Справа № 756/7544/17 Головуючий в суді І інстанції Луценко О.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Іванової І.В., Матвієнко Ю.О.,

за участі секретаря Гановської А.М.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Універсал Банк» на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 26 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», треті особи ОСОБА_2 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Башалай Дар`я Іванівна, про визнання договору недійсним та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсними з моменту його укладення договір іпотеки нерухомого майна квартири від 31 січня 2008 року, укладений між ОСОБА_3 та ВАТ «Універсал банк» (правонаступником якого є ПАТ «Універсал банк»), зобов`язати приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу зняти заборону відчуження квартири АДРЕСА_1 , яка була накладена у зв`язку із вказаним договором іпотеки та виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відповідний запис про заборону відчуження цієї квартири, виключити з Державного реєстру іпотек відповідний запис про обтяження іпотекою цієї квартири.

Мотивує позов тим, що 31 січня 2008 року між ОСОБА_3 та ВАТ «Універсал банк» (правонаступником якого є ПАТ «Універсал банк») був укладений договір іпотеки квартири, яка належала ОСОБА_3 на праві власності, однак ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

Вказує, що оскільки рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 21 грудня 2012 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнано недієздатним і в цьому судовому рішенні встановлено, що ОСОБА_3 не може розуміти характер та значення своїх дій та керувати ними з 1996 року, то вважає, що вказаний іпотечний договір є недійсним в силу вимог ч. 1 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 26 листопада 2018 року позов задоволено, визнано недійсним з моменту укладення договір іпотеки квартири від 31 січня 2008 року, укладеного між ОСОБА_3 та ВАТ «Універсал Банк», зобов`язано приватного нотаріуса зняти заборону відчуження цієї квартири, виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про заборону відчуження цієї квартири та виключити з Державного реєстру іпотек відповідний запис про обтяження іпотекою цієї квартири.

Не погодившись із цим рішенням, представник ПАТ «Універсал Банк» подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги зокрема посилається на те, що місцевий суд не належним чином дослідив матеріали справи та не врахував, що рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 21 грудня 2012 року у задоволенні вимог щодо визнання ОСОБА_3 недієздатним саме з 1996 року відмовлено та, що відповідно до ст. 40 ЦК України фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання рішенням суду законної сили про це, тому, на його думку, ОСОБА_3 на час укладення договору іпотеки 31 січня 2008 року був дієздатним та усвідомлював значення своїх дій, крім того зазначає, що рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 18 червня 2018 року переглянуто рішення цього ж суду від 12 березня 2014 року за позовом ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_3 та задоволено позов банку, звернуто стягнення на предмет іпотеки - спірну квартиру АДРЕСА_1 , через що вважає висновок суду про задоволення позову необґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що судовим рішенням від 21 грудня 2012 року було встановлено, що ОСОБА_3 з 1996 року не може розуміти характер та значення своїх дій і керувати ними, тому оскаржуваний іпотечний договір є недійсним в силу вимог ч. 1 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України, та у зв`язку із цим також підлягають задоволенню і похідні позовні вимоги про зняття заборони відчуження спірної квартири, виключення з державних реєстрів відповідні записи про заборону відчуження цієї квартири та записи про обтяження її іпотекою.

Однак, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 31 січня 2008 року між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 було укладено генеральний договір про надання кредитних послуг № ВL1581, відповідно до умов якої надано позичальнику кредитні кошти в розмірі 370 000,00 доларів США.

Одночасно з метою забезпечення виконання зобов`язання за вищезазначеним договором між ОСОБА_3 та ПАТ «Універсал Банк» було укладено договір іпотеки від 31 січня 2008 року, відповідно до якого він передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 (т.1, а.с.6-7).

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 21 грудня 2012 року ОСОБА_3 визнано недієздатним та встановлено над ним опіку (т.1, а.с.8).

Також, вказаним судовим рішенням було відмовлено у задоволенні вимог заявника щодо визнання ОСОБА_3 недієздатним з 1996 року і суд не вбачав підстав для встановлення дати, з якої ОСОБА_3 має бути визнаний недієздатним.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 04 квітня 2013 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 було відхилено, а вказане рішення суду першої інстанції залишено без змін (т.1, а.с.9-10).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3 - помер (т.1, а.с.12).

Відповідно до ч.1 ст. 40 ЦК України фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це.

Відповідно до постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» справи про визнання правочину із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

Таким чином, недієздатність ОСОБА_3 було встановлено 21 грудня 2012 року на підставі рішення Деснянського районного суду міста Києва, тобто після укладення оскаржуваного договору, а оскільки оспорюваний правочин був вчинений за чотири роки до цього то при вирішенні даного спору суду необхідно було керуватися нормами ст.225 ЦК України.

Правила ст. 225 ЦК України застосовуються до правочинів, які вчинені дієздатною особою, але за обставин, що свідчать про тимчасову наявність у неї такого стану, який призводить до дефектів у формуванні внутрішньої волі та її справжнього волевиявлення.

Однією з умов чинності правочину, згідно ст.203 ЦК України є дотримання вимог закону про те, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Для визнання правочину недійсним з підстав, передбачених ст. 225 ЦК України необхідно встановити наявність хоча б одного з двох факторів, які мали місце в момент вчинення правочину, а саме: дієздатна фізична особа не усвідомлювала значення своїх дій або не могла керувати ними.

Разом з тим, у матеріалах справи відсутні будь-які докази про те, що на час укладення оскаржуваного іпотечного договору 31 січня 2008 року ОСОБА_3 не розумів значення своїх дій, не усвідомлював їх наслідків та не міг керувати ними.

Доводи позивача про те, що рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 21 грудня 2012 року про визнання ОСОБА_3 недієздатним встановлено, що він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними з 1996 року, спростовується матеріалами справи та змістом цього судового рішення, оскільки з його змісту вбачається, що судом було відмовлено у задоволенні вимог заявника щодо встановлення дати, з якої ОСОБА_3 є недієздатним, а сам по собі висновок судової психіатричної експертизи про неможливість ОСОБА_3 розуміти значення своїх дій та неможливість керувати ними з 1996 року за наявності рішення про відмову у встановленні такого факту не дає достатніх підстав для визнання оскаржуваного іпотечного договору недійсним.

Також, колегія суддів враховує, що під час нотаріального посвідчення оскаржуваного іпотечного договору нотаріусом перевірялася дієздатність ОСОБА_3 , про що свідчить відповідне застереження у договорі.

Посилання позивача на те, що представник банку під час розгляду справи у суді першої інстанції не надавав своїх заперечень стосовно позовної заяви та не спростовував її доводи, та висловив свою незгоду з судовим рішенням та доводами позивача лише на стадії апеляційного провадження, колегія суддів вважає формальними та такими, що не можуть бути підставами для відхилення доводів апелянта.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, оскільки зібрані у справі докази у їх сукупності та взаємозв`язку та фактичні обставини справи, не свідчать про наявність підстав, передбачених ст. 225 ЦК України, для визнання правочину недійсним, тому правових підстав для задоволення позову у суду не було, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 374, 376 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Універсал Банк» задовольнити, рішення Оболонського районного суду міста Києва від 26 листопада 2018 року - скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Універсал Банк» (код ЄДРПОУ - 21133352) 3840 грн. 00 коп. судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: