ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8042/19 Справа № 202/2158/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Мороз В. П. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу Дніпровської міської ради на рішення Індустріального районного суду м.Дніропетровська від 11 квітня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та визнання права власності, -

в с т а н о в и л а:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та визнання права власності, мотивуючи його тим, що 02 листопада 2015 року між ним та ОСОБА_2 було укладено два договори оренди нерухомого майна: нежитлової будівлі загальною площею 610 м2, що знаходиться по АДРЕСА_1 та будівель та споруд, загальною площею 511,9 м2, що знаходиться по АДРЕСА_2 .

Зазначав, що за умовами договорів вони були укладені на два роки з орендною платою 2.000 грн. за кожен об`єкт нерухомості, з коригуванням на індекс інфляції, втім ОСОБА_2 умови договорів не виконує та допустив заборгованість у розмірі 12.000 грн., що свідчить про його односторонню відмову від виконання своїх зобов`язань за умовами договорів.

Вказував, що на підставі договору купівлі-продажу від 20 червня 2015 року він набув у власність домоволодіння по АДРЕСА_2 , яке складається з житлового будинку літ.А-1, житловою площею 42,8 м2, загальною площею 52,5м2 , сарай літ.Б., вбиральня літ.В., огорожі, споруди, замощення №1-5,І, яке було зареєстроване за ним, також набув у власність земельну ділянку площею 0,0727га, кадастровий номер :03:184:0088, за тією ж адресою, домоволодіння він зніс та за власні кошти без належного на це дозволу побудував будівлю гаражів літ.Г-1 загальною площею 81,9 м2, складається з: гаражу №1 загальною площею 20,3 м2, гаражу №2 загальною площею 20,6 м2, гаражу №3 загальною площею 20,5 м2, гаражу №4 загальною площею 20,5 м2; будівля гаражів літ.Д-2 загальною площею 171,9 м2 складається з: гаражу №1 загальною площею 40,8 м2, гаражу №2 загальною площею 41,1 м2, гаражу №3 загальна площа 45,0 м2, гаражу №4 загальною площею 45,0 м2; будівля гаражів літ.Е-2 загальною площею 258,1 м2 складається з: гаражу №1 загальною площею 86,3 м2, гаражу №2 загальною площею 85,6 м2, гаражу №3 загальною площею 86,2 м2; ворота №6, огорожа №7, цоколь №8, замощення ІІ.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 ставить під сумнів його право власності на збудоване ним нерухоме майно, в той час коли право власності є непорушним, а тому просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 заборгованість по орендній платі в розмірі 12.000 грн.; визнати за ним право власності на нежитлову будівлю загальною площею 610 м.2, що знаходиться по АДРЕСА_1 ; визнати за ним право власності на будівлі та споруди, що знаходиться по АДРЕСА_2 : будівля гаражів літ.Г-1 загальною площею 81,9 м2, яка складається з: гаражу №1 загальною площею 20,3 м2, гаражу №2 загальною площею 20,6 м2, гаражу №3 загальною площею 20,5 м2, гаражу №4 загальною площею 20,5 м2; будівля гаражів літ.Д-2 загальною площею 171,9 м2, яка складається з: гаражу №1 загальною площею 40,8 м2, гаражу №2 загальною площею 41,1 м2, гаражу №3 загальна площа 45,0 м2, гаражу №4 загальною площею 45,0 м2; будівля гаражів літ.Е-2 загальною площею 258,1 м2, яка складається з: гаражу №1 загальною площею 86,3 м2, гаражу №2 загальною площею 85,6 м2, гаражу №3 загальною площею 86,2 м2; ворота №6, огорожа №7, цоколь №8, замощення ІІ.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 11 квітня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково. Стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість по орендній платі в розмірі 6.000 грн. Визнано за ОСОБА_1 право власності на будівлі та споруди, що знаходиться по АДРЕСА_2 : будівля гаражів літ.Г-1 загальною площею 81,9 м2, яка складається з: гаражу №1 загальною площею 20,3 м2, гаражу №2 загальною площею 20,6 м2, гаражу №3 загальною площею 20,5 м2, гаражу №4 загальною площею 20,5 м2; будівля гаражів літ.Д-2 загальною площею 171,9 м2, яка складається з: гаражу №1 загальною площею 40,8 м2, гаражу №2 загальною площею 41,1 м2, гаражу №3 загальна площа 45,0 м2, гаражу №4 загальною площею 45,0 м2; будівля гаражів літ.Е-2 загальною площею 258,1 м2, яка складається з: гаражу №1 загальною площею 86,3 м2, гаражу №2 загальною площею 85,6 м2, гаражу №3 загальною площею 86,2 м2; ворота №6, огорожа №7, цоколь №8, замощення ІІ.

Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 06 травня 2015 року виправлено описку у рішенні суду шляхом викладення третього абзацу в іншій редакції: Визнати за ОСОБА_1 право власності на будівлі та споруди, що знаходиться по АДРЕСА_2 : будівля гаражів літ.Г-1 загальною площею 81,9 м2, яка складається з: гаражу №1 загальною площею 20,3 м2, гаражу №2 загальною площею 20,6 м2, гаражу №3 загальною площею 20,5 м2, гаражу №4 загальною площею 20,5 м2; будівля гаражів літ.Д-2 загальною площею 171,9 м2, яка складається з: гаражу №1 загальною площею 40,8 м2, гаражу №2 загальною площею 41,1 м2, гаражу №3 загальна площа 45,0 м2, гаражу №4 загальною площею 45,0 м2; будівля гаражів літ.Е-2 загальною площею 258,1 м2, яка складається з: гаражу №1 загальною площею 86,3 м2, гаражу №2 загальною площею 85,6 м2, гаражу №3 загальною площею 86,2 м2; ворота №6, огорожа №7, цоколь №8, замощення ІІ, без додаткових актів введення в експлуатацію.

В апеляційній скарзі Дніпровська міська рада, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 11 квітня 2016 року в частині задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуваним рішенням за позивачем визнано право власності на самочинне будівництво на земельній ділянці, власником якої є вони, та визнано право власності на майно, розташоване в АДРЕСА_3 .

05 листопада 2019 року позивач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу Дніпровської міської ради без задоволення.

У відзиві ОСОБА_1 просив закрити провадження за апеляційною скаргою Дніпровської міської ради на підставі абз.3 ч.1 ст.362 ЦПК України.

Клопотання про закриття провадження до задоволення не підлягає у зв`язку з відсутністю правових підстав для його задоволення, оскільки, відповідно до ст.10 Закону України від 21 травня 1997 року №280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільський, селищний, міський голова є головною посадовою особою територіальної громади відповідно села (добровільного об`єднання в одну територіальну громаду жителів кількох сіл), селища, міста.

Відповідно до пункту 14 частини четвертої статті 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» міський голова представляє територіальну громаду, раду та її виконавчий комітет у відносинах з державними органами, іншими органами місцевого самоврядування, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форм власності, громадянами, а також у міжнародних відносинах відповідно до законодавства.

Згідно із пунктом 14 частини четвертої статті 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» міський голова звертається до суду щодо визнання незаконними актів інших органів місцевого самоврядування, місцевих органів виконавчої влади, підприємств, установ та організацій, які обмежують права та інтереси територіальної громади, а також повноваження ради та її органів.

Відповідно до пункту 19 частини четвертої статті 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» міський голова здійснює інші повноваження місцевого самоврядування, визначені цим та іншими законами, якщо вони не віднесені до виключних повноважень ради або не віднесені радою до відання її виконавчих органів.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга Дніпровської міської ради підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду у повній мірі не відповідає з огляду на таке.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 02 листопада 2015 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 були укладені два договори оренди нерухомого майна: нежитлової будівлі загальною площею 610 м2, що знаходиться по АДРЕСА_1 та будівель та споруд, загальною площею 511,9 м2, що знаходиться по АДРЕСА_2 .

На умовах, встановлених цими договорами, сторони погодили, що вони укладені строком на 2 роки, орендна плата складає 2.000 грн. на місяць за кожен об`єкт нерухомості, з коригуванням на індекс інфляції.

На підставі договору купівлі-продажу домоволодіння від 20 червня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Хуторною М.Д. та зареєстрованого в реєстрі за №508, позивач ОСОБА_1 набув у власність домоволодіння по АДРЕСА_2 , яке складається з житлового будинку літ.А-1, житловою площею 42,8 м2, загальною площею 52,5 м2, сарай літ. Б, вбиральня літ.В, огорожі, споруди, замощення №1-5, І.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20 червня 2015 року, індексний номер 39418981, за позивачем зареєстровано право власності на вищевказане нерухоме майно.

На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 20 червня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Хуторною М.Д. та зареєстрованого в реєстрі за №511, позивач набув у власність земельну ділянку площею 0,0727 га, кадастровий номер :03:184:0088, по АДРЕСА_2 .

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20 червня 2015 року, індексний номер 39419355, за позивачем зареєстровано право власності на дану земельну ділянку.

Позивач, користуючись правами власника вищевказаного домоволодіння та земельної ділянки, на якій воно розташоване, одразу після його придбання здійснив знесення житлового будинку літ.А-1, сараю літ.Б, вбиральні літ.В, огорожі, споруд, замощення №1-5, І, що підтверджується актом про знесення від 15 січня 2016 року, виготовленого інженером з інвентаризації нерухомого майна ОСОБА_3 .

Після знесення будинку, господарських будівель та споруд, позивач за власні кошти, без отримання на це належного дозволу, здійснив самочинне будівництво будівель та споруд, тобто фактично створив нову річ.

Згідно технічного паспорту від 15 січня 2016 року, виготовленого ФОП ОСОБА_3 , будівлі та споруди, що знаходяться по АДРЕСА_2 мають наступні технічні характеристики: будівля гаражів літ.Г-1 загальною площею 81,9 м2 складається з: гаражу №1 загальною площею 20,3 м2, гаражу №2 загальною площею 20,6 м2, гаражу №3 загальною площею 20,5 м2, гаражу №4 загальною площею 20,5 м2; будівля гаражів літ.Д-2 загальною площею 171,9 м2 складається з: гаражу №1 загальною площею 40,8 м2, гаражу №2 загальною площею 41,1 м2, гаражу №3 загальна площа 45,0 м2, гаражу №4 загальною площею 45,0 м2; будівля гаражів літ.Е-2 загальною площею 258,1 м2 складається з: гаражу №1 загальною площею 86,3 м2, гаражу №2 загальною площею 85,6 м2, гаражу №3 загальною площею 86,2 м2; ворота №6, огорожа №7, цоколь №8, замощення ІІ.

Приватним підприємством ДАН (ліцензія №АД 031724 від 29 лютого 2012 року до 28 лютого 2017 року) було виготовлено Звіт про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж по АДРЕСА_2 , а саме: будівля гаражів літ.Г-1 загальною площею 81,9 м2 складається з: гаражу №1 загальною площею 20,3 м2, гаражу №2 загальною площею 20,6 м2, гаражу №3 загальною площею 20,5 м2, гаражу №4 загальною площею 20,5 м2; будівля гаражів літ.Д-2 загальною площею 171,9 м2 складається з: гаражу №1 загальною площею 40,8 м2, гаражу №2 загальною площею 41,1 м2, гаражу №3 загальна площа 45,0 м2, гаражу №4 загальною площею 45,0 м2; будівля гаражів літ.Е-2 загальною площею 258,1 м2 складається з: гаражу №1 загальною площею 86,3 м2, гаражу №2 загальною площею 85,6 м2, гаражу №3 загальною площею 86,2 м2; ворота №6, огорожа №7, цоколь №8, замощення ІІ. Згідно даного обстеження та висновку основні несущі конструкції (фундаменти, стіни, перегородки, перекриття) знаходяться в нормальному і задовільному стані і придатні до подальшої експлуатації за функціональним призначенням та відповідають категорії К-1 та К-2. Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а умови договору оренди повинні виконуватись.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ч.ч.2,3 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Крім того, відповідно до ч.2 ст.5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об`єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об`єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

За з містом ст.26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачам и земельних ділянок у такому порядку: 1)отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2)розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3)затвердження проектної документації; 4)виконання підготовчих та будівельних робіт; 5)прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 6)реєстрація права власності на об`єкт містобудування.

Отже, до початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов`язана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку.

Особа, яка здійснила самочинне будівництво об`єкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку ст.331 ЦК України.

Згідно із ч.1 ст.376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1)він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2)об`єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3)об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

Водночас згідно із ч.3 ст.376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (ч.4 ст.376 ЦК України).

З контексту ч.ч.3,4 ст.376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить.

Аналіз норм ч.3 ст.376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є та не являється забудовником.

Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований об`єкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду.

При цьому слід ураховувати положення ч.1 ст.376 ЦК України, а саме: наявність в особи що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об`єкті нерухомості.

Саме до таких правових висновків, щодо застосування ст.ст.331,376 ЦК України, дійшов Верховний Суд України у постанові від 28 січня 2015 року (справа №6-225цс14).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів у розумінні ст.376 ЦК України для визнання за ним права власності на самовільно збудовані будівлі та споруди на земельній ділянці.

Отже, при задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права власності на спірне нерухоме майно, суд першої інстанції не врахував наведених вище вимог статей 331,376 ЦК України та дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для визнання за позивачем за зустрічним позовом права власності на самовільно збудований об`єкт нерухомості.

Посилання у позові на наявність технічної документації та пояснення щодо того, що спірні приміщення побудовані з дотриманням будівельних норм не можуть бути підставою для задоволення його позову, оскільки акт введення в експлуатацію у матеріалах справи відсутній.

Під час розгляду справи про визнання права власності на об`єкт самочинного будівництва мають перевіряти наявність у позивача відповідного права на земельну ділянку, на якій зведено цей об`єкт. Цільове призначення зведеної споруди має узгоджуватися із визначеним цільовим призначенням земельної ділянки.

Колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_1 не використав свого права у позасудовому порядку вирішити вказаний спір та звернувся до суду, щоб спростити чи уникнути встановленої законодавством досить тривалої в часі та фінансово затратної процедури оформлення прав на це майно. Оскільки набуття права власності регулюється окремими нормами і зазначений вище позов заявлений формально не для визнання, а для набуття права власності, задоволений він бути не може.

Тому рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Згідно з ч.ч.1,13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи результат розгляду даної справи, з позивача на користь Дніпровської міської ради слід стягнути судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 4.500 грн.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Дніпровської міської ради задовольнити.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніропетровська від 11 квітня 2016 року та ухвалу Індустріального районного суду м.Дніропетровська від 06 травня 2016 року про виправлення описки скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та визнання права власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Дніпровської міської ради судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 4.500 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.