Єдиний унікальний номер справи 489/5975/17 Головуючий в апеляційній інстанції - Лисенко П.П.
Провадження №22-ц/812/735/19
П О С Т А Н О В А

іменем України

13 травня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Лисенка П.П.,

суддів: Галущенка О.І., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Цуркан І.І.,

за участі:

позивача – ОСОБА_2 ,

її представика - ОСОБА_3,

прокурора - Цвікілевич Н.В.,

представника Миколаївської міської ради - Євлоєвої Н .Р.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою прокуратури Миколаївської області, в інтересах держави, в особі Миколаївської міської ради, заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, яке ухвалене 18 липня 2018 року о 14 годині 10 хвилин, в приміщенні Ленінського районного суду м. Миколаєва під головуванням судді Рум'янцевої Н.О., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , третя особа - Миколаївська міська рада, про визнання права власності за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И Л А:

14 грудня 2017 року ОСОБА_2 пред'явила до ОСОБА_4 вищезазначений позов, який обґрунтовувала наступним.

21 травня 1997 року вона придбала квартиру

АДРЕСА_1 та мешканцем сусідньої квартири НОМЕР_2 в тому ж будинку була ОСОБА_5 , яка ІНФОРМАЦІЯ_1 померла.

Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина на належну їй квартиру, яку, шляхом подачі до нотаріальної контори відповідної заяви № 497 від 01.06.1999 року прийняла дочка померлої – ОСОБА_4

При цьому, свідоцтва про право на спадщину та не отримала.

ОСОБА_4 є громадянкою Російської Федерації та на час смерті матері постійно проживала в місті Москва, в квартиру не вселялася, і, більше того, житлом не цікавилася, ніколи не сплачувала за нього та за комунальні й інші послуги; будь-яких витрат по утриманню квартири не несла.

Вона ж, ОСОБА_2 , як сусідка по тамбуру, тривалий час надавала ОСОБА_6 допомогу у побуті, купувала ліки, їжу, оплачувала комунальні послуги, викликала лікаря, а починаючи з 1999 року і до теперішнього часу, безперервно, за попередньою домовленістю з відповідачем, вселилася в квартиру, і відкрито користується нею більше 17 років.

Посилаючись на наведене, позивач просила визнання права власності квартиру АДРЕСА_4 , за набувальною давністю.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 грудня 2017 року до участі у справі в якості третьої особи залучено Миколаївську міську раду.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 липня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_4 в порядку набувальної давності.

Додатковим заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02 квітня 2019 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 640 гривень судового збору.

Прокуратура Миколаївської області в інтересах Миколаївської міської ради подала на це заочне рішення апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржене рішення суду 1 інстанції скасувати та прийняти постанову, якою у позові відмовити за його безпідставністю.

Так, задовольняючи позов, суд 1 інстанції виходив з того, що є законні підстави для визнання за позивачем права власності на спірну квартиру, оскільки вона на протязі 18 років нею відкрито і добросовісно володіє, а відповідач не висуває вимоги про її повернення.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду не погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом 1 інстанції.

За Конституцією України, ст. 49 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зауважити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» Про судове рішення у цивільній справі - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно із статтею 81 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги і може вийти за їх межі.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом і ніхто не може бути протиправно його позбавлений.

Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Дійсно, частинами 1, 3 ст. 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно- через п'ять років з часу спливу позовної давності.

Згідно, роз'яснень, викладених у п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати по відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об'єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності.

Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном.

Аналізуючи поняття добросовісності володіння, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Як вбачається з матеріалів справи, підставі договору купівлі-продажу від 21 травня 1997 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Балкіною О.Л., ОСОБА_2 належить квартира АДРЕСА_1 (а.с.5-6).

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 29 вересня 1993 року виданого Міською службою приватизації державного житлового фонду, квартира АДРЕСА_4 належить на праві власності ОСОБА_5 (а.с.7-8).

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідченням чого є актовий запис про смерть № 2515 від 31 травня 1999 року (а.с.71).

Спадкоємцем її майна є її донька, відповідач по справі, яка спадщину прийняла (а.с. - 76-78).

Саме це вбачається із спадкової справи № 380/99, заведеної після смерті ОСОБА_5 , 01 червня 1999 року за заявою ОСОБА_4 до другої Миколаївської державної нотаріальної контори про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом.

Те, що ОСОБА_4 не отримала свідоцтво про право на спадщину, не позбавляє її спадщини.

За вказаного вище, спірна квартира не могла перейти у власність відповідача, оскільки для цього не було необхідних за законом обставин та підстав.

Більше того, за твердженнями позивача, викладеними в її позовній заяві, спадкоємець узгодила її проживання в квартирі після смерті матері, і тривалість такого проживання, обмежувалася періодом пред'явлення вимоги про повернення квартири. І лише з того часу, за умови наявності інших умов, починався б відлік, для можливості буття позивачем квартири за набувальною давністю.

Саме по собі користування спірною чужою квартирою більше 10 років не тягне за собою виникнення у названо особи права власності за нею за набувальною давністю.

Вказані висновки відповідають висновкам викладеним у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 березня 2018 року у аналогічній справі № 175/4741/16, провадження № 61-6971св18.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду як таке, що ухвалене з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Стосовно тверджень позивача, щодо того, що об'єкт спірних правовідносин не стосується інтересів Миколаївської ради, а тому рада не може займати викладену прокурором правову позицію, як не може і сам прокурор виступати в її інтересах та вимагати відібрання у відповідача житла, тим більше, пропустивши строк звернення з апеляційною скаргою, то вони не є обґрунтованими і можуть слугувати скасуванню оскарженого рішення з наступних підстав.

Миколаївська міська рада, у зазначеній справі залучена третьою особою, проте заходів щодо оскарження явно незаконного та необґрунтованого рішення суду не вжила. У зв'язку з цим, прокурор і вступив у справу, діючи в інтересах держави.

Відповідно до ч.1, 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

На підставі викладеного, прокурор, при зверненні з апеляційною скаргою захищає інтереси держави, оскільки Миколаївська міська рада неналежним чином здійснює процесуальні повноваження у справі, в той час як вона, на підставі Закону України «Про місцеве самоврядування» повинна забезпечувати дотримання на своїй території конституційних прав громадян, в тому числі на житло.

Що стосується процесуальних строків на оскарження рішення суду І інстанції прокуратурою, на які посилається позивач, то вони не можуть братися до уваги, оскільки як вбачається з матеріалів справи, Миколаївська міська рада не була повідомлена про розгляд справи на 18 липня 2018 року. Відсутні також докази направлення судової повістки на їх адресу. У справі знаходиться супровідний лист про направлення копії рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 липня 2018 року на адресу Миколаївської міської ради, проте, жодних доказів про отримання ними копії цього рішення в матеріалах справи не міститься.

Оскільки, прокуратура Миколаївської області участі у справі не брала і дізналася про рішення з ЄДРСР, у зв'язку з чим 15 лютого 2019 року направила на адресу суду заяву про бажання ознайомитись з матеріалами справи.

19 лютого 2019 року прокурор Чорнобривець Д.О. отримав фотокопії документів справи, що підтверджується його підписом на листі, який міститься в матеріалах справи (а.с. 88 на звороті).

З огляду на викладене, початок перебігу процесуального строку на апеляційне оскарження почався саме з цієї дати - 19 лютого 2019 року.

Апеляційна скарга прокуратури Миколаївської області подана до суду 18 березня 2019 року, тобто в межах строку, передбаченого ст. 354 ЦПК України, а тому клопотання про його поновлення було зайвим, а тому не вирішувалося.

В зв'язку із задоволенням апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь прокуратури Миколаївської області підлягає стягненню судовий збір в розмірі 960 гривень.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу прокуратури Миколаївської області, в інтересах держави, в особі Миколаївської міської ради - задовольнити.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 липня 2018 року - скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , третя особа - Миколаївська міська рада, про визнання права власності за набувальною давністю - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (паспорт НОМЕР_1 ) на користь прокуратури Миколаївської області судовий збір в розмірі 960 (дев'ятсот шістдесят) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий П.П. Лисенко

Судді: О.І. Галущенко

Т.В. Серебрякова

__________________________________________________

Повний текст постанови складено 14 травня 2019 року.