Постанова
Іменем України

25 липня 2019 року
м. Київ

справа № 324/1175/17

провадження № 61-20733 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,

учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
представник позивача ОСОБА_2 ,
відповідач Міністерство оборони України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на постанову Апеляційного суду Запорізької області від 27 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Дашковської А. В.,

Кримської О. М., Подліянової Г. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що у період з 09 вересня 1980 року по

17 листопада 1982 року він проходив військову службу у Збройних силах Союзу Радянських Соціалістичних Республік (далі СРСР). Наказом Міністра оборони СРСР від 27 вересня 1982 року № 242 його було звільнено у запас.

21 березня 1992 року він прийняв присягу на вірність народу України та був взятий на облік Міністерства оборони України. Наказом Міністерства оборони України від 07 березня 2014 року № 160 йому присвоєно військове звання «молодший сержант». Під час проходження військової служби та участі у бойових діях на території Демократичної республіки Афганістан він отримав ряд вогнепальних осколкових поранень голови, лівої верхньої і нижньої кінцівок.

На засіданні Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв (протокол від 14 грудня 2016 року № 5080) установлено, що отримані ним поранення, контузія та захворювання дійсно пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, та зазначено, що у подальшому отримані ним ушкодження здоров`я призвели до розвитку негативних наслідків у вигляді облітеруючого атеросклерозу нижніх кінцівок, оклюзії стегново-підколінного сегмента зліва, артерій гомілки справа, хронічної ішемії ІІ А.

16 січня 2017 року у результаті огляду медико-соціальної експертної комісії (далі МСЕК) йому встановлено другу групу інвалідності, яка пов`язана з виконанням обов`язків військової служби.

Посилаючись на те, що внаслідок отриманих ним під час проходження військової служби поранень, контузії та захворювання істотно погіршився стан здоров`я, він постійно відчуває больові синдроми та психологічний дискомфорт, вимушений значну частину часу перебувати на амбулаторному та стаціонарному лікуванні, що позбавляє його можливості вести повноцінний спосіб життя та завдає йому моральні страждання, просив стягнути з Міністерства оборони України на відшкодування моральної шкоди 50 000,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 11 жовтня

2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 25 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що встановлення ОСОБА_1 другої групи інвалідності є наслідком отриманих ним травм, пов`язаних із проходженням військової служби, а тому саме на Міністерство оборони України, як на уповноважений орган державного управління, покладається обов`язок держави відшкодувати заподіяну йому моральну шкоду, розмір якої визначено із урахуванням принципів розумності, виваженості та справедливості.

Ухвалою Пологівського районного суду Запорізької області від 13 жовтня

2017 року виправлено описку в абзаці першому резолютивної частини рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 11 жовтня 2017 року, викладено зазначений абзац в наступній редакції:

«Позовні вимоги ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково, стягнувши з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_1 , в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, 25 000 (двадцять п`ять тисяч) гривень 00 копійок».

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 27 лютого 2018 року апеляційну скаргу Міністерства оборони України задоволено, рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 11 жовтня 2017 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди залишено без задоволення.

Скасовуючи рішення першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що чинне на момент отримання позивачем ушкодження здоров`я законодавство не містило положень щодо відшкодування моральної шкоди, якої особа зазнала у зв`язку з ушкодженням її здоров`я при виконанні обов`язків військової служби, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Узагальнені вимоги та доводи касаційної скарги

У квітні 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , у якій заявник, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову Апеляційного суду Запорізької області від 27 лютого

2018 року та залишити в силі рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 11 жовтня 2017 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що обставини, на які він посилається, як на обгрунтування своїх вимог про стягнення моральної шкоди, підтверджуються зібраними у справі доказами, яким апеляційний суд не надав належної оцінки, що свідчить про порушення ним норм процесуального права. Апеляційний суд невірно визначив момент заподіяння моральної шкоди, пов`язавши його з датою отримання поранення у 1981 році, тоді як право на її відшкодування у заявника виникло після встановлення йому другої групи інвалідності, причиною якої є захворювання, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби. Вказував на те, що він до 01 березня 2017 року відносився до осіб сержантського складу, був військовослужбовцем запасу Збройних Сил України другого розряду, а тому на нього поширюється дія Закону України «Про соціальний і правових захист військовослужбовців та членів їх сімей». Суд апеляційної інстанції також не звернув увагу на те, що внаслідок погіршення стану здоров`я від захворювань та поранень, отриманих під час проходження військової служби, він позбавлений можливості вести повноцінний спосіб життя, а тому визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди є обгрунтованим.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Відповідно до статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня

2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Установлені судами фактичні обставини справи

Судами установлено, що ОСОБА_1 з 18 грудня 1980 року по 17 листопада 1982 року брав участь у бойових діях в Демократичній республіці Афганістан, що підтверджується довідкою Пологівського районного військового комісаріату Запорізької області від 05 жовтня 2016 року № 1/1372.

У 1981 році при виконанні службового обов`язку в Демократичній республіці Афганістан ОСОБА_1 отримав множинні вогнепальні осколкові поранення голови, лівої верхньої і нижньої кінцівок, що підтверджується висновком спеціаліста від 06 грудня 2016 року № 42.

17 листопада 1982 року ОСОБА_1 звільнено у запас наказом Міністра оборони СРСР від 27 вересня 1982 року № 242.

Відповідно до витягу з протоколу Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 14 грудня 2016 року № 5080, що отримані молодшим сержантом у відставці ОСОБА_1 , множинні вогнепальні осколкові поранення голови, лівої верхньої і нижньої кінцівок (контузія головного мозку у 1981 році), дійсно, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії. В подальшому отримані ОСОБА_1 ушкодження здоров`я призвели до розвитку: «Облітеруючого атеросклерозу нижніх кінцівок, оклюзії стегново-підколінного сегмента зліва, артерій гомілки справа. Хронічної ішемії ІІ А».

Згідно з довідкою МСЕК від 16 січня 2017 року серії АВ №0679429 ОСОБА_1 встановлена друга група інвалідності, яка пов`язана з виконанням ним обов`язків військової служби при перебуванні у країнах, де велись бойові дії.

ОСОБА_1 має статус ветерана війни-учасника бойових дій, що підтверджується копією безтермінового посвідчення серії НОМЕР_2 , виданого Пологівським районним військовим комісаріатом Запорізької області 27 травня 1996 року.

Висновки Верховного Суду та нормативно-правове обґрунтування

Стаття 56 Конституції України встановлює, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини першої та пункту 2 частини другої статті 23 ЦК Україниособа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Згідно з частинами першою та другою статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, так як необхідно довести наявність усіх складових цивільно-правової відповідальності та правильно визначити суб`єкт такої відповідальності.

З урахуванням наведеного передчасним та необгрунтованим є висновок апеляційного суду про те, що обов`язок держави відшкодувати позивачу завдану моральну шкоду покладається на Міністерство оборони України, як на уповноважений орган державного управління, оскільки суд апеляційної інстанції не встановив наявності усіх складових цивільно-правової відповідальності в діях чи бездіяльності Міністерства оборони України, що виключає його відповідальність за заподіяння позивачеві моральної шкоди.

Разом з тим, зазначений висновок суду апеляційної інстанції не вплинув на правильність вирішення спору по суті та не може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з пунктами 2, 3 рішення Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 09 лютого 1999 року за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час якого вони настали або мали місце. Проте надання зворотної сили в часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

При вирішенні позову про відшкодування моральної шкоди необхідно з`ясовувати, коли виникли правовідносини сторін та коли була завдана моральна шкода.

Посилання заявника на те, що моментом заподіяння моральної шкоди є дата встановлення йому групи інвалідності, а не дата отримання ним поранення у 1981 році є неспроможними, оскільки позивач як на підставу своїх вимог про відшкодування моральної шкоди посилався на те, що він позбавлений можливості вести повноцінний спосіб життя та постійно відчуває больові синдроми і психологічний дискомфорт внаслідок погіршення стану здоров`я, яке настало внаслідок отриманих ним поранень під час проходження військової служби та участі у бойових діях на території Демократичної республіки Афганістан у 1981 році, а не в результаті встановлення йому інвалідності, яка є наслідком отриманих ушкоджень, а не їх причиною. Зазначене підтверджується довідкою МСЕК від 16 січня 2017 року серії АВ № 0679429, відповідно до якої інвалідність позивача пов`язана з виконанням ним обов`язків військової служби при перебуванні у країнах, де велись бойові дії, тобто при участі його в бойових діях на території Демократичної Республіки Афганістан.

Таким чином, установивши, що ОСОБА_1 отримав ушкодження здоров`я, які стали підставою для встановлення йому другої групи інвалідності, під час проходження військової служби у 1981 році, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що на той час законодавство не містило положень щодо відшкодування моральної шкоди, а тому позовні вимоги позивача не грунтуються на законі і задоволенню не підлягають.

Викладені у касаційній скарзі доводи не спростовують правильність висновків апеляційного суду, а містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обгрунтовано спростував. Ці доводи не дають підстав вважати, що апеляційним судом порушено норми процесуального права та неправильно застосовані норми матеріального права, а зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень касаційного суду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, доводи касаційної скарги правильність висновків апеляційного суду не спростовують, а тому касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Запорізької області від 27 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик
І. Ю. Гулейков
О. В. Ступак