Постанова

Іменем України

24 квітня 2019 року

місто Київ

справа № 569/8314/14-ц

провадження № 61-17395св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 червня 2015 року у складі судді Сидорука Є. І. та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 19 серпня 2015 року у складі колегії суддів: Рожина Ю. М., Максимчук З. М., Григоренка М. П.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк», банк) у травні 2014 року звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що 16 листопада 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк»

(далі - АКБ «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 укладено договір кредиту № 377КЗ. Предметом договору кредиту є надання у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності, забезпеченості та цільового характеру використання грошових коштів у сумі 54 700, 00 грн, зі сплатою 13, 5 % річних, з кінцевим терміном повернення заборгованості до 15 листопада 2017 року, на умовах, визначених договором кредиту. Відповідно до пункту 1.3 договору кредиту на забезпечення виконання своїх зобов'язань між банком та ОСОБА_1 16 листопада 2007 року укладено іпотечний договір № 377КЗ-1. Предметом цього договору є земельна ділянка, загальною площею 0, 2023 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

16 листопада 2007 року на забезпечення виконання зобов'язань за договором кредиту між банком та ОСОБА_2 укладено договір фінансової поруки № 377КЗ-2.

Зобов'язання позивача за договором кредиту виконані в повному обсязі. У зв'язку з порушеннями зобов'язань за кредитним договором позичальник станом на 25 квітня 2014 року має заборгованість 119 187, 52 грн.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідачі позов не визнали. У червні 2014 року ОСОБА_1 подав до суду зустрічний позов, в якому просив розірвати договір кредиту, припинити дію договору поруки внаслідок зміни зобов'язання без згоди поручителя, передати предмет іпотеки у власність позивача.

В обґрунтування позову посилався на те, що з 31 липня 2008 року банк збільшив відсоткову ставку за кредитом з 13, 5 % до 21, 0 % річних, про що надіслав позичальнику рекомендований лист з вимогою з'явитися у відділення банку для укладання додаткової угоди. Зазначений лист повернутий відправнику з відміткою відділення поштового зв'язку про неможливість вручення адресату, тобто доказів належного виконання банком вимог пункту 2.6 договору матеріали справи не містять. Будь-яке збільшення відсоткової ставки за кредитним договором могло бути здійснено лише за згодою позичальника, проте такої згоди отримано не було. Одностороннє збільшення відсоткової ставки, ігнорування умов договору, порушення законодавства в сфері захисту персональних даних є проявом нечесної підприємницької практики зі сторони банку, що суперечить правилам та іншим звичаям. Такими діями банку йому нанесено шкоду, порушено його права як споживача. У зв'язку із зазначеним просив відмовити ПАТ «Укрсоцбанк» у задоволенні позовних вимог та розірвати договір кредиту від 16 листопада 2007 року № 377КЗ.

Стислий виклад змісту рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 18 червня 2014 року позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 солідарно на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за договором кредиту від 16 листопада 2007 року № 377КЗ у розмірі 119 187, 52 грн та судові витрати в сумі 1 191, 88 грн. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 13 жовтня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 червня 2014 року в частині відмови у задоволенні зустрічної позовної заяви у зв'язку зі спливом позовної давності скасовано, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено за безпідставністю, в іншій частині рішення залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 січня 2015 року рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Скасовуючи рішення судів та направляючи справу на новий розгляд, суд касаційної інстанції виходив з того, що суди не дослідили належним чином умови договору та не звернули увагу, що банком порушено порядок повідомлення позичальника про підвищення процентної ставки за кредитом і що банк має право ініціювати підвищення відсоткової ставки за кредитним договором, але щодо такого підвищення в обов'язковому порядку має бути укладена додаткова угода до кредитного договору, що передбачає збільшення відсоткової ставки за користування кредитними коштами. Розглядаючи справу, суди також не врахували, що у зустрічному позові як на підставу своїх вимог ОСОБА_1 посилався на зміну істотних обставин згідно з частиною першою статті 652 ЦК України, якими він керувався при укладенні договору, а саме: складне матеріальне становище у зв'язку з хворобою трирічної дитини, яка знаходиться на його утриманні і потребує особливого режиму харчування та прийому ліків, операції батька-пенсіонера та хвороба самого позичальника, який переніс мікроінсульт і потребує постійного прийому ліків. Зазначені обставини ані суд першої інстанції, ані апеляційний суд не дослідили, не надали правової оцінки, чи можна їх вважати істотними у контексті частини першої статті 652 ЦК України. Також суд касаційної інстанції зазначив, що суди не звернули уваги на те, що договір поруки не містить положень щодо можливості зміни розміру процентів за основним зобов'язанням без додаткового повідомлення поручителя та укладення додаткової угоди.

Під час нового розгляду рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 26 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 19 серпня 2015 року, позов банку задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в солідарному порядку на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором від 16 листопада 2007 року № 377КЗ, що складається із: заборгованість за кредитом 49 499, 61 грн, заборгованість за відсотками у сумі 41 610, 40 грн, а разом 91 110, 10 грн. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ «Укрсоцбанк».

Рішення судів обґрунтовувались тим, що позичальник неналежним чином виконував договірні зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку із чим з відповідачів підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором та відсотків за користування кредитним коштами у сумі 91 110, 01 грн. Щодо застосування позовної давності суди зазначили, що позичальник письмово звертався до позивача про визнання свого боргу перед банком, висловлював пропозиції щодо його погашення в інший спосіб та прийняття рішення щодо відстрочки погашення боргу, що відповідно до частини першої статті 264 ЦК України є підставою для переривання перебігу позовної давності. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо розірвання кредитного договору, суди послалися на приписи частини другої статті 652 ЦК України, за якими можливість розірвання договору настає за наявністю одночасно чотирьох умов, визначених наведеним положенням. У частині доводів ОСОБА_2 щодо визнання договору поруки припиненим у зв'язку зі збільшенням відсоткової ставки, суди зазначили про безпідставність таких доводів, оскільки заборгованість за кредитним договором від 16 листопада 2007 року № 377КЗ нараховувалась, виходячи із відсоткової ставки 13, 5 %, що не свідчить про збільшення обсягу відповідальності поручителя.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційних скарг ОСОБА_2 та ОСОБА_1

У касаційних скаргах, поданих у вересні 2015 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, відповідачі просили скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову банку та задоволення зустрічного позову.

Узагальнені доводи касаційної скарги ОСОБА_2

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що банк всупереч умовам договору поруки здійснив підвищення відсоткової ставки за кредитом без погодження із поручителем, внаслідок чого збільшилася його відповідальність, що є підставою для припинення поруки відповідача.

Узагальнені доводи касаційної скарги ОСОБА_1

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що суди неправильно застосували положення статті 652 ЦК України щодо підстав розірвання кредитного договору з позивачем, про що було зазначено у зустрічному позові. Вважає, що банк діяв недобросовісно, із порушенням норм права, що регулюють кредитні правовідносини. Зазначив, що незважаючи на скасування незаконно збільшеної відсоткової ставки, застосованої банком, це не скасовує правових наслідків порушення зобов'язання, вини та відповідальності банку. Вважає, що з огляду на неправомірність дій банку він мав право припинити виконання зобов'язання за кредитним договором відповідно до статті 615 ЦК України. Зазначає, що суди безпідставно не застосували положення про позовну давність, заявлену відповідачем до прийняття рішення, оскільки позичальником припинена сплата платежів 25 грудня 2008 року, банк звернувся до суду 23 травня 2014 року. Відповідно до договірних зобов'язань чергові платежі за кредитним договором повинні сплачуватися щомісячно, а тому позивач мав можливість своєчасно звернутися із позовом до суду.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 жовтня 2015 року відкрито касаційне провадження.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у травні 2018 року.

Ухвалою Верховного Суду від 08 квітня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають застосуванню правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 16 листопада 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 377КЗ, за яким позичальник отримав грошові кошти у розмірі 54 700, 00 грн із сплатою 13, 5% річних за умови повернення кредиту щомісячними платежами, згідно з графіком, з кінцевим терміном повернення кредиту та всіх належних платежів за кредитним договором до 15 листопада 2017 року, для придбання земельної ділянки, площею 0, 1 га, розташованої у АДРЕСА_2 .

Відповідно до пункту 1.3 кредитного договору для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та позичальником 16 листопада 2007 року укладено договір іпотеки № 377КЗ-1, предметом якого є земельна ділянка, загальною площею 0, 2023 га, розташована в с. Бабин Гощанського району Рівненської області, що належить іпотекодавцю на праві власності відповідно до договору купівлі-продажу від 16 листопада 2007 року.

На забезпечення виконання умов кредитного договору, укладеного між банком та позичальником, 16 листопада 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладено договір фінансової поруки, за яким поручитель зобов'язувався перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання ОСОБА_1 зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, можливих штрафних санкцій у розмірі та випадках, передбачених кредитним договором від 16 листопада 2007 року № 377КЗ.

Відповідно до підпункту 2.4.1 кредитного договору сплата кредиту та процентів здійснюється на відповідні рахунки банку до п'ятнадцятого числа місяця, наступного за тим, в якому нараховані проценти.

За змістом пункту 4.4. кредитного договору у разі невиконання позичальником зобов'язань, визначених пунктами 3.3.2 - 3.3.15 договору протягом 60 календарних днів позичальник зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час користування кредитом та нараховані штрафі санкції (штраф, пеню). За умовами підпункту 3.3.8 договору позичальник зобов'язаний повернути в повному обсязі кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями, згідно з графіком, визначеним додатком 1 до цього договору.

Судами встановлено, що позичальник неналежним чином виконував умови кредитного договору, всупереч пункту 1.1 кредитного договору не вносив щомісячні платежі до 15 числа кожного місяця згідно з графіком, провівши сплату кредиту та відсотків за його користування лише у період з 01 серпня 2008 року до 26 січня 2009 року, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 06 квітня 2015 року становила 144 861, 36 грн, яка складається з 49 499, 61 грн заборгованості за кредитом, 41 610, 40 грн заборгованості за відсотками за користування кредитом, 9 370, 70 грн пені за несвоєчасне повернення кредиту, 15 544, 23 грн пені за несвоєчасне повернення відсотків за користування кредитом, 10 831, 32 грн інфляційні втрати за кредитом, 18 005, 09 грн інфляційні втрати за відсотками.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Щодо доводів касаційної скарги про безпідставне збільшення банком відсоткової ставки

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частиною першою статті 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» від 12 грудня 2008 року № 661-VI, який набрав чинності 09 січня 2009 року, положення ЦК України доповнено статтею 1056-1, частиною другою якої передбачено, що встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Наведена редакція статті 1056-1 ЦК України була чинною до 16 жовтня 2011 року.

З аналізу зазначених норм можна дійти висновку про те, що якщо умовами кредитного договору передбачається право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних умов з додержанням установленої кредитним договором процедури повідомлення позичальника, то збільшення банком розміру процентної ставки за цим кредитним договором в односторонньому порядку є правомірним за умови, що рішення банку про таку зміну було прийняте до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку».

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2355цс15.

Відповідно до пункту 2.6, підпунктів 2.6.1?2.6.3 договору у разі зміни кредитної політики внаслідок рішень законодавчої або виконавчої влади, Національного банку України, а також у разі настання іншої події, що має безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів кредитора та що не залежить від волі сторін, кредитор має право змінити (збільшити або зменшити) процентну ставку за користування кредитом, що визначена цим договором.

Про намір змінити розмір винагороди за надання кредиту кредитор зобов'язаний повідомити позичальника не пізніше ніж за десять днів до дати початку їх введення, а також надати для укладення додаткову угоду про внесення змін до договору. Позичальник повинен з'явитися до кредитора у строк не пізніше ніж за три робочі дні до відповідної дати, зазначеної у пункті 2.6 цього договору, з метою підписання додаткової угоди, в якій визначений новий розмір процентної ставки за користування кредитом.

У разі, якщо позичальник не з'являється для укладення чергової додаткової угоди щодо визначення розміру процентної ставки або сторони не можуть дійти згоди щодо розміру процентної ставки, позичальник зобов'язаний протягом п'яти робочих днів повернути кредитору існуючу заборгованість за кредитом, нараховані відсотки та можливі штрафні санкції у повному обсязі. Після сплати позичальником зазначених сум дія цього договору вважається припиненою.

31 липня 2008 року банком прийнято рішення про збільшення відсоткової ставки за кредитом з 13, 5 % до 21, 0 % річних, про що надіслано позичальнику рекомендований лист з вимогою з'явитися у відділення банку для укладення додаткової угоди. Зазначений лист повернутий відправнику з відміткою відділення поштового зв'язку про неможливість вручення адресату. Тобто доказів належного виконання банком вимог пункту 2.6 договору матеріали справи не містять.

З огляду на наведені обставини та положення умов кредитного договору збільшення відсоткової ставки є можливим лише у разі дотримання відповідної процедури, результатом якої має бути укладення додаткової угоди про внесення відповідних змін.

Враховуючи, що між сторонами не укладено додаткової угоди до кредитного договору, рішення банку про підвищення відсоткової ставки не було належним чином реалізованим, з огляду на що підстави для нарахування процентів за договором у розмірі 21, 0 % відсутні.

При цьому, як встановлено судами, розмір заборгованості за останньою редакцією позовних вимог банку обрахований з урахуванням розміру 13, 5 %, що свідчить про правильність обрахунків позивача.

Враховуючи зазначене, встановивши, що відповідні зміни умов договору не настали, зміна зобов'язання шляхом збільшення відсоткової ставки не відбулася, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для припинення поруки за кредитом у повному обсязі.

Окрім цього доводи заявника щодо того, що такі дії банку свідчать про нечесну підприємницьку діяльність та що це є підставою для розірвання кредитного договору зводяться до незгоди з висновками судів стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували, а в силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Щодо доводів касаційної скарги ОСОБА_1 про безпідставне незастосування судами позовної давності

Відповідно до матеріалів справи сторони встановили як строк повернення кредиту - до 15 листопада 2017 року, так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів - щомісяця до 15 числа кожного місяця.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Таким чином, умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 ЦК України).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252 - 255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У справі, яка переглядається, судом установлено, що згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) у розмірі та в строки, визначені договором, і щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом, а також сплатити пеню за порушення строків повернення кредиту та проценти за користування ним.

Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 27 січня 2016 року у справі № 6-990цс15, підстав відступити від якого Верховний Суд не встановив.

Таким чином, ураховуючи, що за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватися позичальником частинами щомісяця до 15 числа кожного місяця до закінчення строку кредитного договору, 15 листопада 2017 року, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань.

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про застосування позовної давності.

Визнаючи зазначену заяву необґрунтованою, суд послався на те, що позичальник письмово звертався до позивача про визнання свого боргу перед банком, висловлював пропозиції щодо його погашення в інший спосіб та прийняття рішення щодо відстрочки погашення боргу, що є підставою для переривання перебігу позовної давності.

Згідно з частиною першою статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. З тлумачення цієї норми випливає, що вона пов'язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями зобов'язаного суб'єкта (боржника), що свідчать про визнання боргу. До таких дій може відноситися лист, зміст якого свідчить, що боржник визнає існування боргу і бажає відновити погашення боргу.

Аналогічний висновок зроблений і Верховним Судом України. Зокрема, у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 3-269гс16 зазначено, що до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред'явленої претензії; зміна договору, з якої випливає, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Верховний Суд погоджується із висновком суду апеляційної інстанції, що звернення відповідача до позивача із пропозиціями щодо погашення кредиту в інший спосіб та прийняття рішення щодо відстрочки погашення боргу, може бути підставою для переривання позовної давності, оскільки свідчать про визнання позичальником свого боргу.

Разом з тим, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що останній щомісячний платіж позичальником здійснений 26 січня 2009 року, при цьому уперше він звернувся до банку із пропозицією про реструктуризацію боргу 29 березня 2012 року, тобто поза межами позовної давності.

З огляду на зазначене, враховуючи, що позовна давність застосовується до кожного окремого щомісячного платежу, можна дійти висновку, що позовна давність перервалася лише щодо тих щомісячних платежів, за якими не спливла позовна давність, оскільки переривання позовної давності поза її межами не відбувається.

Однак суди на зазначене уваги не звернули та дійшли передчасного висновку про те, що позовна давність була перервана щодо усіх платежів за тілом кредиту та відсотками.

З огляду на положення частини третьої статті 400 ЦПК України, згідно із якою суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, Верховний Суд вважає за необхідне зазначити про таке.

Щодо припинення поруки в частині щомісячних окремих зобов'язань

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Аналіз наведених правил дає підстави для висновку, що законодавець передбачив три способи визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги).

Зважаючи на наведене, строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі спливом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не вправі.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію такого виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак й в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Керуючись положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України, необхідно зробити висновок, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання

(у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, встановленого договором поруки, так само, як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся до суду з позовом до поручителя.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

У договорах поруки, укладених між банком та ОСОБА_2 , не визначено строку, після закінчення якого порука припиняється, тому в наведеному випадку підлягають застосуванню правила частини четвертої статті 559 ЦК України.

Оскільки договором кредиту передбачено, що чергові платежі позичальник повинен був здійснювати кожного місяця, то з часу несплати кожного з платежів починається обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя.

У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання відповідно до положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження

№ 14-145цс18), відповідно до якого строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов'язанням.

Отже, суд, стягуючи з позичальника та поручителя заборгованість за кредитним договором, не встановив, чи пред'явив банк вимогу до поручителя в межах шестимісячного строку за кожним щомісячним платежем та за якими платежами порука припинилась, а за якими є чинною.

Щодо спливу позовної давності за вимогами про повернення кредиту в повному обсязі

Окрім цього, відповідно до пункту 4.4 кредитного договору у разі невиконання позичальником зобов'язань, визначених підпунктами 3.3.2 - 3.3.15 цього договору, протягом більше 60 днів, позичальник зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі.

Згідно із підпунктом 3.3.12 позичальник зобов'язаний протягом двох робочих днів повідомляти кредитора про зміну адреси проживання, місця роботи тощо.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 порушив підпункт 3.3.12 договору кредиту, оскільки не повідомив позивача у встановлені договором строки про зміну місця свого проживання.

Наведена обставина відповідно до пункту 4.4 кредитного договору зумовила виникнення обов'язку у позичальника на 61 день після вчинення такого порушення погасити кредит у повному обсязі і, як наслідок, початок перебігу позовної давності за вимогами про повернення кредиту в повному обсязі.

Втім, суди не встановили дати цього порушення, відповідно, не могли дати належну оцінку заяві позичальника про застосування позовної давності, яка у такому випадку могла сплинути не лише в частині окремих щомісячних платежів, а й щодо повернення кредиту в цілому.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили належним чином зібрані у справі докази, зокрема кредитний договір та договір поруки, укладені між сторонами, не дали належної оцінки зверненням позичальника із заявами про реструктуризацію та не встановили обставин спливу позовної давності у цілому за кредитом та за окремими щомісячними платежами, та чи звернувся кредитор із позовом у межах шестимісячного строку до поручителя.

Ухвалення законного й обґрунтованого рішення у справі без виконання цих процесуальних дій неможливе.

Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, оскільки для ухвалення нового рішення у справі суду необхідно встановити обставини на підставі доказів, що не були належним чином досліджені судами першої та апеляційної інстанцій.

Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати викладене у цій постанові, належним чином дослідити всі зібрані у справі докази, дати відповідну правову оцінку цим доказам і встановленим на їх основі дійсним обставинам справи та вирішити спір з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Рішення судів у частині відмови у задоволенні позову банку не оскаржувалось, з огляду на що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України у цій частині не переглядались.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд.

За правилом пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

За правилами частин четвертої та п'ятої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. Висновки суду касаційної інстанції, в зв'язку з якими скасовано судові рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Верховний Суд врахував, що суд апеляційної інстанції не усунув порушень, допущених судом першої інстанції під час розгляду справи, а тому з метою процесуальної економії та з урахуванням повноважень апеляційного суду вирішив, що справа підлягає направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 19 серпня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик