КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/4564/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2019 року м. Київ

Справа № 757/43661/16-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

за участю секретаря судового засідання Даценко М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 серпня 2018 року, постановлене у складі суддіПисанець В.А.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Науково-дослідного економічного інституту, третя особа - Міністерство економічного розвитку і торгівлі України про стягнення заборгованості із заробітної плати і середнього заробітку за час затримки розрахунку,

встановив:

У вересні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до Науково-дослідного економічного інституту, третя особа - Міністерство економічного розвитку і торгівлі України про стягнення заборгованості із заробітної плати і середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Обґрунтовуючи позов, зазначав, що 18 серпня 2014 року між позивачем та Міністерством економічного розвитку і торгівлі України укладено контракт № 10 про призначення ОСОБА_1 на посаду директора Науково-дослідного економічного інституту, строком з 26 серпня 2014 року по 26 серпня 2015 року.

20 серпня 2015 року відповідно до наказу № 13 позивача було звільнено з займаної посади 26 серпня 2015 року у зв'язку з закінченням строку дії трудового договору, п. 2 ст. 36 КЗпП України. Контракт з ОСОБА_1 від 18 серпня 2014 року № 10 визнано таким, що припинив свою дію 26 серпня 2015 року.

Посилається на те, що при його звільненні із займаної посади не було виплачено заробітну плату з 01 січня 2015 року по 20 серпня 2015 року, що складає 89 629 грн. 82 коп., що на думку позивача порушує його права та на підставі ст. ст. 116, 117 КЗпП України підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача. Також позивач просить стягнути на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку по заробітній платі, що станом на 09 серпня 2018 року складає 350 455 грн. 95 коп., та компенсацію за порушення встановлених строків виплати заробітної плати у розмірі 48 095 грн. 49 коп.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 09 серпня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, просить скасувати рішення суду та прийняти нове, яким позов задовольнити.

Посилається на те, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про те, що позивачем не оспорюється розмір виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку, а оскаржується відсутність такої виплати при тому, що самостійно із вимогою про розрахунок він не звертався. Також не погоджується із висновком суду, що довідка ОК-5 видана 01.08.2016 року не є належним, допустимим та достатнім доказом у даній справі.

Зазначає, що під час розгляду справи відповідачем не було надано належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували виконання відповідачем обов'язку щодо сплати заробітної плати позивачу, не надано будь-яких документів щодо виплат на користь позивача заробітної плати за період з 01.01.2015 року по 26.08.2015 року.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Науково-дослідного економічного інституту - Семенюк П.А. посилався на те, судом першої інстанції правильно взято до уваги той факт, що індивідуальні відомості про застраховану особу від 01.08.2016 року (довідка форми ОК-5) не є доказом того, що заробітна плата ОСОБА_1 не виплачувалась.

Вказував, що наявні у Науково-дослідного економічного інституту платіжні доручення № 333 від 04.03.2015 року та № 351 від 06.03.2015 року свідчать про перерахунок відпускних працівникам Інституту, що в свою чергу є складовою заробітної плати.

Звертає увагу на те, що згідно касової книги Науково-дослідного економічного інституту на 2013-2015 роки, наявні відомості про виплату ОСОБА_1 певної суми грошових коштів, які відносяться до періоду, зазначеного в позовній заяві. Зазначив, що судом першої інстанції вірно встановлено, що довідка Пенсійного фонду від 01.08.2016 року, не є доказом нарахування чи не нарахування ОСОБА_1 заробітної плати.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримала апеляційну скаргу та просила задовольнити : рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Представник відповідача та третьої особи Семенюк П.А . вважав доводи апеляційної скарги необґрунтованими та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 18 серпня 2014 року між ОСОБА_1 та Міністерством економічного розвитку і торгівлі України укладено контракт № 10, на підставі якого позивача було призначено на посаду директора Науково-дослідного економічного інституту, строком дії з 26 серпня 2014 року по 26 серпня 2015 року.

Наказом Міністра економічного розвитку і торгівлі України № 13 від 20 серпня 2015 року позивача звільнено з займаної посади 26 серпня 2015 року у зв'язку з закінченням строку дії трудового договору, на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України.

Встановлено, що позивачем не оскаржувався наказ про його звільнення, а зі змісту заявлених позовних вимог з урахуванням заяви про збільшення їх розміру вбачається, що позивач просить стягнути з відповідача нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 01 січня 2015 року по 20 серпня 2015 року, що складає 89 629 грн. 82 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку по заробітній платі в сумі 350 455 грн. 95 коп., а також компенсацію за порушення встановлених строків виплати заробітної плати у розмірі 48 095 грн. 49 коп.

Приписами ст.ст. 116, 117 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення заборгованості із заробітної плати і середнього заробітку за час затримки її розрахунку, суд першої інстанції виходив з положень ст. 116, 117 КЗпП України та того, що позивачем не надано доказів щодо самостійного звернення як працівника до свого роботодавця із вимогою про розрахунок.

Таким чином, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не оспорюється розмір виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а оскаржується відсутність такої виплати при тому, що самостійно із вимогою про розрахунок він не звертався.

Надану позивачем на підтвердження заявлених позовних вимог довідку форми ОК-5 від 01 серпня 2016 року (Індивідуальні відомості про застраховану особу, надані Пенсійним фондом України), судом не прийнято до уваги , оскільки із неї неможливо зробити висновок про відсутність виплати ОСОБА_1 заробітної плати за спірний період, а відтак суд дійшов висновку, що належних, допустимих та достатніх доказів щодо тверджень позивача останнім не надано

За викладених обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги про стягнення заборгованості із заробітної плати і середнього заробітку за час затримки її розрахунку, є такими, що не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Проте колегія суддів не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що не відповідають обставинам справи, зробленими з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України, особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Як вбачається з п. 3.1 розділу 3 Контракту № 10 , укладеного 18 серпня 2014 року між Міністерством економічного розвитку і торгівлі України та ОСОБА_1 , який призначається на посаду директора Науково-дослідного економічного інституту, що належить до сфери управління Міністерства, на строк з 26 серпня 2014 року по 26 серпня 2015 року ( а.с. 109-112), за виконання обов'язків, передбачених цим контрактом, директорові нараховується заробітна плата згідно штатного розпису за рахунок коштів загального фонду державного бюджету в межах фонду оплати праці, затвердженого кошторисом видатків на відповідний рік, з урахуванням встановленого пунктом 13 Заходів обмеження максимального розміру місячної заробітної плати, виходячи з установлених йому:

- посадового окладу в розмірі 4210 грн., який змінюватиметься в установленому порядку пропорційно підвищенню посадового окладу працівників 1 тарифного розряду, розмір якого визначено в примітці 1 до додатка 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2002 року № 1298 «Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ , закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери» і фактично відпрацьованому часу;

- надбавки за високі досягнення у праці, за виконання особливо важливої роботи ( на строк її виконання), за складність, напруженість в роботі, граничний розмір яких в сумі не повинен перевищувати 50 відсотків посадового окладу. У разі несвоєчасного виконання завдань, визначених цим контрактом, погіршення якості роботи і порушення трудової дисципліни зазначена надбавка скасовується або розмір її зменшується згідно з наказом Міністерства;

- надбавки за стаж наукової роботи у відсотках до посадового окладу залежно від стажу наукової роботи;

- доплати за науковий ступінь доктора економічних наук у розмірі 25 відсотків посадового окладу;

- доплати за вчене звання професора кафедри статистики у розмірі 33 відсотків посадового окладу;

- надбавки за почесне звання «Заслужений економіст України» у розмірі 20 відсотків посадового окладу.

Установлення розміру надбавок і доплат до посадового окладу, преміювання за результатами роботи Директора Інституту здійснюється за погодженням з Міністерством в межах наявних коштів на оплату праці ( а.с. 109- 112).

Відповідно до п.2 ч. 3 ст. 21 «персоніфікований облік у системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування» Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» частина персональної електронної облікової картки застрахованої особи, яка відображає страховий стаж, заробітну плату (дохід, грошове забезпечення), розмір сплачених страхових внесків та інші відомості, необхідні для обчислення та призначення страхових виплат, повинна містити, зокрема: рік, за який внесено відомості; розмір страхового внеску за відповідний місяць; суму сплачених страхових внесків за відповідний місяць; страховий стаж; суму заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), з якої сплачено страхові внески за відповідний місяць.

Відповідно до п.2 розділу ІV «Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України №10-1 від 18.06.2014 року, до облікових карток Реєстру застрахованих осіб вносяться відомості про фізичних осіб, які підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню відповідно до законодавства, та інша інформація, необхідна для обчислення, призначення та здійснення страхових виплат за окремими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування, а саме, зокрема: відомості про заробітну плату (дохід, грошове забезпечення, допомога та компенсація, на які нараховано і з яких сплачено страхові внески), що подаються роботодавцями, - підприємствами, установами, організаціями, військовими частинами та органами, які виплачують грошове забезпечення, допомогу та компенсацію відповідно до законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 20 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», обчислення страхових внесків застрахованих осіб, зазначених у пунктах 1, 2, 5-7, 9, 10, 12, 15, 17 і 18 статті 11 цього Закону, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

З врахуванням вказаних вимог законодавства, надана позивачем довідка форми ОК-5 «Індивідуальні відомості про застраховану особу» від 01 серпня 2016 року, в якій відображена сума заробітку для нарахування пенсії, кількість днів стажу в місяці та позначка про сплату страхових внесків відповідачем, є підтвердженням суми нарахованої заробітної плати позивачу.

Таким чином, з викладеної довідки вбачається, що у січні 2015 року позивачу була нарахована заробітна плата у розмірі 8832 грн. 74 коп., у лютому 2015 року - 20706 грн., у березні 2015 року - 10861 грн. 80 коп., у квітні 2015 року - 10861 грн. 80 коп., у травні 2015 року - 6034 грн. 33 коп., у червні 2015 року -10 688 грн. 14 коп., у липні 2015 року - 10 594 грн. 85 коп., у серпні 2015 року - 11050 грн. 16 коп. Загальна сума нарахованої заробітної плати за вказаний період становить 89 628 грн. 22 коп.

Разом з тим, відповідно до положень Кодексу Законів про Працю України та вимог Закону України «Про оплату праці» обов'язок доказування відсутності заборгованості перед позивачем із заробітної плати покладається на роботодавця, а не на позивача (працівника).

Так, відповідно до ст. 30 Закону України «Про оплату праці» при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Роботодавець зобов'язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає необґрунтованими висновки суду першої інстанції про недоведеність позивачем заявлених позовних вимог та ненадання суду доказів тих обставин, що йому не була виплачена заробітна плата за період з 01 січня по 20 серпня 2015 року, оскільки обов'язок доказування факту виплати заробітної плати покладається на роботодавця, враховуючи встановлену законом необхідність ведення достовірного обліку виконуваної працівником роботи і бухгалтерського обліку витрат на оплату праці; наявності у роботодавця бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) заробітної плати, та які підтверджують нарахування і виплату заробітної плати.

Враховуючи вищевикладені вимоги закону, колегія суддів також не приймає до уваги заперечення відповідача про те, що довідка Пенсійного фонду від 01.08.2016 року не є доказом нарахування ОСОБА_1 заробітної плати, адже інших належних та допустимих доказів, які б спростовували вищевказаний розмір нарахованої заробітної плати позивачу - відповідачем суду не надано.

Як вбачається зі змісту наявних у матеріалах справи заперечень представника відповідача на позовну заяву ОСОБА_1 , заперечення не містять тверджень про виплату нарахованої позивачу заробітної плати у повному обсязі, натомість відповідач посилається на ті обставини, що нарахування саме такої суми заробітної плати позивачу, як директору Інституту, стало наслідком порушення бюджетної дисципліни з боку керівництва Інституту.

Вказує на те, що результати проведеного внутрішнього аудиту засвідчили, що керівництво Інституту протягом 2013-2015 років не вживало заходів з оптимізації чисельності працюючих для приведення її у відповідність до фактичних бюджетних призначень, та не виконувало показники державного замовлення у повному обсязі. В результаті чого вказані дії керівництва Інституту призвели до утворення прихованої (кредиторської) заборгованості перед працівниками Інституту при виплаті заробітної плати.

Проте колегія суддів вважає вказані заперечення необґрунтованими, оскільки матеріалами справи доведено, що позивач був звільнений із займаної посади у зв'язку з закінченням строку дії трудового договору, п. 2 ст. 36 КЗпП України, тоді як умовами контракту передбачено перелік порушень, за які може бути звільнено директора як такого, що допустив порушення умов контракту, зокрема: у разі допущення простроченої кредиторської заборгованості; у разі невиконання Інститутом зобов'язань перед бюджетом і Пенсійним фондом щодо сплати податків, зборів, обов'язкових платежів, страхових внесків, а також невиконання Інститутом зобов'язань щодо виплати заробітної плати працівникам чи недотримання графіка погашення заборгованості із заробітної плати. Жодних доказів тих обставин, що за вказані порушення позивач був притягнутий до відповідальності, матеріали справи не містять.

Надані представником відповідача копії касової книги за 2013-2015 роки та платіжних доручень за період з січня 2015 року по грудень 2015 року - не можуть бути належними доказами виплати позивачу заробітної плати у повному обсязі, оскільки касова книга містить один запис про виплату ОСОБА_1 06 березня 2015 року суми в розмірі 2026 грн. 62 коп., решта платіжних документів свідчать про перерахування Інститутом на рахунок в ПАТ КБ «Приватбанк» певних сум на карткові рахунки працівників. Даних про те, яким саме працівникам виплачувалась заробітна плата та в якому обсязі окремо по працівниках, зазначені платіжні доручення не містять, інших відомостей відповідачем суду не надано.

Разом з тим, із наданої відповідачем до матеріалів справи копії аудиторського звіту про результати проведення позапланового внутрішнього аудиту ефективності діяльності Науково-дослідного економічного інституту від 18 березня 2016 року № 5201-03/2, проведеного на підставі наказу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 25.02.2016 року № 299 аудиторською групою Мінекономрозвитку, вбачається наступне.

Для проведення аудиту головним бухгалтером відповідача було надано касові книги, розпорядження на відпустки, табелі обліку робочого часу за 2013-2015 роки, зведені дані по розрахунках з заробітної плати за 2013-2014 роки, особові картки працівників за 2015 рік, звіти про суми нарахованої заробітної плати за 2013-2014 роки та 8 місяців 2015 року, податковий розрахунок сум доходу, нарахованого ( сплаченого) на користь фізичних осіб, і утриманих з них податків за 2013-2014 роки та І і ІІ квартал 2015 року.

Проте на підтвердження поданих заперечень на позовну заяву ОСОБА_1 вказаних документів, з яких можливо встановити суму нарахованої та суму виплаченої заробітної плати позивачу, відповідачем до матеріалів даної справи надано не було.

Зазначений аудиторській звіт містить зведену інформацію по заборгованості Науково-дослідного економічного інституту перед працівниками по заробітній платі, з якої вбачається, що загальна сума заборгованості по невиплаченій заробітній платі станом на 01 січня 2016 року перед ОСОБА_1 становить 54010 грн. 04 коп., з яких заборгованість, що існувала станом на 01 січня 2015 року, складає 37 793 грн. 46 коп.

Враховуючи зміст позовних вимог ОСОБА_1 , який просив стягнути суму заборгованості по заробітній платі, нарахованій за період з 01 січня по 20 серпня 2015 року, пояснення представника позивача, яка вказала, що претензій по заборгованості, яка виникла до 01 січня 2015 року, позивач не має, колегія суддів дійшла висновку, що розмір невиплаченої заробітної плати із суми, що була нарахована позивачу за період з 01 січня 2015 по 20 серпня 2015 року становить : 54010 грн. 04 коп. - 37 793 грн. 46 коп. = 16 216 грн. 58 коп.

За таких обставин колегія суддів вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, оскільки відповідно до даних аудиторського звіту, із суми заробітної плати, що була нарахована за 8 місяців 2015 року, позивачу залишилась невиплаченою сума 16 216 грн. 58 коп.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі,- наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що за період затримки розрахунку з 26 серпня 2015 року по 09 серпня 2018 року ( заявлений позивачем період у заяві про збільшення позовних вимог) з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України.

Відповідно до п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку).

Відповідно до наявних у матеріалах справи даних, середньоденна заробітна плата позивача становить: нарахована заробітна плата позивача за червень та липень 2015 року (10688 грн. 14 коп. + 10594 грн. 85 коп. = 21 282 грн. 99 коп.) /45 робочих днів = 472 грн. 95 коп. Враховуючи, що у періоді часу з 26 серпня 2015 року по 09 серпня 2018 року 741 робочий день, то сума середнього заробітку становить 472 грн. 95 коп. х 741 р/день = 350 455 грн. 95 коп.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне застосувати до суми середнього заробітку принцип співмірності, оскільки позовні вимоги про стягнення належних позивачу сум судом задовольняються частково, а тому колегія суддів дійшла висновку про зменшення відшкодування за час затримки розрахунку та визначення його з урахуванням суми, на яку задовольняються позовні вимоги, та частки, яку вона становила у заявлених вимогах.

Оскільки встановлений судом розмір заборгованості по заробітній платі відповідача перед позивачем становить 16 216 грн. 58 коп., тоді як позовні вимоги були заявлені на загальну суму нарахованої заробітної плати 89 629 грн. 82 коп., то позовні вимоги задовольняються судом на 18%. Отже, сума середнього заробітку, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить 350 455 грн. 95 коп. х 18% = 63 082 грн. 07 коп.

Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Відповідно до ст. ст. 1-2 Закону України «Про компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», п.п. 1-3 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159, підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів. Під доходами слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата.

У п. 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159, зазначено, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається.

Разом з тим, розрахунок компенсації у зв'язку порушенням строків виплати заробітної плати, виконаний позивачем та його представником у заяві про збільшення позовних вимог (а.с. 151), не може прийнятий судом до уваги, оскільки позивачем нарахована компенсація на всю суму нарахованої йому заробітної плати у період з 01 січня 2015 року по 20 серпня 2015 року в розмірі 89 629 грн. 82 коп., тоді як матеріалами справи підтверджено невиплату заробітної плати лише на суму 16 216 грн. 58 коп.

Таким чином, враховуючи, що сукупний індекс інфляції за період з вересня 2015 року по серпень 2018 року становить 138,25%, то сума компенсації становить: 16 216 грн. х 138,25% = 22 418 грн. 62 коп.; 22 418 грн. 62 коп. - 16 216 грн. = 6202 грн. 62 коп.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з Науково-дослідного економічного інституту на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі на суму 16 216 грн. 58 коп., середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 63 082 грн. 07 коп., компенсації за порушення строків виплати - 6202 грн. 62 коп., а всього - 85 501 грн. 27 коп. В задоволенні іншої частини позовних вимог необхідно відмовити.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 855 грн.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 серпня 2018 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення:

Позов ОСОБА_1 до Науково-дослідного економічного інституту, третя особа - Міністерство економічного розвитку і торгівлі України про стягнення заборгованості із заробітної плати і середнього заробітку за час затримки розрахунку - задовольнити частково.

Стягнути з Науково-дослідного економічного інституту на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі на суму 16 216 грн. 58 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 63 082 грн. 07 коп., компенсацію за порушення строків виплати - 6202 грн. 62 коп., а всього - 85 501 ( вісімдесят п'ять тисяч п'ятсот одна) грн. 27 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з Науково-дослідного економічного інституту на користь держави судовий збір у розмірі 855 грн.

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 .

відповідач - Науково-дослідний економічний інститут, , адреса місця знаходження м. Київ, бульв. Дружби народів, 28.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 13 травня 2019 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.