КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2019 року м. Київ

Єдиний унікальний номер справи № 759/2683/16-ц

Апеляційне провадження №22-ц/824/9618/2019

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Іванченко М.М.

суддів: Желепи О.В., Білич І.М.

при секретарі: Макаровій К.В.

за участю:

відповідача: ОСОБА_1

розглянула в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Васильківська міська рада, як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів

за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_1

на рішення Голосіївського районного суду м. Києва ухваленого 5 лютого 2019 року в привішенні суду під головуванням судді Шевченко Т.М. (повний текст судового рішення складено 15 лютого 2019 року),-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 в якому просила позбавити відповідача батьківських прав відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_2 та стягнути аліменти на утримання дочки у розмірі 5000 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що вона народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 та її батьками є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 21 грудня 2010 року шлюб між батьками позивача розірвано. Після розірвання шлюбу позивач залишилась проживати разом із батьком. Розпорядженням № 793 від 21 грудня 2010 року Богуславської РДА Київської області визначено місце проживання позивача разом з батьком ОСОБА_5 . Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11 травня 2012 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 аліменти на утримання позивача - ОСОБА_7 , в розмірі 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 14 лютого 2011 року і до досягнення дитиною повноліття. До червня 2017 року позивач навчалась на денному відділенні Київського коледжу будівництва, архітектури та дизайну. З 1 вересня 2017 року позивач навчається у Київському національному університеті будівництва і архітектури на заочній формі навчання. Відповідач не приймала участі у вихованні позивача, не цікавилася життям доньки, матеріально не допомагала. На думку позивача, відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, а тому вона звернулась із даним позовом до суду.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 5 лютого 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на її утримання аліменти в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів щомісяця, починаючи з 18 жовтня 2016 року, та до закінчення навчання - 30 червня 2020 року.

У задоволенні інших вимог відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, є незаконними та необґрунтованими, ухвалені з порушеннями норм чинного законодавства а тому просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення вимог у повному обсязі.

Крім того зазначає, що ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення аліментів у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів щомісяця суд не звернув уваги на те, що позивач просила стягувати аліменти у твердій грошовій сумі. Крім того, вказувала, що матір після розірвання шлюбу з батьком не цікавилась життям позивачем, не приймала участі у її вихованні.

Також до апеляційного суду звернулась із апеляційною скаргою ОСОБА_1 в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права та при не повному з`ясуванні обставин справи просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

При цьому вказує, що на даний час не має можливості надавати матеріальну допомогу дочці, оскільки на її утриманні перебуває її матір пансіонерка ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 та чоловік пенсіонер ОСОБА_9 , який є інвалідом ІІ групи, та їм обом регулярно необхідно купувати ліки та возити на медичне обстеження.

Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому просила рішення суду скасувати у повному обсязі та відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , при цьому зауважувала, що бажала приймати активну участь у вихованні та утриманні дочки, проте батько дочки всіляко перешкоджав цьому, неодноразово без відома ОСОБА_1 змінював місце проживання та школу. Вказує, що не має можливості надавати матеріальну допомогу своїй повнолітній дочці, оскільки на її утриманні перебуває матір ОСОБА_8 та чоловік ОСОБА_9 , який є інвалідом другої групи.

Сторона позивача звернулась до апеляційного суду із відзивами на апеляційну скаргу в якій вказується про незгоду з доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 та просять її залишити без задоволення. При цьому вказують, що ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів того, що чоловік та матір перебувають на її утриманні та потребують матеріальної допомоги.

Відповідач у суді апеляційної інстанції підтримала подану нею апеляційну скаргу та просила рішення суду скасувати та заперечувала проти доводів апеляційної скарги позивача тому просила ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. та просили рішення суду залишити без змін.

Позивач, представник позивача та третя особа у судове засідання не з`явились про день час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з тим, що вона хворіє. При цьому доказів на підтвердження вказаних обставин суду не надано.

Також, з матеріалів справи вбачається, що позивач має свого представника ОСОБА_10 , матеріали справи не містять доказів того, що останній вже не є її представником. При цьому стороною позивача не надано доказів не можливості бути присутнім представника ОСОБА_2 - ОСОБА_10 .

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосується безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях. Відтак в кожному випадку апелянт при зверненні до суду повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.

Зважаючи на викладене апеляційний суд, враховуючи положення ст.372 ЦПК України вважає за можливе розглядати справу у відсутності осіб, що не з`явились.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась ОСОБА_2 , згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 26 січня 2011 року відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві батьками є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , (а.с. 7, том 1)

Розпорядженням № 793 від 21 грудня 2010 року Богуславської РДА Київської області визначено місце проживання ОСОБА_7 , 1998 року народження, разом з батьком ОСОБА_5 . Одночасно зобов`язано ОСОБА_5 не чинити перешкоди матері ОСОБА_4 у спілкуванні та участі у вихованні малолітньої доньки ОСОБА_7 (а.с. 17, том 1)

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11 травня 2012 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 аліменти на утримання доньки - ОСОБА_7 в розмірі 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 14 лютого 2011 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 13, том 1).

Звернувшись до суду з позовом про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав позивач посилалась на наявність підстав визначених ст.164 СК України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції вважав недоцільним позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав щодо дочки ОСОБА_2 , оскільки матеріали справи не містять доказів ухилення відповідача від виконання обов`язків матері.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.

Відповідно до вимог п.2,3 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, жорстоко поводяться з дитиною.

На підставі ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п.п.15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків. Питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно положень ст. 9 вказаної Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов`язок другого батька надати можливість для такого спілкування.

Відповідно до вимог Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, в якій міститься принцип 6, дитина може бути розлучена з матір`ю лише у винятковій ситуації.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Принцип «найкращих інтересів дитини» є пріоритетним при вирішенні справ цієї категорії.

Позивачем не надано жодного доказу того, що матір ОСОБА_1 належним чином не піклувалась про неї з власної волі, негативно впливала на її психологічний стан.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що позивачем не спростовано доводи відповідача проте, що батько позивача чинив їй перешкоди у спілкуванні з дочкою ОСОБА_2 .

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 зверталась до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_5 про усунення перешкод у спілкуванні з донькою та рішенням цього суду від 11 квітня 2012 року зобов`язано ОСОБА_5 усунути перешкоди ОСОБА_1 у спілкуванні з донькою ОСОБА_2 .

Також, відповідач надала докази того, що вона намагалась приймати участь у вихованні дочки, проте позивачем жодним чином не спростовано наявні в матеріалах справи докази.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що матеріали справи містять низку доказів, які свідчать про те, що ОСОБА_2 відмовлялась спілкуватись з матір`ю. При цьому суд не приймає до уваги доводи позивача про те, що документи, згідно яких вона відмовляється від спілкування з матір`ю нею складено під тиском ОСОБА_1 , оскільки в матеріалах справи наявний лист служби у справах дітей Васильківської міської ради Київської області від 26 липня 2013 року №02-10/377 згідно якого ОСОБА_2 (позивач) не бажає спілкуватись із ОСОБА_1 (а.с. 71, том 1).

Тому апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про позбавленні батьківських прав є законним та обґрунтованим, відповідає вимогам матеріального та процесуального права, внаслідок чого підстав для його скасування з мотивів викладених в апеляційній скарзі ОСОБА_2 , не вбачається.

Задовольняючи вимоги в частині вимог про стягнення аліментів суд першої інстанції керувався тим, що ОСОБА_2 продовжує навчання, в зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги, а тому суд вважав, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню аліменти на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання в розмірі ј частини заробітку доходу платника аліментів щомісяця, починаючи з 18 жовтня 2016 року та до закінчення навчання - 30 червня 2020 року.

Проте апеляційний суд в повній мірі не може погодитись із таким висновком суду з огляду на таке.

Згідно із частинами першою, другою статті 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріально допомогу.

Право на утримання припиняється у разі припинення навчання.

Статтею 200 СК України визначено, що суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.

При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

У пункті 2 постанови Пленумом Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років, продовження ними навчання, потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі та можливість надавати таку допомогу.

Відповідно до положень частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Висновки судів першої та апеляційної інстанції узгоджуються з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 6 серпня 2018 року у справі № 748/2340/17 (провадження № 61-12495св18) щодо застосування статті 199 СК України, який полягає у тому, що «обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину)».

Так, як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_2 до 30 червня 2017 року навчалася на денному відділенні Київського коледжу будівництва, архітектури та дизайну, що підтверджується довідкою № 52 від 28 січня 2016 року (а.с. 14, том 1).

Згідно довідки № 04-12.1/322 від 4 жовтня 2018 року ОСОБА_2 з 1 вересня 2017 року навчається у Відокремленому структурному підрозділі «Інститут інноваційної освіти Київського національного університету будівництва і архітектури за спеціальністю 191 «Архітектура та містобудування» на заочній формі навчання. Термін навчання з 1 вересня 2017 року по 30 червня 2020 року (а.с. 207том 2).

Згідно наявного в матеріалах справи договору про надання освітньої послуги №36-14/Арх від 1 вересня 2017 року укладеного між Київським національним університетом будівництва і архітектури та ОСОБА_2 , в порядку та на умовах визначених цим договором, виконавець зобов`язується за рахунок коштів замовника здійснювати його навчання на базі ІІНО КНУБА за заочною формою навчання навчальним планом бакалавр. Строк надання освітньої послуги з Загальна вартість освітньої послуги за весь строк навчання становить 30000 грн. з 1 вересня 2017 року по 30 червня 2020 року (а.с. 199- 201 том 1).

При цьому матеріали справи не містять доказів того, що позивач працевлаштована та отримує дохід.

Отже, судом вірно встановлено, що позивач потребує матеріальної допомоги.

Твердження відповідача про те, що вона не має можливості надавати матеріальну допомогу дочці, оскільки на її утриманні перебуває її матір пансіонерка ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 та чоловік пенсіонер ОСОБА_9 , який є інвалідом ІІ групи, та їм обом регулярно необхідно купувати ліки та возити на медичне обстеження судом не приймаються до уваги з огляду на таке.

Так, ОСОБА_1 на підтвердження вказаних доводів надано пенсійне посвідчення серія С№148019 від 16 вересня 2002 року виданого Управлінням праці та соціального захисту населення Святошинською РДА в м. Києві на ім`я ОСОБА_8 ; пенсійне посвідчення серія НОМЕР_2 виданого ПФУ на ім`я ОСОБА_9 , згідно з яким він є інвалідом другої групи та виписку із історії хвороби ОСОБА_8 . Проте надані докази не підтверджують того, що матір та чоловік відповідача потребують матеріальної допомого та те, що пенсійного забезпечення отриманих за рахунок держави не є достатнім.

У суді апеляційної інстанції відповідач вказувала, що вона працевлаштована отримує дохід у розмірі мінімальної заробітної плати, при цьому доказів на підтвердження вказаному не надала, оскільки побоюється, що з боку позивача будуть направлені скарги роботодавцю, що в свою чергу може призвести до її звільнення.

Також, відповідач надала суду копію направлення Жіночої консультації Київського міського полового будинку № 3 від 30 жовтня 2019 року № 719 на РДВ, оригінал якого апеляційним судом оглянуто.

Отже враховуючи викладені обставини апеляційний суд вважає, що рішення суду в частині визначення способу стягнення аліментів є необґрунтованими, тому апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, а рішення суду в частині визначення способу стягнення аліментів підлягає зміні.

Так, звертаючись до суду із позовом про стягнення аліментів позивач просила стягнути аліменти на її утримання у розмірі 5000 грн щомісяця проте доказів на підтвердження такої суми коштів суду не надано.

Враховуючи те, що позивач потребує допомоги, а відповідач має можливість надавати таку допомогу та судом при визначені розміру аліментів приймається до уваги розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, навчання позивача у вищому навчальному закладі на платній основі, апеляційний суд вважає, що з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 необхідно стягнути на її утримання аліменти в розмірі 1200 грн щомісяця з індексацією стягуваних сум відповідно до чинного законодавства, починаючи з 18 жовтня 2016 року і до припинення навчання у вищому навчальному закладі, але не більше ніж до досягненню нею 23 років.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

При цьому в порядку розподілу судових витрат з відповідача на користь держави в дохід держави підлягає стягненню 1378 грн судового збору.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 5 лютого 2019 року - змінити в частині визначення способу стягнення аліментів.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженки м. Корсунь - Шевченківський Черкаської області, ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_2 ) на її утримання аліменти в розмірі 1200 грн щомісяця з індексацією стягуваних сум відповідно до чинного законодавства, починаючи з 18 жовтня 2016 року і до припинення навчання у вищому навчальному закладі, але не більше ніж до досягненню нею 23 років.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженки м. Корсунь - Шевченківський Черкаської області, ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь держави в дохід держави (отримувач коштів: ГУК у м. Києві/м.Київ/22030106, код отримувача (код ЄДРПОУ) 37993783, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП) рахунок отримувача: UA6026001, код класифікації доходів бюджету:22030106) 1378 грн судового збору.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний тест постанови складено та підписано 27 листопада 2019 року.

Головуючий суддя:

Судді: