Постанова

Іменем України

13 листопада2019 року

м. Київ

справа № 342/1139/16-ц

провадження № 61-26037св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргоюОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 червня 2017 року у складі колегії суддів: Горейко М. Д., Ясеновенко Л. В., Васильковського В. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») та просив, з урахуванням уточнених позовних вимог, зобов`язати відповідача надати йому відповідь за його заявою від 25 серпня 2016 року про надання споживачеві інформації; за його заявою від 30 серпня 2016 року, що стосується надання споживачеві інформації по договору про надання споживчого кредиту № 0 від 18 травня 2007 року; та за його заявою про розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю від 02 жовтня 2015 року.

Свої вимоги обґрунтував тим, що 18 травня 2007 року між сторонами нібито укладено договір про надання споживчого кредиту № 0. Для з`ясування обставин, які стосувалися цього договору, позивач неодноразово звертався до ПАТ «УкрСиббанк» з заявами про надання йому інформації.

У липні 2015 року йому стало відомо, що 12 грудня 2011 року ПАТ «УкрСиббанк» відступило своє право вимоги за вказаним договором про надання споживчого кредиту ТОВ «Кей-Колект».

02 жовтня 2015 року він звернувся до ПАТ «УкрСиббанк» з заявою про розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю. Заява отримана банком 08 жовтня 2015 року, однак будь-якої відповіді на цю заяву йому досі не надано.

Окрім цього, вказує, що 25 серпня 2016 року та 30 серпня 2016 року він звертався до відповідача з заявами про надання йому інформації по договору про надання споживчого кредиту, проте відповіді на ці заяви також не надійшло.

Вважає бездіяльність відповідача, яка виразилась у ненаданні йому відповідей на заяви, протиправною та такою, що порушує його права, як споживача послуг.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 28 березня 2017 року позов задоволено.

Зобов`язано ПАТ «УкрСиббанк» надати відповідь ОСОБА_1 за заявою ОСОБА_1 від 25 серпня 2016 року про надання споживачеві інформації.

Зобов`язано ПАТ «УкрСиббанк» надати відповідь ОСОБА_1 за заявою ОСОБА_1 від 30 серпня 2016 року, що стосується надання споживачеві інформації по договору про надання споживчого кредиту № 0 від 18 травня 2007 року.

Зобов`язано ПАТ «УкрСиббанк» надати відповідь ОСОБА_1 за заявою ОСОБА_1 від 02 жовтня 2015 року про розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю.

Стягнуто з ПАТ «УкрСиббанк» на користь державного бюджету України судовий збір в розмірі 1 920 грн.

Суд першої інстанції вважав, що оскільки відповідей на запитувану інформацію, яка була викладена у заявах від 02 жовтня 2015 року, 25 серпня 2016 року та 30 серпня 2016 року, ОСОБА_1 від ПАТ «УкрСиббанк» не отримав, позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню.

При цьому суд критично оцінив твердження представника відповідача про те, що позивачу були надані відповіді на вищевказані заяви, які були викладені банком у листах від 06 листопада 2015 року та від 22 вересня 2016 року, оскільки із змісту цих листів не вбачається, на які саме заяви надано відповідь.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 червня 2017 року рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 28 березня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що листом відповідача від 06 листопада 2015 року позивачу надано відповідь на його заяву від 02 жовтня 2015 року, а листом від 22 вересня 2016 року на заяви від 25 серпня 2016 року та 30 серпня 2016 року. Відповіді надані у встановлений Законом України «Про звернення громадян» строк.

Разом з тим, доказів того, що відповіді у цих листах надані банком на інші звернення позивача, суду не надано.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Івано-Франківської області від 20 червня 2017 року і залишити в силі рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 28 березня 2017 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд необґрунтовано вважав, що законним є надання відповідачем одним листом від 22 вересня 2016 року відповіді одночасно за двома його заявами від 25 серпня 2016 року та 30 серпня 2016 року, оскільки надання відповіді у такий спосіб є порушенням вимог статті 18 Закону України «Про звернення громадян».

Окрім цього, при розгляді справи апеляційний суд не взяв до уваги твердження представника позивача щодо того, що відповіді ПАТ «УкрСиббанк» в листах від 06 листопада 2015 року та від 22 вересня 2016 року фактично надані позивачу за його неодноразовими усними зверненнями до банку, в тому числі в телефонному режимі.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

17 травня 2018 року справу № 342/1139/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Встановлено, що 18 травня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до якого позивач отримав в кредит грошові кошти в розмірі 100 000 швейцарських франків на строк до 16 травня 2014 року.

02 жовтня 2015 року позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив розкрити та надати інформацію, що містить банківську таємницю ОСОБА_1 шляхом надання йому за вказаною у заяві адресою належним чином завірених копій документів, що стосуються договору про надання споживчого кредиту № 0 від 18 травня 2007 року, а також письмової інформації із зазначенням назви реквізитів, на який (чи які) саме Міжнародні валютні ринки для виконання умов цього договору про надання споживчого кредиту виходив АКІБ «УкрСиббанк» з продажем - покупкою швейцарських франків в такі дати: 24 травня 2007 року, 02 серпня 2007 року, 15 жовтня 2007 року, 20 листопада 2007 року, 28 листопада 2007 року, 15 червня 2007 року, 13 липня 2007 року, 15 серпня 2007 року, 17 вересня 2007 року, 16 жовтня 2007 року, 15 листопада 2007 року, 17 грудня 2007 року, 20 лютого 2008 року, 16 квітня 2008 року, 16 травня 2008 року, 19 червня 2008 року, 18 липня 2008 року, 18 серпня 2008 року, 17 вересня 2008 року, 17 жовтня 2008 року. Згідно рекомендованого повідомлення заява вручена відповідачу 08 жовтня 2015 року.

25 серпня 2016 року позивач звернувся до відповідача із заявою про надання йому письмової інформації, а саме просив повідомити в які дні протягом періоду 2007-2008 років та в якій сумі за кожний такий день АКІБ «УкрСиббанк» нараховував і утримував збір на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій з купівлі-продажу безготівкової валюти (швейцарського франка) за його заявами про купівлю іноземної валюти для виконання умов договору про надання споживчого кредиту № 0 від 18 травня 2007 року; в яке управління Державного казначейства АКІБ «УкрСиббанк» перераховував до спеціального фонду державного бюджету цей збір; в якому органі Пенсійного фонду України АКІБ «УкрСиббанк» зареєстрований як платник страхових внесків; до якого органу Пенсійного фонду України АКІБ «УкрСиббанк» в період 2007-2008 років подавав звіт про нарахування та сплату збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій з купівлі-продажу безготівкової валюти. Вказана заява вручена відповідачу 29 серпня 2016 року.

30 серпня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до відділення № 143 ПАТ «УкрСиббанк» із письмовою заявою, в якій просив надати йому: виписку по рахунку, відкритому по кредитному договору № 0 у СHF, в якій вказати дати покупки та продажу валюти з роз`ясненнями операцій; копії заяви про відкриття рахунків у банку у гривні і у СHF; зразки (копії) підписів до рахунків у гривні і СHF; виписку по гривневому рахунку, на який зараховувались кошти після конвертації СHF у гривні з указанням операцій; копії заяв (заявок) на отримання кредитних коштів за кожним із траншів; копії його заяв на продаж-купівлю безготівкового СНF на МВР; копії платіжних квитанцій за період отримання чи оплати коштів у 2007-2008 роках. Дана заява була зареєстрована у вказаному відділенні 30 серпня 2016 року за вхідним №57-3-4/25-16.

Відповідно до статті 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Статтею 18 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право, крім іншого, одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги.

За приписами частини першої статті 20 Закону України «Про звернення громадян» звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

Апеляційний суд встановив, що 06 листопада 2015 року листом ПАТ «УкрСиббанк», вих. № 30-21/48361, надало ОСОБА_1 відповідь на його заяву від 02 жовтня 2015 року, яка була отримана відповідачем 08 жовтня 2015 року.

22 вересня 2016 року листом ПАТ «УкрСиббанк», вих. № 35/48618, надано відповідь на заяви позивача від 25 серпня 2016 року та 30 серпня 2016 року.

Відтак, встановивши, що відповідач надав позивачу відповіді на його заяви у встановлений законом місячний строк, позивач, в свою чергу, не надав суду доказів того, що відповіді ПАТ «УкрСиббанк», викладені в листах від 06 листопада 2015 року та 22 вересня 2016 року, надані на інші його звернення, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не взяв до уваги, що надання відповіді одним листом одночасно на дві заяви позивача є порушенням вимог статті 18 Закону України «Про звернення громадян», колегія суддів відхиляє як безпідставні, оскільки положення цієї статті не містять вимог щодо форми відповіді на звернення громадян, окрім того, що вона має бути письмова та містити результати розгляду заяви, а тому надання відповіді на дві заяви позивача в одному листі не суперечить чинному законодавству та не порушує права позивача.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки апеляційним судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов?язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для їх скасування. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 червня 2017 року без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Ю. Тітов

С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук