Справа F 0907/2-3746/2011
Провадження F 22-ц/4808/540/19
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Мелінишин Г.П., Пнівчук О.В.

за участю секретаря Капущак С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене суддею Татаріновою О.А. 13 грудня 2018 року в м. Івано-Франківську, повний текст якого виготовлено 14 грудня 2018 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання заповіту від 11.01.2006 року недійсним, зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання заповіту від 14.04.2000 року недійсним,

в с т а н о в и в:

В листопаді 2010 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним заповіту від 11.01.2006 року, складеного ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3.

Свої позовні вимоги позивач мотивував тим, що 14.04.2000 року ОСОБА_4 склала заповіт, яким усе належне їй майно заповіла на його користь.

31.01.2010 року ОСОБА_4 померла. При їхній останній зустрічі, яка відбулась в 2008 році, вона передала йому документи і ключі від однокімнатної квартири АДРЕСА_1, в якій вона була зареєстрована і проживала, і просила допомогти їй погасити борги за квартиру. Також висловила бажання після літньої відвідини могили батьків на хуторі Орехівка Путивльського району Сумської області повернутись в м. Івано-Франківськ, де планувала жити і пройти курс лікування, але з хутору Орехівка вона так і не повернулась в м. Івано-Франківськ.

Водночас йому стало відомо, що ОСОБА_3 змусив ОСОБА_4 11.01.2006 року скласти заповіт на його користь всупереч її справжній волі, внаслідок застосування до неї фізичного і психологічного тиску, що виражалося в побоях, вимаганні грошей за приготування їжі, перешкоджанні своєчасно пройти курс лікування в м. Івано-Франківську і повній ізоляції від інших родичів. Вважає, що під дією психічного і фізичного тиску ОСОБА_4 інколи не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, що могло бути використано для вчинення правочину саме в такий момент. Крім того, за життя остання бажала скасувати заповіт, складений на користь ОСОБА_3, однак він цьому перешкоджав.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 17.05.2011 року було частково задоволено заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову. Заборонено Першій Івано-Франківській нотаріальній конторі видавати ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_4 Накладено арешт та заборону відчуження нерухомого майна – квартири АДРЕСА_1. В задоволенні інших вимог відмовлено.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 02.07.2013 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання заповіту від 11.01.2006 року недійсним було залишено без розгляду у зв’язку з повторною неявкою сторін в судове засідання.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 02.10.2013 року відмовлено в задоволенні заяви представника ОСОБА_3 – ОСОБА_5 про скасування заходів забезпечення позову по справі.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25.10.2013 року ухвалу Івано-Франківського міського суду від 02.07.2013 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для розгляду по суті.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25.10.2013 року ухвалу Івано-Франківського міського суду від 02.10.2013 року залишено без змін.

12.04.2016 року ОСОБА_3 подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту від 14.04.2000 року. В обґрунтування даного позову зазначив, що оскільки позивач вважає, що померла ОСОБА_4 хворіла психічними розладами, то відповідно і станом на 14.04.2000 року складений нею заповіт на користь позивача могла вчиняти як особа, яка не усвідомлює значення своїх дій та не може керувати ними. Однак, ОСОБА_2 дієздатність померлої оспорює тільки на час складення нею заповіту 11.01.2006 року, намагаючись в такий спосіб скасувати заповіт, який складений ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 та бути єдиним спадкоємцем майна по заповіту померлої від 14.04.2000 року.

На підставі наведеного просив визнати недійсним заповіт від 14.04.2000 року, складений ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_6 (реєстр нотаріальної дії за №477).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 19.04.2016 року зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту від 14.04.2000 року об’єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним заповіту від 11.01.2006 року.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 13 грудня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання заповіту від 11.01.2006 року недійсним відмовлено. В задоволені зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання заповіту від 14.04.2000 року недійсним відмовлено. Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті на підставі ухвали Івано-Франківського міського суду від 17.05.2011 року, а саме: заборону Першій Івано-Франківській нотаріальній конторі видавати ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_4, а також арешт та заборону відчуження нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1.

Не погоджуючись із вказаним рішенням в частині відмови в задоволенні первісного позову, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що судом при ухвалені оскаржуваного рішення було допущено порушення норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що суд не звернув увагу на той факт, що хоча висновок експерта підтвердив можливу дієздатність ОСОБА_4 при складенні заповіту на користь ОСОБА_3, в той же час він не спростував діагноз захворювання на судинну деменцію, який поставлений лікарем-психіатром 10.08.2005 року і 08.09.2005 року та припис відповідного лікування. Експерт у своєму висновку вказав, що не було повторного обстеження ОСОБА_4 через 6 місяців, який би показав розвиток даного захворювання.

Крім того, судом не викликано та не допитано свідка ОСОБА_7, яка проживала з ОСОБА_4 більше року в однокімнатній квартирі і яка могла дати розгорнуту картину її психічного стану, незважаючи на його неодноразові клопотання.

Більше того, судом самовільно змінено експерта для проведення експертизи із експерта Івано-Франківської обласної психоневрологічної лікарні №3, який вже фактично завершив експертизу, на нового експерта.

Просить скасувати рішення Івано-Франківського міського суду від 13.12.2018 року та прийняти нове рішення про направлення на повторний розгляд даної справи в Івано-Франківський міський суд.

В судове засідання апеляційного суду апелянт повторно не з’явився, повідомлявся про час та місце слухання справи належним чином. Надіслав до суду електронне звернення про відкладення розгляду справи, не підкріплене належними доказами причин неявки.

Представник відповідача за первісним позовом проти задоволення апеляційної скарги заперечила, просила рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зважаючи на те, що рішення суду першої інстанції оскаржується позивачем тільки в частині відмови у задоволенні первісних позовних вимог щодо визнання заповіту від 11.01.2006 року недійсним, апеляційний суд, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову не досліджує.

Судом встановлено, що 31 січня 2010 року померла ОСОБА_4, що підтверджується копією повторного Свідоцтва про смерть серії 1-БП №146874 від 16.03.2010 року (т. 1, а.с. 5).

Встановлено також, що згідно заповіту від 14 квітня 2000 року АВК №097520, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрованого в реєстрі за №477, ОСОБА_4 на випадок своєї смерті усе належне їй майно заповіла ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 4).

Згідно заповіту від 11 січня 2006 року ВСО №160145, посвідченого нотаріусом Путивльського районного нотаріального округу ОСОБА_8, зареєстрованого в реєстрі за №31, ОСОБА_4 усе належне їй майно заповіла ОСОБА_3 (т. 2, а.с. 185).

Як вбачається з листа Міської клінічної лікарні №1 від 25.03.2014 року №247/01-21/19, наданого на виконання ухвали суду, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, знаходилася на стаціонарному лікуванні в хірургічному відділенні МКЛ №1 з 27.10.2004 року по 07.11.2004 року з діагнозом: тромбоз глибоких вен лівої нижньої кінцівки. ІХС. Дифузний кардіосклероз ХНК ІІ Б. Варикозне розширення вен обох нижніх кінцівок ІІ-ІІІ ст. (т. 1, а.с. 244).

Листами №385 від 25.07.2014 року та №5319 від 30.07.2014 року Обласною психіатричною лікарнею №2 та Обласною психоневрологічною клінічною лікарнею №3 відповідно повідомлено, що ОСОБА_4 в даних медичних закладах на лікуванні не перебувала (т. 2, а.с. 25, 27).

Також листом №11/911 від 16.09.2014 року Обласною психоневрологічною лікарнею №1 повідомлено, що ОСОБА_4 в даній лікарні на стаціонарному лікуванні не знаходилася, в списках архіву не числиться (т. 2, а.с. 36).

В довідці, виданій Рогатинською центральною районною поліклінікою 30.09.2014 року зазначено, що ОСОБА_4 зверталась за медичною допомогою до лікаря-психіатра 10 серпня 2005 року і 8 вересня 2005 року; їй був виставлений діагноз «судинна деменція» (т. 2, а.с. 104).

Згідно листів Городенківської центральної районної лікарні №183/01-09 від 22.04.2015 року та №316/0109 від 12.06.2015 року ОСОБА_4 за медичною допомогою в психіатричний кабінет поліклінічного відділення не зверталась, інших даних про надання їй медичної допомоги немає (т. 2, а.с. 97, 107).

Згідно листа Івано-Франківського обласного клінічного кардіологічного диспансеру №732 від 08.12.2015 року ОСОБА_4 в зазначений термін на стаціонарному лікуванні не перебувала (т. 2, а.с. 137).

Як вбачається з постанови про закриття кримінального провадження від 15.11.2014 року, винесеної слідчим СВ Путивльського РВ УМВС України в Сумській області майором міліції ОСОБА_9, кримінальне провадження №0000358 від 20.10.2014 за фактом смерті ОСОБА_4 закрито у зв`язку із відсутністю події злочину передбаченого ст. 115 КК України - вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. Смерть ОСОБА_4 сталася природнім шляхом внаслідок захворювання (т. 2, а.с. 85).

Відповідно до наявного в матеріалах справи Висновку судово-психіатричного експерта №45 від 18 грудня 2017 року, наданого на виконання ухвали Івано-Франківського міського суду від 23 лютого 2017 року комісією експертів ОСОБА_10 науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології у складі ОСОБА_11 та ОСОБА_12, ОСОБА_4 на час підписання заповіту від 14.04.2000 року на користь ОСОБА_2 та на час підписання заповіту 11.01.2006 року на користь ОСОБА_3 могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. На час складання нею заповіту від 14.04.2000 року психічних розладів не виявляла. Починаючи з 2005 року та на час складання нею заповіту від 11.01.2006 року виявляла ознаки органічних психічних розладів судинного генезу з когнітивними порушеннями, що не досягали ступеню деменції, тому не впливали на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час укладання правочину (т. 2, а.с. 213-224).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що на час складення ОСОБА_4 11.01.2006 року заповіту на користь ОСОБА_3 вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Також не знайшли свого підтвердження посилання позивача щодо застосування фізичного та психічного тиску до заповідача.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно вимог ст.ст. 78, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до положень ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно зі ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

В силу ч. 3 ст. 1254 ЦК України кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.

Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

У контексті наведеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти вчинення своїх дій та (або) керувати ними.

У п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз’яснено, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Івано-Франківського міського суду від 04.03.2015 року за клопотання позивача було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам Івано-Франківської Обласної психоневрологічної лікарні №3 (т. 2, а.с. 75).

08.06.2015 року до суду надійшло клопотання судового експерта Обласної психоневрологічної лікарні №3, в якому було вказано, що для проведення посмертної судово-психіатричної експертизи щодо ОСОБА_4 необхідно надати експертам оригінали медичної карти амбулаторного хворого психоневрологічного кабінету Рогатинської ЦРЛ, медичної карти амбулаторного хворого територіальної поліклініки, медичні карти стаціонарного хворого, інформаційні носії звукозапису судового засідання із поясненнями свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 (т. 2, а.с. 105).

09.06.2015 року Івано-Франківським міським судом направлено на адресу Івано-Франківської Обласної психоневрологічної лікарні №3 лист з проханням повернути без виконання матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним (т. 2, а.с. 106).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 01.08.2016 року було задоволено клопотання ОСОБА_2 та представника ОСОБА_3 про призначення судово-психіатричної експертизи по даній справі. У зв’язку з тим, що сторона відповідача просила проведення експертизи доручити експертам Львівської обласної державної клінічної психіатричної лікарні, а позивач заперечував проти цього та покладався на розсуд суду в питанні визначення експертної установи, з метою усунення сумнівів у об’єктивності експертної установи, суд вважав за доцільне доручити проведення даної експертизи експертам ОСОБА_10 науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології Міністерства охорони здоров’я України (м. Київ, вул. Фрунзе, 103). На час проведення експертизи провадження у справі зупинено (т. 2, а.с. 188-190).

ОСОБА_10 науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології №04-08/220 від 05.03.2016 року було повідомлено про необхідність оплати призначеної експертизи, а листом №04-08/296 від 25.11.2016 року матеріали справи були повернуті до суду без виконання ухвали про призначення судово-психіатричної експертизи (т. 2, а.с. 196).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 20.12.2016 року судом відновлено провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду з метою вирішення питання оплати за проведення експертизи (т. 2, а.с. 204).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 23.02.2017 року призначено судово-психіатричну експертизу, проведення якої було доручено експертам ОСОБА_10 науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології Міністерства охорони здоров’я (м. Київ, вул. Фрунзе, 103). Витрати по проведенні експертизи покладено на ОСОБА_3 (т. 2, а.с. 204-205).

Вищенаведене спростовує доводи апеляційної скарги стосовно самовільної зміни судом експерта з Івано-Франківської Обласної психоневрологічної лікарні №3 на ОСОБА_10 науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології Міністерства охорони здоров’я.

Посилання апелянта на те, що експерт не спростував діагноз захворювання на судинну деменцію, який поставлений лікарем-психіатром 10.08.2005 року і 08.09.2005 року та припис відповідного лікування також не заслуговують на увагу, оскільки в наданому на виконання ухвали суду Висновку експерта №45 від 18.12.2017 року зазначено, зокрема, що ОСОБА_4 оглядалась лікарем-психіатром одноразово 10.08.2005 року, після того до психіатрів не зверталась, в подальшому психічні розлади у неї не фіксувались. Запис від 08.09.2005 року зроблено лікарем зі слів родича без лікарського огляду хворої та не відображає обов’язкових клінічних ознак судинної деменції, що є порушенням вимог діагностичних стандартів та діючої в Україні міжнародної класифікації психічних та поведінкових розладів 10-го перегляду (МКХ-10), де зазначено, що діагноз «деменції» будь-якого ґенезу правомочний тільки після шестимісячного терміну спостереження обов’язкових симптомів деменції. Починаючи з 2005 року ОСОБА_4 виявляла ознаки органічних психічних розладів судинного генезу з когнітивними порушеннями, що не досягали ступеню деменції, тому не впливали на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на час складання заповіту 11.01.2006 року (т. 2, а.с. 213-224).

Крім того, в матеріалах справи наявні звукозаписи судових засідань із показаннями свідків, які також не повідомляли про ознаки психічних розладів в ОСОБА_4 Зокрема, у судовому засіданні 22.10.2012 року свідок ОСОБА_15 (сусідка померлої) заперечувала наявність в ОСОБА_4 психічних порушень, свідчила, що вона приїжджала самостійно, все пам’ятала, розповідала про події свого життя та про своїх родичів, казала, що свою квартиру записала на брата ОСОБА_3.

Свідки ОСОБА_16 та ОСОБА_17 у судовому засіданні 02.04.2014 року повідомили, що ОСОБА_4 була старенькою, немічною, часто ходила у лікарню з різними хворобами, іноді не впізнавала людей. Однак, не заперечили, що остання ходила сама, самостійно їздила до села, де вона жила.

Також у судовому засіданні 14.11.2011 року свідок ОСОБА_13 (брат померлої) зазначив, що коли приїжджав до ОСОБА_4, вона ніколи не скаржилась йому стосовно застосування до неї будь-якого тиску з боку ОСОБА_3, він ніколи не бачив на ній слідів побоїв, стверджував, що вона своєчасно лікувалась.

Що стосується твердження апелянта про те, що судом не викликано та не допитано свідка ОСОБА_7, яка проживала з ОСОБА_4 більше року в однокімнатній квартирі і яка могла дати розгорнуту картину її психічного стану, незважаючи на його неодноразові клопотання, то слід зазначити, що такі не відповідають дійсності, так як на клопотання позивача судом неодноразово було здійснено виклик ОСОБА_7 в якості свідка у судові засідання (т. 1, а.с. 243, т. 2, а.с. 4, 6, 7, 10, 13).

В матеріалах справи міститься заява ОСОБА_7 від 18.07.2014 року, в якій вона зазначила, що в 2006 році, будучи студенткою ІФНМУ, вона разом із своєю однокурсницею ОСОБА_18 орендували квартиру в громадянина ОСОБА_2 та сплачували йому орендну плату. Через деякий на квартиру час приїхала його тітка, її слів власницею квартири була вона. Протягом трьох тижнів тітка проживала з ними і хотіла, щоб гроші за квартиру сплачували їй. Через деякий час запропонувала піти з квартири, звинувативши в тому, що вони залишили включеною газову плиту. Крім того, зазначила, що у зв`язку з сімейними обставинами та робочим графіком не може приїхати в судове засідання, просила взяти її письмові свідчення до уваги (т. 2, а.с. 14-15).

Таким чином, з показів свідків про психічний стан ОСОБА_4 та проведеного експертного дослідження не вбачається ознак того, що вона страждала психічними розладами, які б могли вплинути на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. А згідно наявної в матеріалах справи медичної документації ОСОБА_4 на лікуванні в жодному психіатричному відділенні не перебувала.

Аналізуючи в сукупності наявні у справі докази, апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_4 на момент складення заповіту від 11.01.2006 року на користь ОСОБА_3 могла усвідомлювати свої дії та керувати ними, у зв`язку з чим відсутні підстави для визнання вказаного заповіту недійсним.

Доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують, а фактично зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

З огляду на викладене, передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення колегією суддів не встановлено, тому апеляційна скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині слід залишити без змін.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 13 грудня 2018 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання заповіту від 11.01.2006 року недійсним залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 15 травня 2019 року.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: Г.П. Мелінишин

ОСОБА_19