Провадження № 2/127/2417/18
26.02.2019 року м. Вінниця
Вінницький міський суд Вінницької області в складі:
головуючого-судді Бессараб Н.М.,
при секретарі Сегеді Т.Й.,
з участю представника позивача - адвоката Балтака Д.О.,
представника третьої особи Бойко М.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, за участютретьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - Служби у справах дітей Вінницької міської ради про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-
ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, мотивуючи позовні вимоги тим, що позивачу на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1. В зазначеній квартирі зареєстровані позивач ОСОБА_3 (власник) та її дочка ОСОБА_4 разом із внуком ОСОБА_5Відповідачі у справі ОСОБА_4, ОСОБА_5фактично не проживають у квартирі з серпня 2016 року, у зв'язку з чим не сплачують комунальні послуги, не беруть участі в утриманні житла. Реєстрація місця проживання відповідачів в квартирі порушують права позивача як власника, а саме володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, тому позивач звернулася до суду з даним позовом.
Ухвалою суду від 21.11.2018 року до участі в даній справі в якості третьої особи без самостійних вимог було залучено службу у справах дітей Вінницької міської ради, оскільки відповідач ОСОБА_5 є неповнолітнім (а.с. 80).
В судовому засіданні представник позивача - адвокатБалтак Д.О. позовні вимоги підтримав в повному обсязі, пославшись на обставини викладені у позовній заяві, не заперечив щодо заочного розгляду справи. На запитання суду пояснив, що позивач не спілкується з відповідачами тривалий час, хоча вони є близькими родичами, а з серпня 2016 року відповідачі виїхали з належної позивачці квартири і теперішнє їх місце перебування не відомо.
До судового засідання відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 не з'явилися, хоча про час, дату та місце судового розгляду повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Відзив на позовну заяву від відповідачів до суду не надходив.
Представник служби у справах дітей Вінницької міської ради суду пояснила, що підтримує висновок виконавчого комітету Вінницької міської ради від 18.01.2019 року про недоцільність визнання дитини ОСОБА_5 втратившим право користування квартирою.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Разом з тим, відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Таким чином, з урахуванням приписів ст. ст. 223, 280 ЦПК України суд прийшов до висновку про розгляд справи у відсутність відповідачів в порядку заочного провадження, оскільки в справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін і представник позивача не заперечив проти такого порядку розгляду справи.
Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про задоволення позову з таких підстав.
Судом встановлено, що позивачці ОСОБА_3 в цілому на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 16.12.1999 року державним нотаріусом Третьої вінницької державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі №1-5522 та свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 06.12.2005 року державним нотаріусом Третьої вінницької державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі №1-3254 (а.с. 12-14).
Згідно довідки №1269, виданої 06.04.2018 року міським комунальним підприємством «Житлово-експлуатаційна контора №12» в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані позивач ОСОБА_3 (власник) та відповідачі: дочка ОСОБА_4 разом із внуком ОСОБА_5, однак з 01.08.2016 року по 01.09.2018 року нарахування по комунальних послугах на ОСОБА_4, ОСОБА_5не проводяться у зв'язку з їх не проживанням заданою адресою (а.с. 11).
Відповідно до висновку виконавчого комітету Вінницької міської ради від 18.01.2019 року №01-00-011-2903, орган опіки та піклування Вінницької міської ради вважає недоцільним визнання дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, втратившим право користування квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
Згідно із ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК України, ст. 311 ЦК України, право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи.
Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.
Згідно зі ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник має право користуватися, розпоряджатися та володіти своїм майном.
Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Об'єктом власності особи може бути, зокрема,- житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України).
Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до ст. 71 ЖК України якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Статтею 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним в будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.
Згідно із ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
В п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз'яснено, що у справах цієї категорії необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
Наведене свідчить про те, що при вирішенні питання про втрату права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін відсутності такої особи та поважність причини цієї відсутності.
Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає, що позивач надала суду належні та допустимі докази на підтвердження факту, що донька та онук позивача - відповідачі у справі ОСОБА_4, ОСОБА_5 в квартирі АДРЕСА_1 не проживають з 01.08.2016 року без поважних причин.
Частиною 3 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
Частиною 4 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місцем проживання її батьків (усиновлювачів) або одного із них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.
В силу ст. 160 СК України місце проживання дитини визначається по місцю проживання батьків.
Малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.
Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків.
Малолітня дитина не є самостійним суб'єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.
Отже, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками.
Суд не приймає до уваги висновок органу опіки та піклування щодо заперечення проти недоцільності визнання дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, втратившим право користування квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, оскільки наявне право на користування квартирою неповнолітньою особою не може створювати перешкоди власникові в праві володіння, користування, розпорядження своїм майном на власний розсуд.
Інтереси дитини даним рішенням не порушуються з огляду на те, що неповнолітній ОСОБА_5 у спірній квартирі не мешкає.
Враховуючи наведене, суд дійшов до висновку про те, що позов слід задовольнити, оскільки, відповідачі за вказаною адресою не проживають з 01.08.2016 року без поважних причин і вказане порушує права та інтереси позивача щодо володіння та розпорядження належною їй власністю.
На підставі викладеного, керуючись ст. 160 СК України, ст. ст. 9, 71, 72, 156 ЖК УРСР, ст. ст. 15, 16, 29, 316-317, 319, 321, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 12, 81, 89, 141, 178, 191, 263-265, 279, 280-282 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги задовольнити.
Усунути перешкоди ОСОБА_3 у користуванні належною їй на праві приватної власності квартирою АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_4, ОСОБА_5такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1.
Рішення суду може бути оскаржено позивачем до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 27.02.2019 року.

Суддя: