Постанова

Іменем України

13 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 320/7983/18

провадження № 61-17018св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Ігнатенка В. М., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у судовому засіданні у порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Запорізького апеляційного суду від 13 серпня 2019 року у складі колегії суддів: Полякова О. З., Крилової О. В., Кухаря С. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору недійсним.

На обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона та ОСОБА_3 є засновниками ТОВ «Агрофірма «Овочівник». Відповідно до Статуту товариства позивачу належить 17 % його статутного капіталу, а відповідачу - 83 %. 25 вересня 2015 року між засновниками укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу корпоративних прав ТОВ «Агрофірма «Овочівник» та здійснена реалізація за 5 504 260,00 грн, що еквівалентно 237 000,00 доларів США. На день продажу товариства, ринковий курс валюти долара США складав 23,20 грн. Кінцевий розрахунок був здійснений у 2018 році. Саме в серпні 2018 року позивач дізналася про існування ріелтора ОСОБА_2 , з якою ОСОБА_3 16 липня 2014 року уклала договір-замовлення на інформаційно-довідкове обслуговування. За вказаним договором передбачена ціна продажу - 1 600 000,00 доларів США.

Позивач вважає, що вказаний договір слід визнати недійсним, оскільки відповідно до пункту 5.4 Статуту ТОВ «Агрофірма «Овочівник» до виключної компетенції загальних зборів його учасників належить вирішення питання передачі частки учасника третім особам. Відповідно до пункту 1.1 договору на інформаційно-довідкове обслуговування ОСОБА_3 доручила ОСОБА_2 виконання консультативного, інформаційно-довідкового обслуговування, пов`язаного з продажем корпоративних прав ТОВ «Агрофірма «Овочівник», які названі у договорі майном. За вказаним договором ОСОБА_3 зобов`язана надати ОСОБА_2 копії правовстановлюючих (засновницьких) документів щодо корпоративних прав товариства, необхідних для їх продажу.

Позивач вказує, що цей договір укладено без її згоди та відома, не відповідає її внутрішній волі та укладений без урахування її волевиявлення. ОСОБА_3 , підписавши спірний договір, грубо порушила її права на розпорядження майном. Без її відома та згоди ОСОБА_3 передала ОСОБА_2 засвідчені копії правовстановлюючих документів товариства, які містять її персональні дані. Крім того, укладення спірного договору негативно вплинуло на вартість корпоративних прав позивача, оскільки інформація про продаж товариства довгий час розміщувалася на інтернет-ресурсах, що сформулювало думку третіх осіб про його непривабливість. Як наслідок, позивач змогла продати корпоративні права за номінальною ціною, що приблизно в шість разів менше, на яку вона розраховувала.

З урахуванням викладених обставин, просила суд визнати недійсним договір-замовлення на інформаційне довідкове обслуговування від 16 липня 2014 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , з моменту його укладення.

Короткий зміст рішення суду першої інстанцій

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 08 квітня 2019 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 не доведено що її права і законні інтереси безпосередньо порушені оскарженим договором, а у результаті визнання договору недійсним її майнові інтереси будуть відновлені. Отже відсутні підстави для застосування положень частини третьої статті 215 ЦК України.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Запорізького апеляційного суду від 13 серпня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 08 квітня 2019 року скасовано.

Провадження у справі закрито.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що правовідносини, які виникли між сторонами у справі, є господарсько-правовими, оскільки оскаржений договір стосується корпоративних прав. Тому спір підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2019 року до Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду, ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову суду апеляційної інстанцій та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга, крім іншого, мотивована тим, що даний позов підлягає розгляду в порядку цивільного, а не господарського судочинства.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи своєї позиції щодо касаційної скарги не висловили.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 18 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою та витребувано цивільну справу.

07 жовтня 2019 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Встановлено, що з 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були засновниками ТОВ «Агрофірма «Овочевник» з частками у статутному капіталі товариства - 17% та 83% відповідно.

16 липня 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 як фізичні особи уклали договір-замовлення на інформаційно-довідкове обслуговування, у відповідності до пункту 1.1 якого ОСОБА_4 як замовник доручила ОСОБА_3 як виконавцю прийняти на себе зобов`язання по виконанню консультаційного, інформаційно-довідкового обслуговування, пов`язаного із продажем корпоративних прав ТОВ «Агрофірма «Овочевник» (майна).

Згідно п.2.1 Договору виконавець прийняв на себе забезпечення замовника наступними видами інформаційного забезпечення: забезпечення інформацією про стан ринку подібного майна; проведення консультацій з питань, пов`язаних з продажем майна; проведення експрес-оцінки для визначення ринкової вартості майна; проведення рекламно-інформаційних заходів; проведення демонстрації та забезпечення організації показу майна покупцям.

Крім того, відповідно до п.2.2 Договору ОСОБА_3 взяла на себе зобов`язання щодо проведення від імені ОСОБА_4 торгів з покупцем.

Також виконавець зобов`язалася систематично повідомляти замовнику інформацію про хід виконання робіт за договором, виконувати доручену роботу в інтересах замовника з метою визначення потенційного покупця, не розголошувати інформацію конфіденційного характеру.

За вказаним договором ОСОБА_4 зобовязалася надати ОСОБА_3 повну достовірну інформацію про майно, забезпечити виконавця копіями правовстановлюючих (засновницьких) документів товариства, необхідних для їх продажу.

Згідно до пункту 4.2 Договору замовник у разі реалізації майна зобов`язується виплатити виконавцю за інформаційно-довідкове обслуговування 5 % від вартості проданого майна.

25 вересня 2015 року між засновниками укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу корпоративних прав ТОВ «Агрофірма «Овочівник» та здійснена реалізація за 5 504 260,00 грн, що еквівалентно 237 000,00 доларів США.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Право на ефективний судовий захист закріплено у статті другій Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Отже, з вищевикладеного вбачається, що судові процедури повинні бути справедливими.

За правовою позицією Конституційного Суду України правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункт 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та закриваючи провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, апеляційний суд послався на те, що дана справа виникла з корпоративних відносин, пов`язаних з діяльністю юридичної особи ТОВ «Агрофірма «Овочівник», правами й обов`язками учасників товариства (позивача та відповідача), визначеними статтею 167 ГК України, оскільки предметом спору у справі є частки в статутному капіталі ТОВ «Агрофірма «Овочівник», а тому пов`язаний із господарською діяльністю товариства.

З таким висновком суду погодитися не можливо з наступних підстав.

В позовній заяві позивач просила суд визнати недійсним договір-замовлення на інформаційне-довідкове обслуговування від 16 липня 2014 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Із змісту оскарженого договору убачається, що він є по суті цивільно-правовою угодою про надання послуг, за умовами якого одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу.

Системно проаналізувавши умови договору, можливо дійти висновку, що договір передбачає надання послуг, пов`язаних виключно з інформаційно-довідковим обслуговуванням замовника щодо продажу майна (яким сторонами у договорі визначені корпоративні права).

При цьому позивачем угода щодо відчуження частки у статутному капіталі ТОВ у судовому порядку в межах цієї справи не оскаржується, а тому правовідносини щодо відчуження корпоративних прав не є предметом спору у справі.

З урахуванням викладеного можна зробити висновок, що справа виникла не з корпоративних відносин, пов`язанних з діяльністю товариства, а з договірних правовідносин, що виникли за цивільно-правовою угодою, предметом якої є надання послуг і яка безпосереднього відношення до корпоративних прав (їх набуття або позбавлення) не має.

Таким чином, посилання на правові висновки Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі за № 203/2501/15-ц є помилковими.

При таких обставинах справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Апеляційний суд на вказане належної уваги не звернув та дійшов необґрунтованого висновку про закриття провадження у справі.

При цьому колегія суддів суддів зауважує, що з огляду на приписи пункту 2 частини шостої статті 403 ЦПК України відсутні підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини 6 статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити частково, постанову суду апеляційної інстанції скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 406, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Запорізького апеляційного суду від 13 серпня 2019 року скасувати, справу передати до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: А. Ю. Зайцев

В. М. Ігнатенко

Є. В. Коротенко

В. П. Курило