Справа № 344/8063/17
Провадження № 22-ц/4808/597/19
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Мелінишин Г.П., Ясеновенко Л.В.

за участю секретаря Турів О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене суддею Польською М.В. 4 лютого 2019 року в м. Івано-Франківську у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», Івано-Франківської філії Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про розірвання кредитних договорів та припинення нарахування відсотків,

в с т а н о в и в:

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ПАТ комерційного банку «ПриватБанк», Івано-Франківської філії ПАТ комерційного банку «ПриватБанк» про розірвання кредитних договорів та припинення нарахування відсотків.

Позовні вимоги мотивував тим, що 27.08.2007 року між ЗАТ комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №IFIWG100000259, згідно з яким банк зобов'язувався надати позичальнику кредит в розмірі 36000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 05.08.2037 року.

Також 27.08.2007 року між ЗАТ комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №IFIWG200000259, згідно з яким банк зобов'язувався надати позичальнику кредит в розмірі 9000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 05.08.2037 року.

З метою забезпечення взятого на себе зобов'язання 29.08.2007 року між ЗАТ комерційний банк «ПриватБанк» в особі керівника Бізнесу «Іпотечне кредитування» Івано-Франківської філії ЗАТ комерційного банку «ПриватБанк» Резніченко Л.Я. та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 укладено договір іпотеки квартири.

Починаючи з дати укладення договору позивач добросовісно виконував свої обов'язки за договором. Однак, наразі внаслідок світової фінансово-економічної кризи та політичної ситуації в країні відбулося різке зростання офіційного та комерційного курсів долара, падіння курсу гривні. При цьому із суті договору не випливає, що ризик зміни обставин несе сторона, яка звернулася до суду з вимогою розірвання договору.

Зазначає, що він отримав споживчий, а не комерційний кредит, не проводить експортно-імпортних операцій та не здійснює розрахунки в іноземній валюті, а тому й не може отримувати доходи в такій валюті, що в свою чергу зумовлює необхідність значного збільшення відшукання фінансових ресурсів на придбання іноземної валюти для продовження виконання зобов'язань за договором.

Вважає, що вказана обставина свідчить про те, що подальше виконання договору позбавляє заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Крім того вважає, що банком допущено грубі порушення договору та чинного законодавства.

Зазначає, що банком було допущено односторонню зміну розміру відсотків за користування кредитом. При цьому, тип відсоткової ставки в договорах є фіксованим та не може бути зміненим без згоди боржника. Крім того, позичальник не був належним чином повідомлений про зміну відсоткової ставки.

Також вказує, що разом із відсотковою ставкою було змінено і розмір пені, проте без вказівки на конкретний розмір відсотків пені за період прострочення.

Повідомлення банку було надіслано на адресу «Івано-Франківська область, Тлумацький район, м. Хотимир», тоді як в кредитному договорі вказується інша адреса мешкання позичальника - « АДРЕСА_1 .

Також зазначає, що власником квартири, яка була предметом іпотеки, ( ОСОБА_2 ) дана квартира була продана, а виручені кошти в сумі 25000,00 доларів США направлені банку. Загалом банку було погашено близько 39000,00 доларів США, однак, банком дана обставина ігнорується. Зазначає, що банком було заявлено вимогу про дострокову сплату всієї суми кредитного зобов'язання, з приводу чого судом було винесено заочне рішення, а пізніше звернуто стягнення на предмет іпотеки, за рахунок продажу якого погашено основну суму заборгованості. На адресу позивача надійшла постанова про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого напису нотаріуса, до стягувачем є ПАТ КБ «ПриватБанк», а боржником ОСОБА_1

На підставі наведеного просив позов задовольнити, розірвати кредитні договори №IFIWG100000259 від 27.08.2007 року та №IFIWG200000259 від 27.08.2007 року, укладені між ЗАТ комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , припинити нарахування відсотків з часу розірвання договорів.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 4 лютого 2019 року позов задоволено частково. Розірвано кредитний договір №IFIWG100000259 від 27.08.2007 року та кредитний договір №IFIWG200000259 від 27.08.2007 року, укладені між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» в особі керівника Бізнесу «Іпотечне кредитування» Івано-Франківської філії Закритого акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» Резніченко Л . Я . (на даний час Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», код 14360570) та ОСОБА_1 . В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням в частині задоволення позовних вимог, Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, вважає в цій частині рішення суду незаконним та необґрунтованим.

Зазначають, що з боку АТ КБ «ПриватБанк» будь-яких порушень укладених договорів не вбачається, а позивачем не доведено наявності умов для розірвання чи зміни кредитного договору.

Вважають, що позивачу при укладенні договору було достеменно відомо про ймовірність зміни відсоткової ставки за кредитними договорами. А по закону, який діяв на момент укладення договору, дозволялося в односторонньому порядку змінювати умови договору, якщо це було передбачено умовами самого договору.

Крім того, не підвищення відсоткової ставки з боку банку до рівня собівартості банківських послуг призвело ю до порушення вимог ст. 53 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», відповідно до якої банку забороняється встановлювати процентні ставки і комісійні винагороди на рівні нижче за собівартість банківських послуг.

Більше того, позивач систематично здійснював сплату за кредитними договорами за новою процентною ставкою, а отже прийняв і погодився зі зміненими умовами кредитних договорів.

Просять скасувати рішення Івано-Франківського міського суду від 04.02.2019 року в частині задоволення позовної заяви та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що листа про зміну відсоткової ставки ним отримано не було, оскільки такий було направлено на іншу адресу, де він не проживає. Крім того, банком було двічі змінено істотні умови договору: спочатку змінено відсоткову ставку, а пізніше і строки виконання зобов'язання (звернення до суду з позовом про стягнення всієї суми заборгованості), у зв'язку з чим відсутні будь-які підстави для продовження дії договорів. Просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а оскаржуване рішення суду залишити без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримала.

Позивач та його представник проти задоволення апеляційної скарги заперечили, просили рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зважаючи на те, що рішення суду першої інстанції оскаржується позивачем тільки в частині задоволення позовних вимог, апеляційний суд, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення в частині відмови у задоволенні вимог позову не досліджує.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 27.08.2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» (на даний час Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк») та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №IFIWG100000259, згідно з яким банк зобов'язувався надати позичальнику кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк з 27.08.2007 року по 05.08.2037 року включно, у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 36000,00 доларів США на наступні цілі: купівля квартири, а також у розмірі 12150,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом (12% на рік) (а.с. 7-9).

Також 27.08.2007 року Закритим акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» (на даний час Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк») та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №IFIWG200000259, згідно з яким банк зобов'язувався надати позичальнику кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк з 27.08.2007 року по 05.08.2037 року включно, у вигляді строкового кредиту у розмірі 9000,00 доларів США на наступні цілі: купівля квартири, шляхом перерахування відповідно до п. 1.2 та зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом (12% на рік) (а.с. 10-12).

В пункті 2.3.1 вказаних договорів передбачено, що банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом при зміні кон'юктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більше ніж на 10% у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення даного договору; зміні облікової ставки НБУ; зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідної валюті (по статистиці НБУ). При цьому банк надсилає позичальнику письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки. Збільшення процентної ставки банком у вищевказаному порядку можливо в границях кількості пунктів, на яке збільшилася ставка НБУ, розмір відрахувань у страховий фонд, середньозважена ставка по кредитах або пропорційно збільшенню курсу долара США.

Встановлено також, що 31.12.2008 року банк направив позичальнику повідомлення про те, що починаючи з 02.03.2009 року відсоткова ставка за Кредитним договором №IFIWG100000259 від 27.08.2007 року складатиме 15,54% на рік (а.с. 13).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що банком не було належним чином повідомлено позичальника про зміну ним в односторонньому порядку відсоткової ставки за кредитним договором, а покладення на боржника додаткових фінансових обтяжень потягло істотну зміну обставин, що за сукупності умов, визначених в ст. 652 ЦК України, є підставою для розірвання оспорюваних договорів.

Однак, погодитися із такими висновками суд апеляційної інстанції не може з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 даної статті передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

Визначення поняття зобов'язання міститься у частині першій ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За умовами ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Частинами 1, 2, 4 ст. 652 ЦК України передбачено, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Зміна договору у зв'язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

Зі змісту ст. 652 ЦК України випливає, що укладаючи договір, сторони розраховують на його належне виконання і досягнення поставлених ним цілей, однак в ході виконання договору можуть виникати обставини, які не могли бути враховані сторонами при укладенні договору, але істотно впливають на інтереси однієї чи обох сторін.

При укладенні договору та визначенні його умов сторони повинні розумно оцінювати ті обставини, за яких він буде виконуватися. Інтереси сторін можуть порушуватися будь-якою зміною обставин, що виникають у ході виконання договору, проте лише істотна зміна обставин визнається підставою для пред'явлення вимоги про розірвання договору. Зміна обставин вважається істотною тільки тоді, коли вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не укладали би договору або уклали його на інших умовах.

Тобто розірвання договору через істотну зміну обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли залишення відповідного правочину в силі призведе до завдання шкоди стороні, яка значно перевищує витрати, необхідні для виконання договору на первісних умовах. При цьому можливість розірвання договору пов'язується безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з одночасною наявністю чотирьох умов, визначених ч. 2 ст. 652 ЦК України, за істотної зміни обставин.

Однак, під час розгляду справи позивачем не доведено одночасне настання всіх чотирьох умов, встановлених частиною другою статті 652 ЦК України та не надано доказів на підтвердження того, що його право порушене, що позивач звертався до відповідача з будь-якими заявами про приведення Кредитного договору у відповідність з обставинами, які, на його думку, змінилися.

Відповідно до ст.ст. 78, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині розірвання кредитних договорів, позивач посилався, зокрема, на те, що банком в порушення чинного законодавства було допущено односторонню зміну розміру відсотків за користування кредитом. При цьому, позичальник не був належним чином повідомлений про зміну відсоткової ставки.

Разом з тим, судом встановлено, що умовами кредитних договорів, щодо яких сторони дійшли згоди під час їх укладення, передбачено право банку в односторонньму порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних умов з додержанням втсановленої кредитним договором процедури повідомлення позичальника (п. 2.3.1 Договору).

Відповідно до правових висновків Верховного Суду України від 19.12.2012 року у справі №6-144цс12 та від 26.09.2012 року у справі №6-89цс12, за вказаних вище обставин збільшення банком розміру процентної ставки за кредитним договором в односторонньому порядку є правомірним, за умови, що рішення банку про таку зміну розміру процентної ставки було прийнято до набрання чинності Законом України від 12 грудня 2008 року №661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», тобто до 9 січня 2009 року.

Виходячи із закріпленого Конституцією України принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58), всі рішення банку в будь-якій формі (постанова, рішення, інформаційний лист) щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку є неправомірними лише з 10 січня 2009 року (Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року №1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів). При підвищенні процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо (п. 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»).

Як вбачається з матеріалів справи, повідомлення про зміну відсоткової ставки за Кредитним договором №IFIWG100000259 від 27.08.2007 року банком було направлено позичальнику ОСОБА_1 31.12.2008 року за №20.1.3.2/6-50414 за адресою: Івано- Франківська область, Тлумацький район, м . Хотимир (а.с. 13).

При цьому, посилання позивача на те, що він не отримував даного повідомлення, так як воно було направлене не на адресу, вказану в договорі, не заслуговують на увагу, оскільки в п. 8.2 Кредитного договору №IFIWG100000259 від 27.08.2007 року зазначено місце реєстрації ОСОБА_1 : Івано-Франківська область, Тлумацький район, м. Хотимир (а.с. 9 зворот).

Наведені дані щодо місця реєстрації особи підтверджуються також викопіровкою паспорта позивача (а.с. 5).

Крім того, позивачем не спростовано, що протягом тривалого часу він сплачував кошти на погашеня кредиту вже за новою відсотковою ставкою.

Що стосується тверджень позивача про те, що різке зростання офіційного та комерційного курсів долара США, падіння курсу гривні позбавляє заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору, а із суті договору не випливає, що ризик зміни цих обставин несе позичальник, то такі також не можуть бути підставою для задоволення даного позову, оскільки стабільність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена; звертаючись до банку із заявою про видачу кредиту в іноземній валюті, позивач усвідомлював можливість настання валютних ризиків, і дані ризики є такими, що стосуються обох сторін договору.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що при укладенні оспорюваних кредитних договорів сторони досягли згоди з усіх їх істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. ОСОБА_1 не був позбавлений можливості звернутися за кредитом в національній валюті, з іншими умовами щодо його оплати. Натомість позивач на момент укладення договорів не зявляв додаткових вимог щодо їхніх умов та надалі виконував їх. Доказів про будь-які застереження позичальника щодо умов договорів, про претензії до банку у зв'язку з їх укладанням, отриманням кредиту та/або повідомлення про несправедливість умов договорів позивачем суду не надано.

Однак, зазначеного суд першої інстанції не врахував, а тому помилково прийшов до висновку про задоволення позову в частині розірвання кредитних договорів №IFIWG100000259 та №IFIWG200000259, укладених між позивачем та відповідачем 27.08.2007 року.

Відповідно до п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 4 лютого 2019 року в частині задоволення позову скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про розірвання кредитних договорів - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 14 травня 2019 року.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: Г.П. Мелінишин

Л.В. Ясеновенко