Провадження № 22-ц/4808/574/19
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Мелінишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Пнівчук О.В., Ясеновенко Л.В.,

за участю секретаря Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу законного представника ОСОБА_1 на заочне рішення Івано-Франківського міського суду в складі судді Польської М.В., ухвалене 5 грудня 2013 року в м. Івано-Франківську, за позовом Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У серпні 2013 року Публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обгрунтовувало тим, що відповідно до укладеного договору №АВS2RX03070008 від 12 грудня 2007 року відповідач отримав кредит у розмірі 9 594,00 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» та Тарифами складає між сторонами кредитно-заставний договір. У порушення вимог закону та умов договору відповідач належним чином не виконував зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з чим станом на 7 червня 2013 року року утворилася заборгованість у сумі 138 746,69 грн. З них: 9 219,00 грн - заборгованість за кредитом, 1 121,38 грн - заборгованість по процентах за користування кредитом, 3 453,90 грн - заборгованість по комісії за користування кредитом, 117 869,23 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 500,00 грн - штраф (фіксована частина), 6 583,18 грн - штраф (процентна складова). Посилаючись на вказані обставини ПАТ «Акцент-Банк» просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 138 746,69 грн та судові витрати.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 5 грудня 2013 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Акцент-Банк» заборгованість за кредитним договором №АВS2RX03070008 від 12 грудня 2007 року в розмірі 82 265,22 грн, а також 822,65 грн судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач належним чином не виконував свої зобов'язання за кредитним договором, унаслідок чого допустив заборгованість, яка підлягає стягненню на користь банку. При цьому визначаючи розмір пені в сумі 61 387,76 грн суд виходив з Умов надання кредиту про нарахування неустойки за кожен випадок порушення зобов'язань, передбачених умовами, протягом 3 років з дня коли відповідне зобов'язання мало бути виконане позичальником, а також розрахунку банку станом на 11 березня 2011 року.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 7 лютого 2019 року заяву законного представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі законний представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить заочне рішення скасувати. Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи дитинства довічно, має психічні захворювання. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 4 жовтня 2017 року відповідача визнано недієздатним та встановлено над ним опіку. Таким чином, він не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними при підписанні кредитного договору. Однак, у зв'язку із заочним розглядом справи відповідач був позбавлений права подати докази на спростування позовних вимог та заявити клопотання про призначення судово-психіатричної експертизи.

Також вказує, що при зверненні до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу позивачем пропущено позовну давність, що згідно норм процесуального закону є підставою для скасування судового рішення та відмови у задоволенні позову.

АТ «Акцент-Банк» не скористалось правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

В засіданні апеляційного суду представники ОСОБА_1 - законний представник ОСОБА_2 та адвокат Томин Н.В. доводи апеляційної скарги підтримали з наведених у ній мотивів.

Представник АТ «Акцент-Банк» в судове засідання, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, не з'явився, що відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи у його відсутності.

Відповідно до положень статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Згідно частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, зазначеним вимогам закону рішення місцевого суду не відповідає.

За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов'язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи 12 грудня 2007 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «Акцент-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Акцент-Банк», укладено кредитний договір №ABS2RX03070008 (а.с.7-8).

У заяві позичальника зазначено, що банк зобов'язується надати відповідачу строковий кредит у сумі 9 594,00 грн строком на 24 місяці починаючи з 12 грудня 2007 року по 12 грудня 2009 року включно, з умовами сплати за користування кредитом відсотків у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди за надання фінансового інструмента у розмірі 230,26 грн та одноразової винагороди за надання фінансового інструмента у розмірі 1 599,00 грн. Позичальник зобов'язався повернути кредит, сплатити відсотки, винагороду, комісію в зазначені в заяві та Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам (Розстрочка) (Стандарт) строки. На виконання зобов'язань банк відкрив позичальнику рахунок № НОМЕР_1 для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості за кредитом, відсотками, винагородою та іншими платежами.

При порушенні позичальником зобов'язань за погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню, розмір якої зазначений у п. 5.1. Умов за кожний день прострочки.

Зі змісту заяви позивач підтвердив свою згоду на те, що вона разом із запропонованими Умовами надання кредиту фізичним особам (Розстрочка), тарифами складає між ним і банком кредитно-заставний договір та що надана інформація є достовірною. Факт підписання цієї заяви апелянтом не оспорюється.

Як передбачено статтями 526, 530, 610 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Судом встановлено, що боржник всупереч умов кредитного договору не здійснював платежів на погашення суми заборгованості, чим порушив взяті на себе зобов'язання. Відповідно до розрахунку позивача (а.с.5-6) заборгованість за кредитним договором станом на 7 червня 2013 року складає 138 746,69 грн, з яких: 9 219,00 грн заборгованість за кредитом, 1 121,38 грн заборгованість по процентах за користування кредитом, 3 453,90 грн заборгованість по комісії за користування кредитом, 117 869,23 грн пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 500,00 грн штрафу (фіксована частина) та 6 583,18 грн штраф (процентна складова).

Статтею 1050 ЦК України визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Вказані висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) та 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).

Зі змісту розрахунку заборгованості вбачається, що проценти за користування кредитом у розмірі 1 121,38 грн нараховані за період з 20 січня 2008 року по 30 березня 2009 року. В подальшому проценти не нараховувались і їх розмір не змінювався. Разом з тим, пеня нараховувалась за період з 20 лютого 2008 року по 7 червня 2013 року, тобто і після закінчення строку дії кредитного договору, що суперечить вимогам чинного законодавства.

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Відповідно до п. 5.1. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) (а.с.20), які надані позивачем в підтвердження досягнутих між сторонами домовленостей, при порушенні позичальником будь-якого із зобовязань, передбачених заявою та п.п.3.2.2., 3.2.3. даних умов, банк має нараховувати, а позичальник зобовязується сплати банку пеню у розмірі 0,5 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки платежу.

При порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобовязується сплатити штраф у розмірі 500 грн +5% від суми заборгованості (п.5.3. Умов).

Враховуючи, що штраф і пеня застосовані позивачем одночасно за одне й те саме порушення - недотримання строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, зазначене є порушенням встановленої у статті 61 Конституції України заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що обґрунтованими є вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості по тілу кредиту, процентах, комісії та пені за період по 12 грудня 2009 року.

Стаття 204 ЦК України визначає презумпцію правомірності правочину, за змістом якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, вчинений правочин вважається правомірним, доки ця презумпція не буде спростована на підставі судового рішення, яке набрало законної сили.

Оскільки кредитний договір не оспорювався з підстав вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними та не визнавався у судовому порядку недійсним, посилання в апеляційній скарзі про недійсність кредитного договору не заслуговують на увагу.

Що стосується доводів апелянта про застосування позовної давності, то колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, який викладений у постанові від 17 квітня 2018 року у справі №200/11343/14-ц, якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Встановлено, що про розгляд Івано-Франківським міським судом цієї справи ОСОБА_1 не було відомо, що підтверджується повернутим до суду повідомленням про вручення поштового відправлення з відміткою служби поштового зв'язку «за закінченням терміну зберігання» (а.с.48).

Відтак, не повідомивши відповідача належним чином про день, час і місце розгляду справи, місцевий суд фактично позбавив його права на подання заяви про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення по суті спору. А отже, порушив принципи змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку, що неналежне повідомлення відповідача про розгляд справи, що порушує його права та інтереси, ухвалення заочного рішення є підставою для вирішення апеляційним судом заяви про застосування позовної давності, хоч така заява і не подавалася у суді першої інстанції до ухвалення рішення.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно з статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України).

Відповідно до статті 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Статтею 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За умовами кредитного договору сторони визначили кінцевий строк повернення коштів (строк кредитування) датою 12 грудня 2009 року. При цьому погашення заборгованості здійснюється щомісячно в період сплати, за який приймається, з «20» по «25» числа кожного місяця у визначеній сумі, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії, а також інших витрат згідно з Умовами.

Відтак, визначаючи цей кінцевий строк поверненя кредиту, з 13 грудня 2009 року ОСОБА_1 повинен повернути всю заборгованість за кредитним договором, а не вносити її періодичними платежами, які були розраховані лише у межах строку кредитування.

З матеріалів справи вбачається, що банк звернувся до суду з позовом 22 серпня 2013 року (а.с.37), тобто після спливу позовної давності навіть щодо останнього щомісячного платежу.

При цьому колегія суддів враховує, що відповідно до частини першої статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Відповідно до пункту 5.5. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років.

Разом з тим, у матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази, які б підтверджували, що вказані Умови ПАТ «Акцент-Банк» не змінювалися і на час укладення кредитного договору саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника.

У заяві позичальника від 12 грудня 2007 року за підписом ОСОБА_1 не міститься умов, які свідчили б про наявність домовленості сторін щодо збільшення строку давності. Окремий договір про збільшення строку давності у матеріалах справи також відсутній.

У такому разі, за відсутності окремого договору про збільшення строку позовної давності, підстав вважати, що кредитодавець та позичальник дійшли письмової домовленості про збільшення позовної давності відповідно до частини першої статті 259 ЦК України, немає.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 6 лютого 2019 року у справі № 202/26885/13-ц (провадження № 14-491цс18).

Таким чином, враховуючи, що банк звернувся до суду з позовом із пропуском позовної давності, законним представником відповідача заявлено клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності, апеляційний суд доходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по тілу кредиту, процентах, комісії та пені за період по 12 грудня 2009 року у зв'язку зі спливом позовної давності.

Як передбачено пунктом 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на вищенаведене колегія суддів приходить до висновку, що судове рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому не може бути визнано законним і обґрунтованим. Відтак, підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ПАТ «Акцент-Банк».

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з урахуванням положень частини 6 статті 141 ЦПК України, з ПАТ «Акцент-Банк» на користь держави необхідно стягнути 2 081,20 грн судового збору у зв'язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справи незначної складності є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.

За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 - 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу законного представника ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 5 грудня 2013 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» на користь держави 2 081,20 грн судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.В. Пнівчук

Л.В. Ясеновенко

Повний текст постанови виготовлено 14 травня 2019 року.