Справа № 587/961/19
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2019 року Сумський районний суд Сумської області у складі:
головуючої судді Черних О. М.,
з участю секретаря судового засідання Макошенець С.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Російської Федерації (юридична адреса посольства Російської Федерації: м. Київ, Повітрофлотський проспект, 27) про відшкодування моральної та майнової шкоди, завданих збройною агресією Російської Федерації проти України, -
Позивач звернувся до суду із позовом до Російської Федерації, в якому просить відшкодувати майнову та моральну шкоду, завдану йому внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацію частини території Луганської області, Україна. Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Брянка Луганської області, був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_2 , мав налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя. В квітні 2014 року, через збройну агресію Російської Федерації проти України, через наявність ефективного контролю Російської Федерації по відношенню до частини територій Донецької та Луганської областей України позивач був змушений переселитись з його постійного місця проживання, що встановлено рішенням Сумського районного суду Сумської області від 23.05.2017 р. у цивільній справі № 587/916/17, за заявою позивача, заінтересовані особи - Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація про встановлення факту, що має юридичне значення, яке набрало законної сили.
Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, від позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.
Відповідач, який повідомлявся про судове засідання через Посольство Російської Федерації в Україні, отримав завчасно судову повістку, що підтверджується матеріалами справи, заперечення на позов не надіслав, в судове засідання представника не направив.
Дослідивши надані письмові докази в їх сукупності, суд вважає заявлені вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.
В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець міста Брянка Луганської області, був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується відомостями паспорта громадянина України, виданого на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 13-14).
ОСОБА_1 належить на праві приватної спільної часткової власності ј частина квартири АДРЕСА_3 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, витягом про реєстрацію прав власності на нерухоме майно від 11.11.2008 р. № 20884068 (а.с. 15-16).
Відповідно до рішення Сумського районного суду Сумської області від 23.05.2017 р. у цивільній справі № 587/916/17, яке не оскаржувалось Російською Федерацією у встановленому порядку та набрало законної сили, встановлено факт вимушеного переселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у листопаді 2014 р. з окупованої території Луганської області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України.
За правилом ч. 1. ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. При цьому, згідно з ч.3 вказаної статті, обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.
Відповідно до ч.2 ст.2 ЦК України учасниками цивільних відносин є зокрема і іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Отже, виходячи з встановленого рішенням Сумського районного суду Сумської області від 23.05.2017 р. у цивільній справі № 587/916/17 юридичного факту, суд приходить до висновку, що безпосереднім суб`єктом, внаслідок дій якого позивачам завдано шкоди, є Російська Федерація.
Постановою Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» від 17.03.2015 р. №254-VIII, визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» від 16.09.2014 р. №1680-VII запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. До переліку населених пунктів, які визнані цією постановою окупованими входить також і м. Брянка Луганської області.
Частиною 6 ст. 5 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" передбачено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію.
З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України позивач, ОСОБА_1 , фактично втратив можливість користуватись та розпоряджатись своєю часткою квартири АДРЕСА_4 , що завдає позивачу, як моральної шкоди, так і майнової шкоди у вигляді неотриманих доходів, які б позивач ОСОБА_1 міг реально одержати за звичайних обставин, якби його право власності на це нерухоме майно не було порушене.
Відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.
Пунктами 8, 9 ч. 2 ст.16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
За змістом ч. ч.1, 2, 3 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.
За змістом ч. ч. 1, 3 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.
Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Частиною 1 статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ч.3. ст. 12 ЦПК України).
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
При вирішенні позову в частині відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу, суд виходить з таких обставин.
Згідно з ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Частиною 6 ст. 5 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" передбачено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст. 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.
Як встановлено рішенням Сумського районного суду Сумської області від 23.05.2017 р. у цивільній справі № 587/916/17, результатом збройної агресії особисто для позивача стала втрата належного житла і майна, неможливість проживання на тимчасово окупованій Російською Федерацією території міста Брянка Луганської області. Так, до початку збройної агресії Російської Федерації проти України позивач був повноправними громадянами держави Україна, де людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Проживаючи на території м. Брянки, мали налагоджений побут, вели повноцінне життя.
Повідомляє, що навесні 2014 року, одночасно із захопленням правоохоронних органів у місті Луганську проросійськими найманцями, розпочалась потужна ідеологічна проросійська діяльність, яка розповсюджувалась через різні медійні ресурси. Було вимкнено українські теле-, радіоканали, ефір наповнювався російськими програмами.
В травні 2014 року позивача було позбавлено права голосу на виборах Президента України, оскільки виборчі дільниці у місті Брянка Луганської області було захоплено озброєними проросійськими найманцями.
З кінця травня та протягом червня 2014 року вулицями зазначеного населеного пункту пересувалася військова техніка під прапорами Російської Федерації. Позивач повідомляє, що проросійські найманці та регулярні збройні формування РФ використовували м. Брянку у якості опорного пункту, на території якого були створені об`єкти військової інфраструктури. Також позивачеві відомі випадки викрадення людей та примусового вилучення у місцевих мешканців транспортних засобів та іншого майна. Відбувалося переслідування проукраїнсько-налаштованих громадян, що відповідно викликало напругу та страх за своїх близьких та знайомих, масово закривалися магазини. Через довготривалі обстріли місто часто залишалося без водо-, газо, електропостачання. Як наслідок, місто Брянка перетворилося на непридатний для проживання населений пункт. Через фактичне проживання в умовах війни позивач реально сприймав загрозу для свого життя та здоров`я.
Описані вище обставини для позивача призвели до неможливості подальшого проживання в місті Брянка, а тому в листопаді 2014 р. разом ОСОБА_1 вирішив залишити своє місто та переїхати у Сумську область, аби мати змогу жити, не хвилюючись про власну безпеку.
Таким чином, діями військових формувань Російської Федерації була створена реальна загроза життю та здоров`ю позивача. Також, позивач зазнав значних душевних страждань, які були обумовлені тим, що він втратив житло, надію на повернення додому, вільне спілкування з друзями та родичами, налагоджений побут можливість планувати своє життя. Починаючи з листопада 2014 року позивач проживає за адресою: АДРЕСА_1 .
Ці обставини відобразились на матеріальному і моральному стані позивача. Внаслідок саме збройної агресії РФ проти України було порушено низку прав позивача, передбачених Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 р., IV Женевською конвенцією 1949 р. про захист цивільного населення під час збройного конфлікту.
Згідно з ч. ч. 2, 3, 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Відповідно до вимог «Правила суду - компенсація шкоди», які використовуються Європейським судом з прав людини при розгляді справ із компенсації шкоди, зокрема, п. п. 15 п. 3 цих Правил, встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою. Заявник, який вважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р., може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Європейською конвенцією порушення.
В ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вказано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
При вирішенні вимоги позивача про компенсацію моральної шкоди суд застосовує практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення Європейського суду з прав людини у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY (Article 50), (40/1993/435/514), 28 July 1998), відповідно до якого Турецька Республіка зобов`язана сплатити позивачу компенсацію, зокрема, й за моральні страждання через незаконну окупацію північної частини Кіпру, де народилась та проживала позивач, турецькими Збройними Силами.
В рішенні Європейського суду з прав людини зазначено, що внаслідок окупації північної частини території Кіпру позивач зазнала моральних страждань, які полягали в психологічному стражданні через неможливість проживати на території, де вона народилась та законно мешкала, відчутті страху та безпорадності. Крім того суд також врахував моральні страждання позивача через змушене переселення із північної території Кіпру, де вона народилась та законно мешкала до моменту окупації цієї частини Кіпру турецьким Збройними Силами.
Отже, виходячи із норм, закріплених у Європейській Конвенції, можна зробити висновок, що Європейський суд з прав людини, затвердивши «Правила суду - компенсація шкоди», виходив із того, що збитки, нанесені особі через порушення прав та законних інтересів, встановлених в Європейській Конвенції, можуть мати не тільки матеріальний, а й моральний характер, а також мати характер множинності.
Множинний характер порушень прав та законних інтересів позивача підтверджується рішенням Сумського районного суду Сумської області від 23.05.2017 р. у цивільній справі № 587/916/17, у якому судом надано преюдиційного значення тому факту, що внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації на частині території Луганської області України було порушено низку прав позивача, передбачених Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 р., IV Женевською конвенцією 1949 р. про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, зокрема, право на свободу та повагу до честі і гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті и релігії.
Крім цього, умови, в яких позивач проживає зараз, не дають їм можливості налагодити звичний для себе спосіб життя. Втративши власне житло, соціальні зв`язки, надію на повернення додому, можливість спілкуватися з друзями та родичами, позивач знаходиться у стресовому стані, що також завдає йому моральну шкоду.
Отже, враховуючи множинний та триваючий характер порушень прав та законних інтересів позивача, а також зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, суд вважає законним обраний позивачами спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у виді одноразової суми, яка покриває всі передбачувані порушення, що були допущені Російською Федерацією відносно неї.
Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену позивачу моральну шкоду, суд виходить із розміру задоволених вимог заявників по аналогічним спорам, що розглядалися Європейським судом з прав людини. Зокрема, згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY (Article 50), (40/1993/435/514), 28 July 1998), Турецька Республіка має сплатити позивачу компенсацію у розмірі 20 000 кіпрських фунтів (станом на 01.01.1998 р. Європейський Союз при підготовці до запровадження єдиної валюти ЄС - євро, виходив із співвідношення 0,585274 кіпрських фунтів за 1 євро, і таке відношення було актуальним на момент розгляду спору в Європейському суді з прав людини).
Таким чином, враховуючи характер та обсяг завданих позивачу моральних страждань, істотних порушень його конституційних прав, умисного характеру дій Російської Федерації, а також почуття безпорадності та розчарування, які він відчуває роками через неможливість проживати на рідній землі та користуватись належним йому житлом, спілкуватись з близькими, працювати, суд вважає достатнім та справедливим розмір компенсації за заподіяну позивачу моральну шкоду у сумі 1 043 000,00 грн., що на день подання позову до суду за офіційним курсом Національного Банку України є еквівалентом 35 000 євро, і саме такий розмір компенсації був визначений Європейським судом з прав людини при розгляді аналогічних вимог фізичних осіб щодо стягнення компенсації за моральні страждання через незаконну окупацію.
Крім цього, слід також зазначити, що Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно окупувавши частину території України, а саме Автономну Республіку Крим, м. Севастополь, та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією.
Зокрема, п. 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України.
Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй.
Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р., які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну.
Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 р., Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст. 2 Статуту ООН, а тому, на думку суду є державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету.
Керуючись ст. ст. 3, 55 Конституції України, п. 3 ст. 2 Міжнародного Пакту про громадянські і політичні права, ст. ст. 11, 16, 22, 23, 1166, 1167 ЦК України, ст. ст. 2,12,13,82, 263-265 ЦПК України, суд -
Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Російської Федерації (юридична адреса посольства Російської Федерації: м. Київ, Повітрофлотський проспект, АДРЕСА_5 ) про відшкодування моральної та майнової шкоди, завданих збройною агресією Російської Федерації проти України - задовольнити.
Стягнути з Російської Федерації на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 1043000,00 грн (один мільйон сорок три тисячі) гривень, 00 копійок, що є еквівалентом 35 000,00 євро (тридцять п`ять тисяч євро) за офіційним курсом Національного Банку України на день підписання цього позову.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику), учасників справи, зазначений строк обчисляється з дня його складання повного тексту рішення.
У відповідності до п.п. 15.5 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.
До утворення апеляційних судів в апеляційних округах, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня одержання копії цього рішення шляхом подання апеляційної скарги через Сумський районний суд Сумської області до апеляційного суду у межах територіальної юрисдикції якої перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.
Суддя О.М.Черних