держави на законне розпорядження її землями у визначеному нею порядку.

Орендна плата за землю, з моменту укладення договору оренди, до місцевого бюджету Смілянського району не сплачувалася , а земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_1 жодною юридичною особою не задекларована.

В зв'язку з викладеним прокурор просив визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області про затвердження документації із землеустрою та надання в оренду ОСОБА_5 земельної ділянки площею 25,1504 га в оренду від 25 жовтня 2016 року №23-11193/14-16-СГ, визнати недійсним договір оренди землі від 25 жовтня 2016 року, укладений між ОСОБА_5 та Головним управлінням Держгеокадастру у Черкаській області, стягнути з відповідача ОСОБА_5 113176,76 гривень на рахунок Голов'ятинської сільської ради орендної плати та нарахованої пені. Судові витрати стягнути з відповідачів.

Що стосується звернення прокурора в інтересах держави до суду, то позивач у позовній заяві зазначає, що прокурор може звертатися до суду в інтересах держави відповідно до ст. 45 ЦПК України. В позовній заяві прокурор самостійно визначає в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під охороною держави, законність її використання, у тому числі передача в оренду безперечно становить суспільний інтерес, а питання про визначення органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, а також орган, який мав би повноваження звернутися до суду із даним позовом, не визначений.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 30 листопада 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що в обґрунтуванні позовних вимог прокурором не зазначено чиї саме та які цивільні права або інтереси були порушені наказом та договором оренди, скасування яких він вимагає, хоча це є обов'язковою складовою для застосування ч.1 ст.21 ЦК України. Суду також не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, якими він обґрунтовує позовні вимоги. Прокурором не виконано вимог ч.4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» та не обгрунтовано наявність підстав для представництва, що виключає можливість звернення його до суду за захистом інтересів держави.

У січні 2019 року заступником прокурора Черкаської області Ковтун Ю на вказане рішення подана апеляційна скарга, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 30 листопада 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. Вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при видачі спірного наказу та укладенні договору оренди земельної ділянки з другим відповідачем ГУ Держземагенства у Черкаській області не надано належної оцінки обставинам та умовам використання ОСОБА_5 земельних ділянок з врахуванням перспектив діяльності фермерського господарства, внаслідок чого відбулась незаконна зміна виду використання спірних земельних ділянок із сіножатей на землі для ведення фермерського господарства.

Скаржник вважає, що суд прийшов до помилкового висновку про те, що оскільки нормативна грошова оцінка земельної ділянки, яка передається в оренду не входить до вичерпного переліку істотних умов договору оренди землі, встановленого ч.1 ст.15 Закону України «Про оренду землі», невизначеність нормативної грошової оцінки земельної ділянки у спірному договорі не породжує юридичних наслідків та не зумовлює його недійсність.

Проте, за змістом зазначеної статті Закону однією з істотних умов договору оренди землі є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов договору, передбачених вказаною статтею, є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Також суд прийшов до помилкового висновку про відмову прокурору у задоволенні позовної вимоги про стягнення з ОСОБА_5 заборгованості з орендної плати за спірним договором оренди землі за заявлений період з тих підстав, що вже після пред'явлення позову відповідачем сплачено частину орендної плати.

Не погоджується скаржник і з висновком суду щодо відсутності обґрунтування в позові наявності підстав для представництва в суді інтересів держави та необхідності виконання вимог ч.4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» щодо направлення повідомлення про звернення прокурора до суду.

20 лютого 2019 року ОСОБА_5 скерував до суду відзив на апеляційну скаргу, який мотивує тим, що суд надав належну правову оцінку характеру правовідносин між сторонами у справі та ухвалив законне і обґрунтоване рішення про відмову в позові через недоведеність його підстав та через відсутність у прокурора права на звернення до суду з даним позовом при встановлених судом обставинах.

Заслухавши прокурора, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає до відхилення.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що прокурором даний позов пред'явлено в інтересах держави, в тому числі і до органу, який уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Відповідно частини 2 статті 45 ЦПК України, в редакції діючій на час звернення першого заступника керівника Смілянської місцевої прокуратури до суду з даним позовом, з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді, прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з позовною заявою (заявою), бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення Верховним Судом України, про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду, прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (рішення ЄСПЛ від 01 квітня 2010 року у справі «Корольов проти Росії» (no. 2), № 5447/03, § 33; рішення ЄСПЛ від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Росії», № 42454/02, § 35).

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституцій України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

ЄСПЛ зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (рішення ЄСПЛ від 06 грудня 2007 року у справі «Воловік проти України», № 15123/03, § 45).

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, з урахуванням практики ЄСПЛ, свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом.

Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституцій України).

У пункті 3 частини першої статті 131-1 Конституції України міститься відсилання до окремого закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким є Закон України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ «Про прокуратуру».

Частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Тлумачення частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє зробити висновок, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: (а) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; (б) у разі відсутності такого органу.

Захищати інтереси держави повинні, насамперед, відповідні суб'єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб'єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб'єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Згідно з частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор зобов'язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб'єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.

Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб'єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

До таких висновків прийшов Верховний Суд в постанові від 12 вересня 2018 року у справі №697/2768/16-ц.

З позовної заяви вбачається, що перший заступник керівника Смілянської місцевої прокуратури в даній справі є позивачем.

При цьому, в порушення частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру», докази того, що прокурор попередньо, до звернення до суду, повідомив відповідний суб'єкт владних повноважень - відсутні, хоча такий орган існує.

За змістом розділу ІІ ЦК України особи поділяються на фізичні та юридичні.

Саме по собі набуття статусу юридичної особи, є набуттям і такого права як звернення до суду, що закріплено в статтях 91, 92 ЦК України, статтях 46, 47 ЦПК України та статті 6 Конвенції про права людини і основоположних свобод.

Таким чином, вказане право не може визначатись однією юридичною особою іншій.

Постановою Кабінету Міністрів України від 22 липня 2016 року №482 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України» внесено зміни до Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 року №15, та визначено, що Держгеокадастр є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

Таким чином, на час звернення першого заступника керівника Смілянської місцевої прокуратури до суду існував орган до повноважень якого відноситься державний нагляд (контроль) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

Повідомлення прокурором про встановлення факту порушення вимог земельного законодавства під час передачі в оренду земельної ділянки державної власності Голов'ятинську сільську раду, як передумова для звернення прокурора до суду, не є належним, оскільки сільська рада не є суб'єктом владних повноважень щодо вирішення питання, що є предметом даного позову.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду, що прокурор, до звернення до суду, не дотримався, встановленого законом порядку повідомлення органу, що уповноважений здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, який як до, так і на час звернення до суду існував.

Такий орган мав право на звернення до суду, в зв'язку з чим прокурор не міг набути статусу позивача та звертатись до суду.

Наведені в апеляційній скарзі доводи щодо спростування висновку суду з даного приводу колегією суддів визнаються безпідставними.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування рішення суду за наведеними у скарзі доводами, оскільки вони зводяться до невірного трактування норм матеріального права і правильності висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу заступника прокурора Черкаської області Ковтун Ю. залишити без задоволення.

Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 30 листопада 2018 року у даній справі - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 27 лютого 2019 року.

Судді: Н.І.Гончар

В.В.Пономаренко

Ю.В.Сіренко