Справа № 157/936/19
Провадження №2/157/266/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2019 рокумісто Камінь-Каширський

Камінь-Каширський районний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Антонюк О.В.,

з участю секретаря судового засідання - Фесь Т.І.,

позивачки - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

відповідачки - ОСОБА_3 ,

представника відповідачки - ОСОБА_4 ,

представника третьої особи - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивачки - Карасинська сільська рада, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про визнання недійсним Державного акта на право власності на земельну ділянку,

в с т а н о в и в :

Позивачка ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом, в якому просить визнати недійсним Державний акт на право власності на землю серії ЯЙ № 732186, виданий ОСОБА_3 27 грудня 2012 року на підставі п. 2 рішення Карасинської сільської ради від 3 вересня 2012 року № 25/3, та стягнути з відповідачки на її користь судові витрати в розмірі 2618 грн. 80 коп. В обґрунтування вимог зазначає, що вже більше сорока років їхня сім`я користується земельною ділянкою в розмірі 0,2 га для ведення особистого селянського господарства в урочищі «Громадське». Крім неї, в цьому урочищі користуються земельними ділянками ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а також інші жителі с. Карпилівка. Проїзд до цих земельних ділянок був влаштований біля сараю її будинковолодіння вже більше 60 років, заперечень з її боку щодо користування цим проїздом ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та іншими не було. Однак рішенням Карасинської сільської ради від 3 вересня 2012 року № 25/3, а саме пунктом 2 цього рішення, без врахування суспільних інтересів, тобто інтересів групи жителів села Карпилівка, було надано дозвіл відповідачці ОСОБА_8 на приватизацію земельної ділянки в розмірі 0,25 га, в тому числі і проїзду, яким користувалася вона, ОСОБА_9 , ОСОБА_7 та інші жителі села. Крім цього, без розроблення проекту землеустрою відповідачці ще було надано 0,0489 га для ведення особистого селянського господарства. Цю земельну ділянку чомусь схематично долучили до земельної ділянки, наданої для обслуговування жилого будинку, хоча вона знаходиться також в урочищі «Громадське». Площа земельної ділянки, якою вони користувалися як проїздом в урочищі «Громадське» незначна і становить всього 0,0065 га. На підставі цього рішення 27 грудня 2012 року відповідачці був виданий Державний акт на право власності на землю серії ЯЙ № 732186. Весною 2018 року дочка відповідачки ОСОБА_3 встановила огорожу, закривши нею проїзд до урочища «Громадське». Вона поцікавилася причиною встановлення огорожі, і відповідачка повідомила, що земельна ділянка, в тому числі проїзд до урочища «Громадське», приватизовані. Її здивували такі обставини, оскільки акт узгодження меж їй не пропонували підписати і вона його не підписувала. Саме весною 2018 року їй і стало відомо про видачу відповідачці Державного акта на право власності на спірну земельну ділянку. Її, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та інших осіб позбавлено права користування земельними ділянками в урочищі «Громадське». 18 вересня 2018 року до Карасинської сільської ради колективно звернулася група землекористувачів в урочищі «Громадське» з проханням скасування права власності на цю земельну ділянку відповідачки та прийняття рішення про влаштування проїзду до їх земельних ділянок, однак листом № 195 їхня заява була залишена без задоволення. 19 березня 2019 року вона повторно звернулася до Карасинської сільської ради з питанням влаштування проїзду до земельних ділянок в урочищі «Громадське». Листом від 26 квітня 2019 року Карасинський сільський голова ОСОБА_5 повідомив їй про те, що відповідачці ОСОБА_3 було запропоновано дати згоду на вилучення частини земельної ділянки шириною 2 метра та довжиною 32,37 метра, загальною площею 0,0065 га, по лінії межі, позначеної літерами «Д» - «Е» для суспільних потреб, тобто виділення проїзду до земельних ділянок, що в урочищі «Громадське». В цьому листі було стверджено той факт, що акт узгодження меж нею не підписувався, а його чомусь підписав ОСОБА_10 , який даною земельною ділянкою не користувався, у с. Карпилівка зареєстрований не був. Приватизація відповідачкою земельної ділянки, яка була проїздом до земельних ділянок в урочищі «Громадське», унеможливлює їхнє користування ними. Влаштування іншого проїзду до урочища «Громадське» неможливе. Вона змушена звернутися до суду про визнання Державного акта на право власності на земельну ділянку відповідачки повністю недійсним, оскільки визнати його частково недійсним не можливо через присвоєння приватизованій земельній ділянці кадастрового номера.

16 серпня 2019 року відповідачка ОСОБА_3 подала до суду відзив на позовну заяву, в якому просить у задоволенні позову відмовити і в обґрунтування заперечень проти позову зазначає, що відповідно до п. 2 рішення Карасинської сільської ради від 03.09.2012 року № 25/3 її матері ОСОБА_8 було передано у приватну власність земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,25 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер земельної ділянки :01:001:0262, та земельну ділянку площею 0,0489 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 721484302:01:001:0263. На підставі вказаного рішення було виготовлено державні акти на право власності на земельні ділянки ЯЙ № 732185 та ЯЙ № 732186 відповідно. Відтоді її мати з користувача земельними ділянками стала їх законним власником. Її мати пройшла унормовану чинним законодавством процедуру щоб приватизувати земельну ділянку, яка перебувала в її користуванні і на якій розміщено житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями. Карасинська сільська рада прийняла рішення про передачу її матері земельної ділянки, це рішення не було відмінене, скасоване, ніким не оскаржувалося та на даний час є чинним. ІНФОРМАЦІЯ_1 її мати, ОСОБА_8 , померла. Після її смерті відкрилася спадщина на належне останній майно, в тому числі і на земельні ділянки для будівництва та обслуговування господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства, яка розміщені на території АДРЕСА_1 . Вона, як спадкоємець, успадкувала належне її матері на день смерті майно, про що отримала свідоцтва про право на спадщину за законом, в тому числі і на вказані земельні ділянки. Власником спірної земельної ділянки стала вона, про що свідчить свідоцтво про право на спадщину за законом від 09.10.2017 року. Вона є добросовісним набувачем земельної ділянки. На спірній земельній ділянці розміщено житловий будинок, господарські споруди, викопано ставок, але оскільки земельна ділянка не була огороджена, на територію її обійстя міг прийти будь-хто. Так і було, почали зникати деякі речі, сільськогосподарський реманент, зі ставка виловлювали рибу,ю а тому вони з сім`єю вирішили огородити земельну ділянку. Власник земельної ділянки має право використовувати її на власний розсуд, відповідно до цільового призначення, без будь-яких обмежень закладати на ній сади, виноградники, пасіки. Огородивши належну їй земельну ділянку вона здійснила своє право на використання земельної ділянки на власний розсуд, і виконала свій обов`язок по охороні як землі, так і іншого майна. Позивачка в своєму позові не наводить жодного доказу того, що вона порушила позивачки права чи інтереси. Претензії позивачки базуються не на доказах, а на припущеннях, що не може лягти в основу законного і справедливого рішення. Так, позивачка стверджує, що через її земельну ділянку був проїзд на територію урочища «Громадське», а іншого проїзду немає. Проте, якщо виїхати на місцевість, то можна побачити, що вулицею Миру через три двори є поворот на урочище «Громадське» до земельних ділянок, які селяни використовують для сільськогосподарських потреб. А те, що довгий час сусіди користувалися земельною ділянкою спочатку її матері, а потім і її, для проїзду до своїх полів, не означає, що це користування було законним. Тим більше на генеральному плані села немає позначеного проїзду там, де його показує позивачка, натомість позначено дорогу, яка і веде до їхніх полів. Крім того, варто зазначити, що земельна ділянка, яка межує з її (відповідачки), не приватизована, і сільська рада має можливість, якщо справді є така нагальна потреба, виділити проїзд саме на цій, не переданій у власність земельній ділянці. Щодо твердження позивачки стосовно того, хто підписував акт погодження меж, то на акті встановлення та узгодження меж між землекористувачами суміжних земельних ділянок немає прізвища ОСОБА_10 , а є ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , і є також їхні підписи, вказані номери паспортів. Це є підтвердженням того, що про факт приватизації позивачці було відомо ще в 2012 році, коли виготовлялася технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Хто підписував ці акти, вона не може знати, бо приватизацією земельних ділянок займалася ще її покійна мати, технічні документації із землеустрою пройшли належні погодження та експертизи, тому вона не має підстав сумніватися в їхній законності. Оскільки підпису ОСОБА_13 немає, то очевидно вона відмовилася від погодження меж земельної ділянки і питання вирішувалося узгоджувальною комісією при виконкомі сільської ради. Аналіз норм законодавства свідчить, що погодження меж є виключною допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. Не надання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Непідписання суміжним власником та/або землекористувачем акту узгодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку. Позивачка не навела доказів того, що вона є суміжним землекористувачем, що її земельна ділянка приватизована, що приватизація її земельної ділянки якимось чином позбавляє її права чи це право обмежує, щодо приватизації земельної ділянки, якою вона користується. Вона вказує, що понад шістдесят років користується її земельною ділянкою для проїзду до її земельної ділянки, проте, доказів на підтвердження її правомірного володіння - чи користування даною ділянкою позивачка не надала. Свій позов позивач назвала «про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою»,- а у позовних вимогах просить визнати Державний акт на право власності на землю серії ЯЙ № 732186, виданий ОСОБА_3 27.12.2012 року недійсним. Хоча акт цей видавався на ім`я ОСОБА_8 , і визнання державного акта на земельну ділянку не є пропорційно справедливим вирішенням питання про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою. Щодо осіб, які зазначені третіми особами на стороні позивача без самостійних вимог, то необхідно зазначити, що ні ОСОБА_6 , ні ОСОБА_7 не є ні її чи позивачки сусідами, ні суміжними землевласниками чи землекористувачами, тобто розгляд даного позову на їхні права та інтереси абсолютно не впливає. Що ж до Карасинської сільської ради, то вона аж ніяк не може бути на стороні позивача, оскільки на підставі її рішення було передано у власність її матері земельні ділянки та виготовлено оспорюваний Державний акт на право власності на земельну ділянку, а визнання недійсним державного акту, є похідним від визнання недійсним рішення сільської ради, на підставі якого цей акт виготовлявся. Відтак сільська рада може бути або співвідповідачем, або третьою особою на стороні відповідача.

У відповіді на відзив позивачка зазначає, що приватизація спірної земельної ділянки позбавляє її та групу інших землекористувачів проїзду до їхніх земельних ділянок, які розташовані в урочищі «Громадське». Держаний акт на право власності на землю ЯЙ 732186 був виданий відповідачу з грубим порушенням чинного законодавства, оскільки межі з нею не узгоджувалися і відповідний протокол чи акт узгодження меж нею не підписувався. Про приватизацію частини спірної земельної ділянки ні її, ні інших землекористувачів земельних ділянок в урочищі «Громадське» не повідомляли. Їй ніхто не пропонував підписувати акт узгодження меж і вона не відмовлялася його підписувати. Акт, складений відповідною комісією сільської ради про те, що вона відмовилася від підпису на такому документі, відсутній. Спірна земельна ділянка надана відповідачу безкоштовно у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, а не для розміщення ставка. Зміна цільового призначення цієї земельної ділянки для спорудження водойми не проводилася, проект спорудження водойми відсутній, а тому спорудження відповідачем водойми на земельній ділянці, яка надана йому для будівництва та обслуговування жилого будинку та надвірних споруд є незаконним. Не відповідають дійсності доводи відповідача про те, що проїзд до земельних ділянок в урочище «Громадське» існує по земельній ділянці, яка ніким не приватизована. Вона неодноразово зверталася до сільської ради усно і письмово з проханням виділити проїзд до земельних ділянок в урочище «Громадське», однак позитивної відповіді не отримала. Отже приватизація спірної земельної ділянки проведена з грубим порушенням процедури, що потягнуло за собою порушення прав окремих землекористувачів земельних ділянок в урочищі «Громадське», у зв`язку з чим її позовні вимоги підлягають до задоволення у повному обсязі.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали з викладених у позовній заяві підстав та просили їх задовольнити, та пояснили і те, що проїзд через земельну ділянку відповідачки до земельної ділянки в урочищі «Громадське», якою користується позивачка, існує понад 40 років, ним користувалися також інші жителі села, а тому остання бажає доїжджати до земельної ділянки в урочище «Громадське» саме через земельну ділянку, належну на праві власності відповідачці.

Відповідачка ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 у судовому засіданні позовні вимоги не визнали з наведених у відзиві на позов підстав і просили в задоволені позову відмовити.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивачки, - ОСОБА_5 в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог не заперечила, мотивуючи тим, що оспорюваний Державний акт був виданий з порушенням встановленої законом процедури та без врахування інтересів жителів села.

Заслухавши пояснення позивачки та її представника, відповідачки та її представника, представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивачки, з`ясувавши обставини справи та дослідивши докази, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову належить відмовити, зважаючи на таке.

Судом встановлено, що Державний акт на право власності на землю серії ЯЙ № 732186, який просить визнати недійсним позивачка, був виданий на ім`я матері відповідачки - ОСОБА_3 27 грудня 2012 року на підставі рішення Карасинської сільської ради від 3 вересня 2012 року № 25/3 п. 2 на земельну ділянку площею 0,0489га по АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :01:001:0263, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства.

Після смерті ОСОБА_3 зазначену земельну ділянку, згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом серії НМІ 128480 від 9 жовтня 2017 року, успадкувала її дочка ОСОБА_3 .

Статтею 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції. Цей принцип означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 90 ЗК України власники земельних ділянок мають право, зокрема, самостійно господарювати на землі.

Частиною 1 ст. 91 ЗК України визначено, що власники земельних ділянок зобов`язані: забезпечувати використання їх за цільовим призначенням; не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Стаття 126 ЗК України (в редакції, чинній на час отримання спадкодавцем державних актів на право власності на землю) право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою.

Право власності, користування земельною ділянкою, згідно зі ст. 126 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Встановлено також, що позивачка ОСОБА_1 , яка проживає у АДРЕСА_2 , користується земельною ділянкою в урочищі «Громадське», про що відповідачка та її представник, та представник сільської ради в судовому засіданні не заперечили.

Разом з тим, жодних доказів, які б підтверджували правомірність користування зазначеною земельною ділянкою позивачка суду не надала.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 пояснила, що за життя попереднього власника земельної ділянки ОСОБА_3 (матері відповідачки), остання надавала можливість проїзду до земельної ділянки в урочищі «Громадське», якою позивачка користується, а відповідачка такий проїзд перекрила шляхом огородження земельної ділянки, незважаючи на те, що цим проїздом користувалися й інші жителі села понад 40 років.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, не визнання або оспорювання, та свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Земельна ділянка в урочищі «Громадське», якою користується позивачка, в установленому чинним законодавством порядку їй не надавалася, вона не є в розумінні ст. ст. 125, 126 ЗК України землекористувачем цієї земельної ділянки, а тому суд дійшов висновку, що її права видачею державного акта на право власності на землю, не порушені.

Окрім того, як вбачається з дослідженого в судовому засіданні за участю спеціаліста, генерального плану забудови села Карпилівка та схеми сучасного використання земель Карасинської сільської ради, проїзду через земельну ділянку, на яку був виданий оскаржуваний Державний акт на право власності на землю і яку успадкувала позивачка, не передбачено.

Судом встановлено також, що будь-який документ, який би визначав заїзд до земельної ділянки в урочищі «Громадське»(яким користується відповідачка за відсутності передбачених законом документів на право користування) відсутній. Рішення щодо вставлення такого заїзду у встановленому законом порядку не приймалося.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачкою не доведено порушення її прав відповідачкою та видачею Державного акта на право власності на землю, який вона просить скасувати, у зв`язку з чим відсутні правові підстави для задоволення позову.

Доводи позивачки про те, що нею не підписувався акт встановлення та узгодження меж між землекористувачами суміжних земельних ділянок, з огляду на вищезазначені обставини, не впливають на висновок суду про відмову в позові. Окрім того, як вбачається з акта встановлення та узгодження меж, що наявний у технічній документації із землеустрою щодо складання документів на право власності на земельну ділянку ОСОБА_8 (матері відповідачки), землі ОСОБА_1 (колишнє прізвище ОСОБА_14 ) від Б до В межують із земельною ділянкою, що передана у власність спадкодавця ОСОБА_8 , площею 0,2500 га, а позивачка просить скасувати Державний акт на право власності на землю на ім`я ОСОБА_8 , виданий на земельну ділянку площею 0,0489 га.

Оскільки у позові відмовлено, тому понесені позивачкою судові витрати у справі відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 4, 10, 11-13, 77, 78, 80, 81, 259, 263, 264, 265, 352, 354 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивачки - Карасинська сільська рада, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про визнання недійсним Державного акта на право власності на земельну ділянку, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення. Апеляційна скарга подається через Камінь-Каширський районний суд до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Дата виготовлення повного тексту рішення 26 листопада 2019 року.

Головуючий: О. В. Антонюк