Постанова

Іменем України

10 липня 2019 року

місто Київ

справа № 477/1300/16-ц

провадження № 61-18182св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач) Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 19 січня 2016 року у складі судді Полішко В. В. та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 13 березня 2017 року у складі колегії суддів: Лисенка П. П., Серебрякової Т. В., Самчишиної Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь матеріальні збитки в сумі 4 200, 00 грн та моральну шкоду у сумі 2 000, 00 грн.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що на підставі свідоцтва про право власності йому належить нежитлова будівля за адресою: АДРЕСА_1 , де він займається веденням підсобного господарства, а саме утримує велику рогату худобу для забезпечення власних потреб. На цій же території він зберігає техніку, яку використовує для обслуговування свого господарства, будівельні матеріали та інше знаряддя. 11 березня 2016 року, близько 21 години, ОСОБА_2 , будучи у нетверезому стані, черговий раз проник на подвір`я його господарства та порізав шини на чотирьох причепах. Дізнавшись про це, позивач звернувся до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення. Оперативною групою було проведено огляд місця події в присутності свідків, під час якого зафіксували факт пошкодження майна. За результатами проведених дій надано висновок, з якого вбачаються ознаки правопорушення громадянином ОСОБА_2 , а саме пошкодження майна позивача вартістю 4 200, 00 грн. Кримінальне провадження щодо відповідача не було відкрите з підстав малої значимості та її незначної суспільної небезпеки. Посилаючись на відмову ОСОБА_2 відшкодувати збитки добровільно, позивач просив стягнути їх на свою користь, а також 2 000, 00 грн на відшкодування моральної шкоди, оскільки діями відповідача було порушено нормальний спосіб його життя.

Стислий виклад заперечень відповідача

ОСОБА_2 проти позову заперечив, просив відмовити у його задоволенні з огляду на його необґрунтованість.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 19 січня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з відповідача на його користь 4 200, 00 грн на відшкодування збитків та 500, 00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що в судовому засіданні підтвердилося спричинення матеріальної шкоди відповідачем ОСОБА_2 позивачу ОСОБА_1 , що підтверджується письмовими доказами, наявними у матеріалах справи, та показаннями свідків, які підтверджують існування з боку відповідача щодо позивача неприязних відносин та погроз пошкодити майно, спричинення позивачу шкоди - пошкодження семи шин та вчинення цих дій відповідачем.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 13 березня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції, зазначивши, що суд вірно стягнув з відповідача збитки у визначеному позивачем розмірі і підстав для його перегляду немає. Вірно, з врахуванням характеру вчинених протиправних дій, розміру збитків, способу їх заподіяння та наслідків, визначив суд і розмір відшкодування моральної шкоди, а тому і в цій частині підстави для скасування рішення відсутні.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовувалась порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заявник зазначає, що суд необґрунтовано дійшов висновку про доведеність того, що відповідач завдав шкоди позивачу, оскільки у показаннях свідків, на які посилався суд, наявні протиріччя. Також зазначив, що відповідач не надав належних доказів купівлі нових коліс, а копія товарного чеку не є належним доказом вчинення таких дій. Окрім цього, позивач не надав належних доказів належності йому пошкодженого майна.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 21 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у травні 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 20 квітня 2011 року належить нежитлова будівля, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

11 березня 2016 року позивач звернувся до Вітовського ВП Корабельного ВП ГУНП в Миколаївській області з заявою про вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення, а саме: пошкодження семи коліс зимової резини з належних йому причепів, які знаходились на території Приватного підприємства «Даміров» за адресою: АДРЕСА_1.

Факт пошкодження майна відповідачем майна ОСОБА_1 також підтверджується протоколом огляду місця події від 16 березня 2016 року, письмовими поясненнями свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які узгоджуються з їх показами в судовому засіданні.

На підставі показань свідків суд встановив, що у вечірній час, приблизно о 21:00 годині побачили, як якась особа різала на причепах шини, усього пошкоджено 7 шин, у цій особі вони впізнали сусіда ОСОБА_2 , який і раніше постійно конфліктував із ОСОБА_1 та погрожував пошкодженням майна. ОСОБА_2 був у стані алкогольного сп`яніння, оскільки від нього було чутно запах спиртного. Також свідки пояснили, що 11 березня 2016 року, увечері, закінчивши роботу на фермі, вони із відповідачем приблизно з 20-00 год. до 21:30 год. вечеряли, після чого поїхали додому в с. Калинівку. ОСОБА_2 залишився на фермі охороняти майно. Під час вечері вживали спиртні напої.

Відповідно до висновку ІП Вітовського ВП Корабельного ВП ГУНП в Миколаївській області подальша перевірка за цим фактом припинена, із посиланням на те, що в діях ОСОБА_2 формально вбачаються ознаки правопорушення, передбаченого статтею 194 КК України, але через малозначність зазначена подія не становить суспільної небезпеки, тобто не заподіяно істотної шкоди ОСОБА_1 . У зв`язку із зазначеним цей факт відноситься до категорії кримінального провадження у формі приватного обвинувачення.

Відповідно до постанови Жовтневого районного суду Миколаївської області від 27 квітня 2016 року у справі № 477/673/16-п відповідача ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні дрібного хуліганства та притягнуто до адміністративної відповідальності за статтею 173 КУпАП. Відповідно до змісту постанови ОСОБА_2 15 березня 2016 року близько 19-00 год., перебуваючи на території господарства, що належить позивачу у с. Калинівка, порушував громадський порядок, висловлювався грубою нецензурною лайкою, погрожував пошкодженням приватного майна.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Аналіз наведеної норми права з урахуванням визначених цивільно-процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства дає підстави для висновку, що законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди; діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 19 серпня 2014 року у справі № 3-51гс14, підстав відступити від якого Верховний Суд не встановив.

Разом з тим, потерпілий має довести належними доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також той факт, що саме відповідач є заподіювачем шкоди.

Відповідно до статті 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи.

Згідно зі статтею 22 ЦК України особа, якій завдано збитків унаслідок порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) та доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій правильно встановили, що внаслідок протиправних дій відповідача позивачу були завдані збитки, які полягають у пошкодженні коліс транспортного засобу, що правомірно перебував у володінні позивача, та які склали 4 200, 00 грн.

Доводи касаційної скарги щодо того, що позивач не довів належним чином факту завдання шкоди, її розміру та належності позивачу пошкодженого майна зводяться до незгоди з висновками судів стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, який їх обґрунтовано спростував та фактично зводяться до переоцінки доказів. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Таким чином, Верховний Суд дійшов переконання, що суди першої та апеляційної інстанцій розглянули спір з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 19 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 13 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко