АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа F 22-ц/793/766/19
Головуючий у 1-й інстанції
Доповідач в апеляційній інстанції
Категорія: 302000000
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2019 року м. Черкаси

Апеляційний суд Черкаської області в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідач ОСОБА_2

судді Пономаренко В.В., Сіренко Ю.В.

секретар Торопенко Н.М.

учасники справи:

орган прокуратури – заступник керівника Звенигородської місцевої прокуратури,

позивач – Головного управління Держгеокадастру в Черкаській області,

відповідач (скаржник) – ОСОБА_3,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу відповідача на рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 12.03.2019 (ухвалене о 12 год. 51 хв. у залі судових засідань Лисянського районного суду, повний текст складено 21.03.2019, суддя в суді першої інстанції ОСОБА_1В.) у цивільній справі за позовом заступника керівника Звенигородської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Черкаській області до ОСОБА_3 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, :

в с т а н о в и в :

11.09.2018 прокурор в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Черкаській області звернувся до суду з позовом, яким просив зобов’язати відповідача звільнити самовільно зайняту земельну ділянку сільськогосподарського призначення, державної форми власності, загальною площею 11,4 га в адмінмежах Погибляцької сільської ради Лисянського району за межами населеного пункту, мотивуючи про те, що Звенигородською місцевою прокуратурою вивчено матеріали Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області щодо порушення земельного законодавства на території Лисянського району.

Відповідно до акту обстеження земельної ділянки №102-ДК/193/АП/09/01/-18 від 27.03.2018 встановлено самовільне зайняття земельної ділянки державної власності сільськогосподарського призначення в адміністративних межах Погибляцької сільської ради Лисянського району, яка розташована біля земельної ділянки кадастровий номер :03:001:042, що використовуються відповідачем без правовстановлюючих документів, а саме: на земельній ділянці знаходилися рештки зібраного урожаю сільськогосподарської культури (соняшник). 27.03.2018 державним інспектором у сфері державного контролю за використанням та охороною земель ОСОБА_4 складено протокол про адміністративне правопорушення №102-ДК/0073П/07/01/-18 за вчинення ОСОБА_5 адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 53-1 КУпАП та винесено постанову про накладення адміністративного стягнення №102-ДК/0065По/08/01/-18 у вигляді штрафу у розмірі 170,00 грн. та вказано суму заподіяної матеріальної шкоди у розмірі 21685,00 грн. Приписом №102-ДК/0082Пр/03/01/-18 від 27.03.2018, який вручено ОСОБА_5, зазначено, що в 30-денний термін він має усунути дане правопорушення земельного законодавства. Крім того порушником було отримано розрахунок розміру шкоди, заподіяної державі, вказаний вище. Згідно з платіжним дорученням №530 від 18.04.2018 СОК «Відрядження» відшкодувало збитки у повному обсязі. Отже відповідач фактично визнав самовільне зайняття земельної ділянки сільськогосподарського призначення. Однак, відповідно до матеріалів повторної перевірки Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області №282-ДК/513/АП/09/01/-18 від 09.07.2018 відповідач не виконав вимог земельного законодавства та не звільнив зайняту ним земельну ділянку, про що складено протокол про адміністративне правопорушення №282-ДК/0308П/07/01/-18 від 09.07.2018 та постанову про накладення адміністративного стягнення №282-ДК/0318По/08/01/-18 від 16.07.2018 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.188-5 КУАП. Дана земельна ділянка засіяна соєю та урожай не зібраний. За таких обставин, оскільки відповідач користувався земельною ділянкою без належним чином оформлених документів та не виконав вимог щодо звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки державної форми власності, з метою відновлення та захисту порушених інтересів держави, був поданий даний позов.

Рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 12.03.2019 позов задоволено повністю з посиланням на те, що відповідач користується самовільно зайнятими земельними ділянками за відсутності правовстановлюючих документів.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подав 11.04.2019 апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та залишити без розгляду позовну заяву у справі, мотивуючи про те, що прокурор не мав права звертатися з даним позовом в інтересах Держгеокадастру, який свої права та інтереси повинен захищати в суді самостійно. Прокурор може представляти інтереси держави у судових справах у виключних випадках (якщо державний орган неналежним чином здійснює захист своїх прав чи законних інтересів, або якщо такий орган відсутній), що до даної справи відношення не має.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін , оскільки вважає його законним та належним чином обгрутованим.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з’ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

При розгляді справи встановлено, що 27.03.2018 у присутності відповідача складено акт обстеження земельної ділянки №102-ДК/193/АП/09/01/-18, яким встановлено, що ОСОБА_3 використовує земельну ділянку державної власності сільськогосподарського призначення загальною площею 11,4 га в адміністративних межах Погибляцької сільської ради Лисянського району, за межами населеного пункту, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва без правовстановлюючих документів, а саме: на земельній ділянці знаходилися рештки зібраного урожаю сільськогосподарської культури (соняшник) - а.с.11.

27.03.2018 державним інспектором у сфері державного контролю за використанням та охороною земель ОСОБА_4 складено протокол про адміністративне правопорушення №102-ДК/0073П/07/01/-18 за вчинення ОСОБА_3 правопорушення, передбаченого ст.53-1 КУпАП - а.с.12. За результатами розгляду цього протоколу винесено постанову про накладення адміністративного стягнення №102-ДК/0065По/08/01/-18, якою ОСОБА_3 визнано винним за ст.53-1 КУпАП та накладено штраф у сумі 170,00 грн. - а.с.13.

Також 27.03.2018 державним інспектором видано припис №102-ДК/0082Пр/03/01/-18, яким зобов'язано відповідача у тридцятиденний строк усунути вказане порушення земельного законодавства - звільнити вищевказані земельні ділянки, який особисто вручено відповідачу - а.с.14.

Крім того відповідачем отримано розрахунок розміру шкоди, заподіяної державі, що складає 21685,00 грн., яку він відшкодував у повному обсязі - а.с.16.

Згідно платіжного доручення №530 від 18.04.2018 СОК «Відрядження» відшкодувало збитки у повному обсязі.

У подальшому 09.07.2018 складено повторний акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства №282-ДК/513/АП/09/01/-18, протокол про адміністративне правопорушення №282-ДК/0308П/07/01/-18 та постанову про накладення адміністративного стягнення №282-ДК/0318По/08/01/-18 від 16.07.2018, а також припис №282-ДК/0322Пр/03/01/-18, якими встановлено, що відповідач не виконав умови припису посадової особи від 27.03.2018 щодо усунення порушення земельного законодавства, за що передбачена відповідальність за ст.188-5 КУпАП - а.с.21-24.

Як свідчить акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства №507-ДК/1041/АП/09/01/-18 від 31.10.2018 ОСОБА_3 самовільно зайняті земельні ділянки не звільнив, вони знаходяться під посівами озимої пшениці.

Отже наданими суду доказами підтверджено факт самовільного зайняття земельних ділянок державної форми власності сільськогосподарського призначення відповідачем у справі, що при апеляційному оскарженні судового рішення під сумнів не ставиться.

Відповідно до ст.13 Конституції України земля є об'єктом власності Українського народу, від імені якого права власності здійснюють органи державної влади та місцевого самоврядування. Згідно ст.84 ЗК України право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

Статтею 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до ч.1 ст.116, ч.1 ст.125 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно ст.1 ЗУ «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки.

Частиною 2 статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно ст.212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Враховуючи вищевикладені правові норми та встановлені при розгляді справи фактичні обставини, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції вірно вказав про те, що відповідач, користуючись земельною ділянкою без будь-яких правовстановлюючих документів (самовільне зайняття), зобов‘язаний на вимогу власника земельної ділянки її звільнити.

При цьому факт використання землі без належної правової підстави відповідач не заперечує. Даний факт також підтверджено постановами про накладення адміністративного стягнення від 27.03.2018 та від 16.07.2018.

Одночасно скаржник зазначає, що в даному випадку прокурор не мав права звертатися з даним позовом до суду, оскільки повноваженнями на це наділений відповідний державний орган – Головне управління Держгеокадастру в Черкаській області. Це становить суть апеляційних доводів у справі.

Перевіряючи доводи скаржника, апеляційний суд враховує наступне.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (KOROLEV v. RUSSIA (no.2), №5447/03, §33, ЄСПЛ, від 01.04.2010; MENCHINSKAYA v. RUSSIA, №42454/02, §35, ЄСПЛ, від 15.01.2009).

Згідно п.3 ч.1 ст.131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Тлумачення вказаної норми права, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п.3 ч.2 ст.129 Конституції України).

У частині третій статті 23 ЗУ «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Тлумачення цієї правової норми ЗУ «Про прокуратуру» дозволяє зробити висновок, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: (а) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; (б) у разі відсутності такого органу.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб'єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб'єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб'єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Згідно з частиною четвертою статті 23 ЗУ «Про прокуратуру» прокурор зобов'язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб'єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб'єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

Зазначені висновки відображено в постанові ВС від 24.10.2018 у справі №304/1196/16-ц.

Звертаючись до суду з позовом в цій справі в інтересах держави в особі відповідного управління Держгеокадастру, місцева прокуратура посилалася на те, що фактом самовільного зайняття земельної ділянки відповідачем завдано шкоди державним інтересам щодо забезпечення дотримання законності у сфері використання особливого виду об‘єктів державної власності – землі.

З обґрунтованістю таких тверджень апеляційний суд погоджується, адже безсумнівно використання земель державної власності має здійснюватися відповідно до вимог земельного законодавства, що становить державний інтерес. Такі висновки скаржник під сумнів не ставить.

Отже необхідно з‘ясувати чи вправі був орган прокуратури звертатися з позовом в цій справі за наявності відповідного державного органу (Держгеокадастр), який здійснює розпорядження землями, що віднесені до державної власності та які самовільно зайняв відповідач.

Як зазначалося вище, згідно вимог ч.3 ст.23 ЗУ «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: (а) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; (б) у разі відсутності такого органу.

Оскільки орган, уповноважений на виконання функцій держави у даній справі, існує необхідно з‘ясувати чи належним чином він здійснював захист інтересів держави від порушень з боку відповідача.

Так Головним управлінням Держгеокадастру в Черкаській області складалися акти перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об‘єктом земельною ділянкою від 27.03.2018 та від 09.07.2018, протокол про адміністративне правопорушення від 27.03.2018 та від 09.07.2018, постанова про накладення адміністративного стягнення від 27.03.2018 та від 16.07.2018, припис від 27.03.2018 та від 09.07.2018, акт обстеження земельної ділянки від 27.03.2018 у яких фіксувалися факти порушення відповідачем вимог земельного законодавства стосовно зайняття та використання земельної ділянки без належних правових підстав та повідомлялося про необхідність звільнення земельної ділянки.

Однак, попри наявність вказаних дій з боку управління Держгеокадастру, фактично порушення земельного законодавства відповідачем усунуто так і не було, земельна ділянка продовжила перебувати в його користуванні без законних на те підстав.

Одержавши відповідні відомості, орган прокуратури, попередньо повідомивши управління Держгеокадастру листом від 07.09.2018, тобто виконавши вимоги ч.4 ст.23 ЗУ «Про прокуратуру», звернувся до суду 11.09.2018 з позовом у даній справі.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що дії управління Держгеокадастру щодо захисту інтересів держави від самовільного зайняття земельної ділянки відповідачем у справі були неефективними, адже фактично земельну ділянку звільнено не було, що і зумовило звернення до суду з цим позовом прокурора.

Отже доводи апеляційної скарги в цій справі правильності висновків суду першої інстанції не спростовують. Інших доводів, які б свідчили про помилковість висновків суду першої інстанції в цій справі, апеляційна скарга не містить.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 12.03.2019 у даній справі належить залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.

На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді слід віднести на рахунок держави, оскільки скаржника звільнено від сплати судового збору згідно положень п.9 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» як інваліда ІІ групи.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу – залишити без задоволення.

Рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 12.03.2019 у цивільній справі за позовом заступника керівника Звенигородської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Черкаській області до ОСОБА_3 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки – залишити без змін.

Судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді віднести на рахунок держави.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.

Повну постанову складено 15.05.2019.

Суддя-доповідач

Судді