справа F 166/534/19
провадження F 4-с/166/1/19
УХВАЛА

іменем України

14 травня 2019 року смт. Ратне

Ратнівський районний суд Волинської області в складі головуючого - судді

ОСОБА_1,

за участю секретаря Заєць Н.П.,

заявника F ОСОБА_2,

представника стягувача ОСОБА_3 F ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою ОСОБА_2 на постанову начальника Ковельського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області ОСОБА_5 про відвід у виконавчому провадженні,

встановив :

03 травня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із скаргою, в якій зазначив, що старшим державним виконавцем Ковельського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області (далі F Ковельського МВ ДВС) ОСОБА_6 здійснюються виконавчі дії з примусового виконання рішення Ратнівського районного суду від 03 червня 2011 року у справі F2/0313/167/11 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дітей.

На пропозицію державного виконавця він перераховував кошти на утримання дітей безпосередньо на картку стягувача, а не на депозитний рахунок відділу державної виконавчої служби. У звFязку із заміною стягувачем картки, він перераховув аліменти на іншу картку. Однак державний виконавець включала не всі кошти в загальну суму сплачених аліментів, через що заборгованість штучно зросла і досягла більше ніж 60000 гривень.

Зазначив, що йому відомо про дружні стосунки стягувачки із державним виконавцем Веселухою Ю.В., яка неодноразово натякала на необхідність подарувати належну йому квартиру дітям.

Крім цього, вказав, що на його вимогу встановити реальну заборгованість зі сплати аліментів з урахуванням сплачених сум на дві картки державний виконавець надавала формальні відписки, не включаючи до суми сплачених аліментів коштів, внесених на другу картку.

Вважає, що державний виконавець сприяє в інтересах стягувачки штучному нарощуванню боргу з тим, щоб його сума перевищила 20 мінімальних заробітних плат, що стало би підставою для звернення стягнення на належну йому квартиру.

У звFязку з цим він 01 квітня 2019 року звернувся до начальника Ковельського МВ ДВС із заявою про відвід державного виконавця Веселухи Ю.В..

Постановою начальника Ковельського МВ ДВС ОСОБА_5 від 16 квітня 2019 року ВП F31880119 у задоволенні вказаної заяви відмовлено. Вважає оскаржувану постанову необґрунтованою, оскільки її мотивувальна частина не містить аргументації відхилення заяви про відвід і зводиться до цитування приписів ст.ст.5, 23 Закону України «Про виконавче провадження» та коментарів до них.

Просить визнати незаконною і скасувати постанову начальника Ковельського МВ ДВС ОСОБА_5 від 16 квітня 2019 року ВП F31880119 про відвід у виконавчому провадженні, задовольнити заяву про відвід старшого державного виконавця Ковельського МВ ДВС ОСОБА_6

У судовому засіданні заявник скаргу підтримав з підстав, зазначених у ній.

Представник стягувача проти задоволення скарги заперечив, пояснив, що відвід державного виконавця є необґрунтованим, відтак начальником Ковельського МВ ДВС прийнято законне рішення про відмову в задоволенні відводу державного виконавця.

Представник Ковельського МВ ДВС до суду не зFявився. Начальником Ковельського МВ ДВС подано заяву про розгляд скарги у відсутності представника, зазначено про заперечення проти задоволення скарги.

Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про таке.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.23 Закону України «Про виконавче провадження» у разі виявлення обставин, передбачених частиною четвертою статті 5 цього Закону, відвід виконавцю може бути заявлений стягувачем, боржником або їхніми представниками. Відвід має бути вмотивованим, викладеним у письмовій формі і може бути заявлений у будь-який час до закінчення виконавчого провадження. Питання про відвід державного виконавця, який не заявив самовідвід, вирішується начальником відділу, якому підпорядкований державний виконавець, про що виноситься постанова. Відмова у задоволенні відводу державного виконавця може бути оскаржена в 10-денний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Із ст.ст.447, 448 ЦПК України вбачається, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 березня 2018 року (справа F 660/612/16-ц, провадження F 14-19цс18) за загальним правилом, передбаченим ч. 1ст. 74 ЗУ «Про виконавче провадження» від 02.06.16, з урахуванням вимог ст.447, 448 ЦПК України, ст.339, 340 ГПК України, ч.5 ст.287 КАС України у редакціях від 03 жовтня 2017 року, у разі оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу ДВС або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого за правилами цивільного судочинства, зазначена скарга розглядається судом, який ухвалив вказане рішення, за правилами цивільного судочинства.

Судом установлено, що 01 квітня 2019 року ОСОБА_2 подав на імFя начальника Ковельського МВ ДВС ОСОБА_5 заяву про відвід державного виконавця Веселухи В.Ю., яка здійснює виконавче провадження з виконання рішення Ратнівського районного суду від 03.06.11 про стягнення з нього на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання дітей.

Відвід мотивовано тим, що державний виконавець незаконно не включала в рахунок сплати аліментів внесені ОСОБА_2 кошти на картковий рахунок ОСОБА_3, таким чином, на його думку, штучно завищивши розмір заборгованості зі сплати аліментів. Крім цього, підставою для відводу ОСОБА_6 вважає те, що остання в перевищення службових повноважень неодноразово натякала на необхідність здійснення ОСОБА_2 подарунку дітям належної йому квартири.

16 квітня 2019 року начальником Ковельського МВ ДВС ОСОБА_5 винесено постанову про відвід у виконавчому провадженні ВП F31880119. Згаданою постановою у задоволенні відводу старшого державного виконавця відділу ОСОБА_6 відмовлено.

Відповідно до Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 F512/5, під час здійснення виконавчого провадження виконавець приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складання актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених Законом та іншими нормативно-правовими актами. Постанова як окремий документ містить, серед іншого, такий обов'язковий реквізит, як мотивувальна частина із зазначенням мотивів, з яких виконавець прийняв відповідне рішення (дійшов певних висновків), і посилання на норму закону, на підставі якого винесено постанову.

Установлено, що мотивувальна частина оскаржуваної постанови містить виключно процитовані норми ст.ст.5, 23 Закону України «Про виконавче провадження» з наведенням підстав для відводу (самовідводу) державного, приватного виконавця, інших учасників виконавчого провадження, порядку й строків вирішення заяв про відвід (самовідвід) та порядку й строків оскарження постанов, прийнятих за результатами розгляду цих заяв.

При цьому, жодного аналізу обставин, зазначених ОСОБА_2, начальником Ковельського МВ ДВС не надано. Не вказано, з яких підстав у задоволенні відводу державного виконавця відмовлено.

Таким чином, не вказано будь-яких мотивів, з яких начальник Ковельського МВ ДВС ОСОБА_5 прийняв рішення про відмову в задоволенні відводу.

Ураховуючи невмотивованість оскаржуваної постанови, суд доходить висновку про її скасування.

Вимога заявника про постановлення судом ухвали про задоволення відводу державного виконавця Ковельського МВ ДВС ОСОБА_6 до задоволення не підлягає, оскільки фактично начальником згаданого відділу заява про відвід по суті не розглянута, відтак суд не в змозі перевірити мотиви прийнятого рішення з огляду на їх ненаведення в оскаржуваній постанові.

При цьому, уповноваженою посадовою особою Ковельського МВ ДВС слід повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про відвід державного виконавця, належним чином мотивувавши прийняте рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.23 Закону України «Про виконавче провадження», ст.451 ЦПК України, суд

ухвалив:

Скаргу ОСОБА_2 на постанову начальника Ковельського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області ОСОБА_5 про відвід у виконавчому провадженні, задовольнити частково.

Постанову начальника Ковельського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області ОСОБА_5 від 16 квітня 2019 року ВП F31880119 про відмову в задоволенні відводу державного виконавця Веселухи Ю.В. скасувати.

ЗобовFязати уповноважену посадову особу Ковельського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про відвід державного виконавця Веселухи Ю.В.

У задоволенні решти скарги відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Ухвала може бути оскаржена до Волинського апеляційного суду через Ратнівський районний суд шляхом подачі в 15-денний строк з дня її проголошення апеляційної скарги.

Суддя Ратнівського

районного суду ОСОБА_1