справа № 361/1685/19
провадження № 2/361/1964/19
РІШЕННЯ

Іменем України

06 травня 2019 року м. Бровари

Броварський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого-судді

Дутчака І.М.,

за участю секретаря

Срібної Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України без згоди та супроводу батька,

в с т а н о в и в :

У березні 2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, у якому, враховуючи уточнення вимог, просила надати малолітній дочці ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, дозвіл на виїзд за межі України у період з 20 травня по 10 вересня 2019 року до країн Чорногорії, Єгипту, Туреччини, Об’єднаних Арабських Еміратів, Польщі, Болгарії, країн Шенгенської зони в супроводі матері ОСОБА_3 або іншої уповноваженої нею особи без згоди (дозволу) та супроводу батька ОСОБА_4

В обґрунтування позову зазначала, що з 13 листопада 2004 року вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_4, однак шлюб виявився невдалим, спільне сімейне життя у неї із відповідачем не склалося. Рішенням суду від 09 грудня 2013 року шлюб між ними розірвано. Від цього шлюбу вони мають малолітню дочку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка після розірвання шлюбу проживає разом із матір’ю. Вона самостійно виховує та утримує дочку. Відповідач ОСОБА_4 участі у вихованні дочки не приймає, її фізичним, духовним і моральним розвитком не займається, тільки сплачує аліменти на дитину.

Кожного року їхня дочка ОСОБА_5 із батьками та сестрою відповідача ОСОБА_4 та її (позивача) матір’ю періодично виїжджають для оздоровлення за межі України до країн Чорногорії, де родичі відповідача володіють нерухомим майном, Польщі, Німеччини, Франції, Чехії, Туреччини, Єгипту, Кіпру, Об’єднаних Арабських Еміратів, Болгарії та інших країн Шенгенської зони. Цього року та всі наступні вони бажають брати із собою для оздоровлення, розширення кругозору, ознайомлення з культурою інших народів, стимулювання вивчення іноземних мов дочку сторін ОСОБА_5

Відповідач ОСОБА_4 у здійсненні заходів, спрямованих на покращення здоров’я дитини, фізичний, духовний і моральний розвиток дочки ОСОБА_5 чинить перешкоди, надати добровільно у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на тимчасовий виїзд їхньої малолітньої дочки ОСОБА_5 за межі України, що є необхідним для відпочинку, оздоровлення, профілактики застудних захворювань, розширення світогляду дитини, розвитку дочки як особистості, відмовляється. При цьому жодних обґрунтованих аргументів не наводить, чим обмежує права та інтереси дитини, тому вона змушена звернутися до суду з цим позовом.

Позивач ОСОБА_3 у судове засідання не з’явилася, подала до суду заяву, у якій просила суд розглянути справу за її відсутності, позов підтримує, просить суд задовольнити позовні вимоги повністю.

Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання не з’явився, подав до суду заяву, у якій зазначав, що позов він визнає, проти його задоволення та надання його малолітній дочці ОСОБА_5 у період літніх канікул дозволу на виїзд за межі України на відпочинок разом із матір’ю ОСОБА_3 чи уповноваженими нею особами не заперечує. Просив суд розглянути справу за його відсутності та задовольнити позов.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Дослідивши матеріали справи, враховуючи, що визнання відповідачем позову закону не суперечить, прав, свобод чи інтересів інших осіб не порушує, суд вважає можливим ухвалити рішення про задоволення позову з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 13 листопада 2004 року позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_4 перебували у шлюбі. Від цього шлюбу вони мають малолітню дочку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 09 грудня 2013 року шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу їхня дочка ОСОБА_5 проживає разом із матір’ю та знаходиться на її матеріальному утриманні. Позивач ОСОБА_3 належним чином піклується про здоров’я дочки, її фізичний і духовний розвиток. Відповідач ОСОБА_4 участі у вихованні дочки не приймає, її розвитком та станом здоров’я не цікавиться, проте щомісячно сплачує аліменти на дитину. Отримати у відповідача ОСОБА_4, батька дитини, дозвіл на виїзд їхньої дочки ОСОБА_6 за межі України, позивач не має можливості, оскільки до нотаріуса відповідач не з’являється, мотивуючи це своєю зайнятістю.

За змістом ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У ч. 3 ст. 51 Конституції України закріплено, що сім’я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов’язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 150, ч. ч. 1, 2 ст. 155 СК України батьки зобов’язані піклуватися про здоров’я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов’язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

За змістом положень ст. 8 Закону України “Про охорону дитинства” від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

У ст. 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов’язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов’язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п’ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно із ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до п. 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 року № 724 (далі – Правила)), виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують.

Згідно із підпунктом 1 п. 4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Відповідно до підпункту 2 п. 4 цих же Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків без згоди другого з батьків здійснюється у разі пред’явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Виходячи з наведених положень законодавства, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий лише на конкретний одноразовий виїзд за межі України із визначенням його початку і закінчення та зазначенням держави прямування.

За змістом ч. 2 ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач ОСОБА_3 просить надати дозвіл на виїзд малолітній дочці сторін ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі України без згоди (дозволу) та супроводу батька ОСОБА_4 у період літніх канікул, оскільки останній надати свою згоду добровільно не має можливості, тому просить позов задовольнити.

Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи інтереси малолітньої дочки сторін ОСОБА_5, визнання позову відповідачем ОСОБА_4, який проти виїзду малолітньої дочки ОСОБА_6 за межі України не заперечує, що підтверджується також нотаріально виданою ним довіреністю від 07 травня 2015 року на поїздки його дочки за кордон, суд дійшов висновку, що позов ґрунтується на вимогах закону та підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 49, 76, 81, 89, 206, 259, 263 – 265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позов задовольнити.

Надати малолітній дитині ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, дозвіл на виїзд за межі України у період з 20 травня по 10 вересня 2019 року до країн Чорногорії, Єгипту, Туреччини, Об’єднаних Арабських Еміратів, Польщі, Болгарії, країн Шенгенської зони в супроводі матері ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, або іншої уповноваженої нею особи без згоди (дозволу) та супроводу батька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду через Броварський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи, які не були присутні у судовому засіданні під час ухвалення судового рішення, мають право подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Дутчак І. М.