ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2019 року

м. Харків

справа № 619/4117/18

провадження № 22-ц/818/769/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кругової С.С.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

секретаря Кучер Ю.Ю.,

Учасники справи :

Позивач ОСОБА_1

Відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 1 листопада 2018 року (суддя першої інстанції Болибок Є.А.), -

в с т а н о в и в :

Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 1 листопада 2018 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання.

Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_2 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу скасувати і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції за встановленою підсудністю.

Вказує, що ухвала суду першої інстанції є незаконною, безпідставною, необґрунтованою та постановленою при неповному з'ясуванні фактичних обставин справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та є такою, що підлягає скасуванню.

Зазначає, що суд не з'ясував за якою адресою знаходяться земельні ділянки та яка вартість кожної земельної ділянки право власності на які просить визнати позивач, крім того суд в порушення вимог закону постановлюючи оскаржувану ухвалу не керувався вимогами статті 30 ЦПК України.

Відповідач в судове засідання до суду апеляційної інстанції не з"явився, у відзиві на апеляційну скаргу просив розглядати справу без нього (а.с.47).

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено, що позивач звернувся до суду з позовом в якому просив визнати за ним право власності на ? частину земельної ділянки, з кадастровим номером НОМЕР_1, площею 0,1 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та визнати за ним право власності на ? частину земельної ділянки, з кадастровим номером НОМЕР_1, площею 0,162 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що міститься в матеріалах справи власником спірних земельних ділянок, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 (а.с.19).

При цьому, площа земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1, дійсно 0,1 га, тоді як інша земельна ділянка має кадастровий номер не НОМЕР_1, а НОМЕР_2 і площа не 0,162 га, як зазначено в позові, а 0,0162 га .

Отже з матеріалів справи вбачається, що позивач помилково зазначив в позові кадастровий номер однаковий і площу другої земельної ділянки.

Судова колегія зухвалою суду погоджується, зважаючи на те, що перелік позовів, для яких установлена виключна підсудність, розширеному тлумаченню не підлягає. Такий перелік визначений у статті 30 ЦПК України, у частині першій якої зазначено, що позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов'язані між собою позовні вимоги пред'явлені одночасно щодо декількох об'єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об'єкта, вартість якого є найвищою.

Місцезнаходження нерухомого майна має бути підтверджено документально. Виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна. Згідно з положеннями статті 181 ЦК України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Згідно з пунктом 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5 до позовів, що виникають з приводу нерухомого майна, належать, зокрема, позови про визнання права на таке майно, про витребування майна із чужого незаконного володіння, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, не пов'язаних із позбавленням володіння, про встановлення сервітуту, виключення майна з-під арешту, визнання правочину недійсним (незалежно від заявлення вимоги про застосування наслідків недійсності правочину) тощо.

Тлумачення частини першої статті 30 ЦПК свідчить, що правила виключної підсудності застосовуються до будь-яких позовів: пов'язаних з правом особи на нерухоме майно (виникненням, зміною, припиненням); про недійсність договорів щодо такого майна та застосування наслідків недійсності договору; з приводу невиконання умов договору, предметом якого є нерухоме майно.

У своїй позовній заяві позивач просить визнати за ним право власності на ? частину земельної ділянки з цільовим призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та на ? частину земельної ділянки, з цільовим призначення для ведення особистого селянського господарства, які територіально знаходяться за однією й тією ж адресою: АДРЕСА_1 і визначення їх ціни не може впливати на будь-які обставини, щодо визначення правил підсудності.

Виходячи із системного аналізу наведених норм права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що цей спір виник з приводу нерухомого майна, відтак суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок, що на нього поширюються правила виключної підсудності.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, оскільки матеріали справи містять докази що нерухоме майно земельні ділянки щодо яких виник спір, територіально знаходяться у Дергачівському районі Харківської області, тобто справа підсудна Дергачівському райсуду Харківської області.

За таких обставин, підстав для задоволення апеляційної скарги, судова колегія не вбачає. Ухвала суду не підлягає скасуванню, оскільки постановлена з дотриманням норм процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389,390, 391 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 1 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. В силу ст.389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий С.С. Кругова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук

повний текст постанови

складено 14 січня 2019 року