Справа № 420/354/18
Провадження № 22-ц/810/384/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2019 року Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Карташова О.Ю., Єрмакова Ю.В.,

за участю секретаря Єгорової О.П.,

учасники справи: позивач - ОСОБА_1, відповідач - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 28 вересня 2018 року, ухваленого Новопсковським районним судом у складі: судді Стеценко О.С. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення майна,

в с т а н о в и в:

У березні 2018 року позивач ОСОБА_1звернувся до суду з вказаним позовом, який згодом уточнив та який мотивував тим, що в 2013 році позивач ОСОБА_1 продав відповідачу ОСОБА_2 будинок, на території якого в гаражі знаходився цех по виробництву шлакоблоку та тротуарної плитки. Під час продажу будинку сторони в усній формі погодили тимчасове зберігання обладнання та матеріалів позивача для виробництва шлакоблоку та тротуарної плитки у гаражі, відповідач дав позивачу комплект ключів від гаражу, і позивач працював там за згодою ОСОБА_2 У 2016 році позивач припинив свою підприємницьку діяльність і у 2017 році вирішив забрати своє майно, однак відповідач змінив замок на приміщенні та відмовив у поверненні майна. Тому позивач просив зобов'язати відповідача повернути належне йому майно, а саме:

вибростіл (обладнання для виготовлення будівельної плитки) 1500 Вт;

станок для виготовлення шлакоблоку потужністю 2,5 Кт - 4 шлакоблоку;

бетономішалка потужністю 3000 Вт, об'єм 60л;

розчиномішалка потужністю 2500 Вт, об'єм 80л;

двигун для вибростолу потужністю 1500 ВТ (корпус алюмінієвий);

доріжки гумові 3 шт., довжина 10 м, ширина 1 м, для виробництва шлакоблока;

форми для виробництва бордюрів 30 шт. двох видів довжина 50 см;

форми для виробництва тротуарної плитки: «лілія» - 200 шт,»клівер» - 200 шт., «круг» - 100 шт., «крест» - 150 шт., «печенье» - 150 шт., «крест»- 120 шт.;

форми пластмасові (квадрат) дрібні - 150 шт.;

форми квадрат металеві 50*50 -10 шт.;

гран шлак у кількості 20 тон;

тротуарна плитка «круг» та «крест» - 50 шт.

Рішенням Новопсковського районного суду Луганської області від 28 вересня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення майна задоволено повністю та зобов'язано останнього повернути позивачу спірне майно. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 704,80 грн.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, вважає оскаржуване рішення таким, що прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального, оскільки рішення суду обґрунтоване положеннями ст.ст. 387, 388 ЦК України, проте суд не з'ясував обставини щодо належності майна позивачу, не перевірив належними доказами кількість та персональний склад майна, не вияснив сутність правовідносин, що склались між сторонами, не встановив, чи є відповідач добросовісним чи недобросовісним набувачем майна, та зробив суперечливі висновки про домовленість сторін щодо передачі самим позивачем спірного майна відповідачу та одночасно безпідставності набуття та утримання останнім спірного майна.

Також рішення прийняте з порушенням норм процесуального права, оскільки позовна заява ОСОБА_1 не може бути предметом розгляду судами України, з огляду на те, що вона складена не державною мовою, у відповідності до ст. 12 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судочинство і діловодство в судах України проводяться державною мовою, не відповідає вимогам до п. 3, 4, 9, ч. 3 ст. 175 ЦПК України, а саме не містить: зазначення ціни позову, обґрунтування розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються, зміст позовних вимог, попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат.

Апеляційне провадження у справі відкрито 13 листопада 2018 року, ухвалою суду від 26 листопада 2018 року справу призначено до апеляційного розгляду о 10.30 год. 21 грудня 2018 року. За заявою представника відповідача розгляд справи відкладений на 11.30 10 січня 2019 року. Протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 10.01.2019 року вилучено суддю Стахову Н.В. у зв'язку із хворобою, новий суддя у складі суду Єрмаков Ю.В.

Сторони, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилися, що відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 25.10.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Новопсковського районного нотаріального округу Луганської області ОСОБА_3 за реєстровим №1555, позивач ОСОБА_1 передає у власність відповідача ОСОБА_2 житловий будинок №68 з надвірними господарсько-побутовими будівлями, які розташовані на земельній ділянці площею 2500 кв.м, за адресою: вул. Совєтська в с. Заайдарівка Новопсковського району Луганської області, а відповідач - приймає цей будинок у власність та зобов'язується сплатити за нього грошову суму, визначену домовленістю сторін.

Пунктом 4.6 вказаного договору передбачено обов'язок покупця звільнити будинок від особистих речей, віддати покупцеві всі наявні ключі від вхідних дверей будинку до 25.11.2013 року (а.с. 8-9).

Задовольняючи позовні вимоги та зобов'язуючи ОСОБА_4 повернути ОСОБА_1 спірне майно, суд із посиланням на застосування до спірних правовідносин вимог ст.ст. 317, 319, 387, 388 ЦК України мотивував своє рішення доведеністю протягом розгляду справи факту належності позивачу спірного майна, безпідставності заволодіння відповідачем цим майном та факту того, що майно вибуло із володіння позивача поза його волею.

Такі висновки суду зроблені за фактично встановлених судом обставин того, що сторонами під час укладення договору купівлі-продажу будинку в усній формі досягнуто домовленості про тимчасове зберігання та використання на території домоволодіння спірного майна, щодо якого відповідач чинить перешкоди у використанні, володінні та розпорядженні позивачем належним йому майном; крім того, своїми конклюдентними діями відповідач фактично погодився із позовними вимогами, оскільки належно повідомлений про дату, час та місце судових засідань не з'явився і своїми процесуальними правами не скористався.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

У відповідності до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

За змістом положень ст. 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Відповідно до ст. 6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У розумінні зазначених приписів суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

За приписами ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі ст.ст. 319, 321 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд; право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У відповідності до вимог ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Виходячи з аналізу ст.ст. 387, 388 ЦК України, власник майна має право звернутися до суду з вимогою про захист права власності шляхом витребування свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Предмет доказування у справах за таким позовом становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як-то факти, що підтверджують його право власності або інше суб'єктивне право титульного володільця на витребуване майно, факт вибуття майна з володіння позивача, наявність індивідуально визначеного майна в натурі у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном.

Крім того, віндикаційний позов має недоговірний характер і спрямований на захист речових прав, коли між позивачем і відповідачем немає договірних відносин, оскільки в такому разі здійснюється захист порушеного права власності за допомогою зобов'язально-правових способів.

Власник вправі витребувати своє майно від особи, в якої воно фактично знаходиться у незаконному володінні. Тобто, в першу чергу, на підтвердження наявності в позивача суб'єктивного матеріального права на витребування майна з чужого незаконного володіння, він повинен надати суду відповідні належні докази, що підтверджують його право на зазначене майно.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача, на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України, пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло із його володіння.

Вказана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Заявляючи вимогу про зобов'язання відповідача ОСОБА_2 повернути належне позивачу ОСОБА_1 майно, саме останній мав довести їх обґрунтованість належними доказами, а насамперед - мав підтвердити своє право власності на індивідуально визначене спірне майно, що складається з переліченого у позовній заяві обладнання для виробництва тротуарної плитки, готових виробів у вигляді шлакоблоку та тротуарної плитки, а також видаткових матеріалів та сировини для такого виробництва, їх придбання та наявність в натурі у незмінному стані як об'єктів матеріального світу станом на час розгляду справи у незаконному фактичному володінні відповідача.

Такі докази позивачем суду не надані, і судом взагалі не встановлено обставини права власності позивача на індивідуально визначене спірне майно.

Задовольняючи позовні вимоги, суд лише послався на підтвердження показаннями свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 домовленості сторін про тимчасове зберігання та використання спірного майна на території домоволодіння відповідача та показання допитаного у якості свідка позивача ОСОБА_1, який підтвердив факт перепон з боку відповідача у використання, володіння та розпорядженні належним позивачу майном.

Оскільки позивачем не доведено його право власності на спірне майно на підтвердження наявності в нього суб'єктивного матеріального права на витребування майна з чужого незаконного володіння, тому слушними є доводи апеляційної скарги про недоведеність належності спірного майна саме позивачу та перелік цього майна, а висновок суду про задоволення позову є помилковим і таким, що не ґрунтується на вимогах закону, що регулює спірні правовідносини.

Заслуговує на увагу і довід апеляційної скарги про суперечливість висновків суду, яким встановлено наявність між сторонами усної домовленості щодо зберігання та використання майна відповідачем, тобто що спірне майно було передано на зберігання самим позивачем, та одночасно за таких умов що майно вибуло із володіння позивача поза його волею, тобто безпідставне заволодіння цим майном відповідачем.

Оскільки сам позивач обґрунтовує свій позов усною домовленістю сторін про передачу відповідачу спірного майна, то колегія суддів бере до уваги, що наявність між сторонами зобов'язальних правовідносин виключає можливість пред'явлення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння, оскільки передання майна в користування особі, яка зобов'язалась повернути це майно після закінчення строку, на який воно передане, але не виконує цього обов'язку, базується на умовах укладеного між сторонами договору та регулюється, відповідно, розд.ІІІ кн.5 ЦК. Майно, передане власником іншій особі у володіння або користування за договором між ними, не може вважатися таким, що вибуло з володіння власника не з його волі.

Наведена невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права відповідно до пунктів 3 та 4 частини першої статті 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1

Доводи апеляційної скарги про порушення судом вимог процесуального законодавства та прийняття до розгляду позовної зави, складеної не державною мовою, не заслуговують на увагу, оскільки до неправильного вирішення спору призвело не вказане порушення, як не вплинули на правильність вирішення спору і незазначення ціни позову, необґрунтування розрахунку сум, що стягуються чи оспорюються та відсутність попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв'язку із розглядом справи.

У відповідності до вимог частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд повністю задовольняє скаргу відповідача, то з позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_2 підлягає сплачений останнім судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1057,20 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ЦПК України, Апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 28 вересня 2018 року скасувати.

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2 про повернення майна.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 повернення судового збору у розмірі 1057,20 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови - 11 січня 2019 року.

Головуючий

Судді: