Постанова

Іменем України

13 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 442/1248/16-ц

провадження № 61-14860св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Сердюка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Чагарі»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

третя особа - приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Тепла Мар`яна Юріївна,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Чагарі» на постанову Апеляційного суду Львівської області від 11 січня 2018 року у складі колегії суддів: Приколоти Т. І., Мікуш Ю. Р., Павлишина О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Чагарі» (далі - ТОВ «Чагарі») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Тепла М. Ю. (далі - приватний нотаріус Дрогобицького РНО Львівської області), про визнання договору недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01 квітня 2013 року, яким було визнано за

ОСОБА_1 право власності на нежитлове приміщення площею 21,3 кв. м під літ. «В-1» АДРЕСА_2 , скасовано, а тому ОСОБА_1 не мала права відчужувати вказане приміщення за договором купівлі-продажу, укладеним

02 липня 2013 року між нею та ОСОБА_2 , посвідченим приватним нотаріусом Дрогобицького РНО Львівської області Теплою М. Ю.

Позивач вказував, що оспорюваним договором порушені права

ТОВ «Чагарі», оскільки торгові приміщення на АДРЕСА_2 споруджувались на земельній ділянці, яка перебуває в оренді останнього, яке і здійснювало будівництво ринку за вказаною адресою.

Посилаючись на вищевказане, ТОВ «Чагарі» просило суд визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення площею 21,3 кв. м

на АДРЕСА_2 , укладений 02 липня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області

від 23 травня 2017 року (у складі судді Крамара О. В.) позов ТОВ «Чагарі» задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення

літ. «В1» АДРЕСА_2 , площею 21,3 кв. м, укладений між ОСОБА_1

та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького РНО Львівської області Теплою М. Ю. 02 липня 2013 року.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оспорюваним договором порушені права ТОВ «Чагарі», а тому останній, хоч і не був стороною оспорюваного договору купівлі-продажу, та враховуючи обставини, встановлені рішенням Апеляційного суду Львівської області

від 11 листопада 2014 року, яке є преюдиційним, має право звернутись до суду з позовом про визнання цього договору недійсним на підставі

статей 215, 216 ЦК України.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 11 січня 2018 року рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області

від 23 травня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ТОВ «Чагарі» відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що матеріали справи не містять даних про те, що позивач був власником спірного нерухомого майна, що відчужене за оспорюваним договором, оскільки указане нерухоме майно є самочинним будівництвом. При цьому позивач не є ні власником, ні користувачем земельної ділянки, на якій розташований спірний об`єкт, оскільки земельна ділянка перебуває у комунальній власності та за договором оренди землі передана в оренду Обслуговуючому кооперативу «Єдність разом» (далі - ОК «Єдність разом»).

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ТОВ «Чагарі» просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що оспорюваним договором порушено права та інтереси ТОВ «Чагарі» і хоча позивач не був стороною договору, має право пред`являти вимоги про визнання такого договору недійсним, оскільки товариство мало у користуванні земельну ділянку, на якій знаходиться майно, що було відчужене за спірним договором, та здійснювало самочинне будівництво ринку.

Крім того, право власності на спірне майно за фізичними особами було визнано на підставі судового рішення у справі № 442/2221/13-ц, яке у послідуючому було скасовано, а тому, є правильним висновок суду першої інстанції про те, що на момент його державної реєстрації, а також на момент укладення спірних договорів дарування/іпотек/купівлі-продажу фізичні особи не були власниками цього майна.

Разом з тим, позивач неодноразово звертався до суду з відповідними позовами, в яких намагався довести своє право на користування земельною ділянкою, на якій розміщений об`єкт, що був предметом продажу за договором оренди між Дрогобицькою міською радою Львівської області та ТОВ «Чагарі».

Доводи інших учасників справи

У липні 2018 року ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу, в якому вказувала, що позивач дійсно звертався до господарського суду з позовами про підтвердження права користування земельною ділянкою, на якій розміщений об`єкт, що був предметом продажу за договором оренди між Дрогобицькою міською радою Львівської області та ТОВ «Чагарі».

Так, рішенням Господарського суду Львівської області від 25 лютого

2016 року у справі № 914/1109/15, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 14 липня 2016 року

та постановою Вищого господарського суду України від 10 листопада

2016 року, у задоволенні позову ТОВ «Чагарі» до Дрогобицької міської ради Львівської області, третя особа - ОК «Єдність разом», про визнання поновленим договору оренди землі від 28 грудня 2011 року, укладеного між Дрогобицькою міською радою Львівської області та ТОВ «Чагарі»

з 28 грудня 2012 року по 28 грудня 2013 року, з 28 грудня 2013 року

по 28 грудня 2014 року, з 28 грудня 2014 року по 28 грудня 2015 року відмовлено.

Отже, судовими рішеннями встановлено, що на момент укладення спірного договору купівлі-продажу ТОВ «Чагарі» не було ані користувачем земельної ділянки, на якій розміщувалося нерухоме майно, ані власником цього майна. Тому постанова суду апеляційної інстанції є законною і обґрунтованою, всі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстави для її скасування відсутні.

У серпні 2018 року ОСОБА_2 подала доповнення до відзиву на касаційну скаргу, в якому вказувала, що постановою Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі № 442/1252/16-ц за позовом ТОВ «Чагарі» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Дрогобицького РНО Львівської області Тепла М. Ю., про визнання договору купівлі-продажу недійсним, касаційну скаргу ТОВ «Чагарі» задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Львівської області від 30 жовтня 2017 року змінено, виключено з мотивувальної частини судового рішення посилання на положення статей 387, 388 ЦК України. В іншій частині рішення апеляційного суду залишено без змін.

Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 21 травня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано цивільну справу.

Ухвалою Верховного Суду від 04 листопада 2019 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили що 02 липня 2013 року між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) укладений оспорюваний договір купівлі-продажу нежитлового приміщення площею 21,3 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького РНО Львівської області Теплою М. Ю. та належить продавцю на підставі рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01 квітня 2013 року у справі

№ 442/2221/13.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 11 листопада 2014 року рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області

від 01 квітня 2013 року у справі № 442/2221/13, яким визнано право власності, зокрема, за ОСОБА_1 на самочинно побудоване нежитлове приміщення загальною площею 21,3 кв. м, позначене на плані літ. «В-1»

(ряд 7, місце 13-14), що розташоване на АДРЕСА_2 , скасовано та ухвалено нове рішення, яким

у задоволенні позову, зокрема, ОСОБА_1 до Дрогобицької міської ради Львівської області, третя особа - Інспекції архітектурно-будівельного контролю у Львівській області, про визнання права власності на самочинне будівництво, відмовлено.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Звертаючись до суду з позовом, ТОВ «Чагарі» як на підставу своїх позовних вимог вказувало, що рішенням Апеляційного суду Львівської області

від 11 листопада 2014 року скасовано рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01 квітня 2013 року у справі

№ 442/2221/13-ц, яким визнано право власності за ОСОБА_1 на самочинно побудоване спірне нежитлове приміщення. Цим судовим рішенням встановлено, що зазначене нежитлове приміщення споруджено на земельній ділянці, яка передавалась в оренду ТОВ «Чагарі» для будівництва та обслуговування ринку, саме товариством було здійснено будівництво ринку, а між ТОВ «Чагарі» та ОСОБА_1 укладались договори оренди торгових приміщень за вказаною адресою. Отже, на підставі вказаного судового рішення судом встановлено приналежність торгових приміщень саме ТОВ «Чагарі», а не відповідачу.

Отже, ТОВ «Чагарі», посилаючись на статті 215, 216 ЦК України, просило суд визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений між відповідачами, посилаючись на те, що саме йому належить право на спірне нежитлове приміщення.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятоюта шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною третьою статті 215 ЦК України визначено, що, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, вимога про визнання оспорюваних правочинів недійсними може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вказаним правочином.

Твердження ТОВ «Чагарі» про те, що вказаним правочином порушені його права, є безпідставним з огляду на таке.

Об`єктом оспорюваного договору купівлі-продажу є нежитлове приміщення, що розташоване на АДРЕСА_2 , право власності на яке виникло у ОСОБА_1 на підставі судового рішення, яке згодом було скасовано.

До визнання за ОСОБА_1 права власності на спірне нерухоме майно, нежитлове приміщення, що розташоване на АДРЕСА_2 , не було зареєстровано ані за ОСОБА_1 , ані за ТОВ «Чагарі».

Відповідно до статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною другою статті 331 ЦК України передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Таким чином, для того, щоб новостворене майно стало об`єктом цивільно-правових відносин, потрібно виконання трьох умов: 1) завершення будівництва; 2) прийняття до експлуатації; 3) державна реєстрація.

Доки ці умови не виконано, особа вважається лише власником матеріалів, обладнання тощо, яке було використано у процесі цього будівництва (створення майна) (частина третя статті 331 ЦК).

Відповідно до частин першої, другої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Разом з тим, рішенням Апеляційного суду Львівської області

від 11 листопада 2014 року у справі № 442/2221/13-ц встановлено, що згідно з рішеннями Дрогобицької міської ради Львівської області від 18 травня 2001 року № 129 та від 10 жовтня 2002 року № 58 Мале приватне підприємство «Романтик» (далі - МПП «Романтик») надано в оренду земельну ділянку під будівництво торгового майданчику для торгівлі товарами на АДРЕСА_2 терміном на три роки. Згодом за рішенням органу місцевого самоврядування вказана земельна ділянка переоформлена на новоутворене ТОВ «Чагарі». Рішенням Виконавчого комітету Дрогобицької міської ради Львівської області від 21 серпня

2003 року № 179 зобов`язано ТОВ «Чагарі» облаштувати торгівельний майданчик та ввести його в дію. Ухвалою Дрогобицької міської ради Львівської області від 06 жовтня 2003 року № 238 надано дозвіл

ТОВ «Чагарі» на виготовлення проекту відведення земельної ділянки площею 0,2415 га для облаштування торгового майданчика. Ухвалою Дрогобицької міської ради Львівської області від 27 грудня 2006 року № 188 надано у користування ТОВ «Чагарі» на умовах оренди земельну ділянку площею 4 626 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , для будівництва та обслуговування ринку терміном на три роки. Строк оренди неодноразово продовжувався. Рішенням Дрогобицької міської ради Львівської області від 23 травня

2013 року № 1035 відмовлено у поновленні строку оренди земельної ділянки ТОВ «Чагарі» у зв`язку з відсутністю права власності на будівлі.

Відповідно до договору оренди землі від 08 лютого 2016 року ОК « Єдність разом» передана в оренду земельна ділянка площею 4 626 кв. м на АДРЕСА_2 .

Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 20 грудня 2017 року Територіальна громада в особі Дрогобицької міської ради Львівської області продала ОСОБА_2 земельну ділянку для будівництва та обслуговування, зокрема, нежитлових приміщень.

Таким чином, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною першою статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Апеляційним судом установлено, що на час вчинення оспорюваного договору купівлі-продажу ОСОБА_1 мала правові підстави для відчуження майна. Докази про відсутність волевиявлення учасників правочину на його укладення і відсутність їх волі на вчинення правочину, відсутні. Оспорюваний договір купівлі-продажу вчинений у письмовій формі та посвідчений нотаріально, що відповідає вимогам закону щодо форми вчинення такого правочину.

Крім того, на час ухвалення рішення суду першої інстанції земельна ділянка, на якій розміщено спірне приміщення, не перебувала у власності чи користуванні позивача, що є ствердженням того, що його права та законні інтереси внаслідок укладення оспорюваного договору купівлі-продажу не є порушеними, а тому не підлягають судовому захисту.

Отже, на час ухвалення оскаржуваного рішення земельна ділянка, на якій розміщено спірне приміщення, не перебувала у власності чи користуванні позивача, тому права та законні інтереси ТОВ «Чагарі» внаслідок укладення оспорюваного договору купівлі-продажу не є порушеними та не підлягають судовому захисту.

Враховуючи вищевказані обставини, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач неодноразово звертався до суду з відповідними позовами, в яких намагався довести своє право на користування земельною ділянкою, на якій розміщений об`єкт, що був предметом продажу за договором оренди між Дрогобицькою міською радою Львівської області та ТОВ «Чагарі», колегія суддів відхиляє, оскільки рішенням Дрогобицької міської ради Львівської області від 23 травня

2013 року відмовлено у поновленні строку оренди земельної ділянки

ТОВ «Чагарі» у зв`язку з відсутністю права власності на будівлі. Відповідно до договору оренди землі від 08 лютого 2016 року ОК «Єдність разом» передана в оренду земельна ділянка площею 4 626 кв. м на АДРЕСА_2 .

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (рішення у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00, від 18 липня 2006 року).

Наведенні в касаційній скарзі доводи Верховним Судом відхиляються, оскільки апеляційним судом правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права та не порушено норми процесуального права.

Отже, постанова суду апеляційної інстанції є достатньо мотивованою та відповідає вимогам закону.

Висновки за результатами вирішення клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

ТОВ «Чагарі» порушує клопотання про об`єднання справ № 442/1234/16-ц, 442/1248/16-ц та 442/1252/16-ц та передачу їх на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Клопотання мотивоване тим, що відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики. Отже, для однакового застосування судами законодавства щодо способів захисту є необхідність встановлення єдиної правозастосовчої практики, зокрема, встановлення такого способу захисту як визнання договору відчуження майна третій особі недійсним щодо правочинів, які укладені відчужувачем майна на підставі рішення суду про визнання за ним права власності, яке в подальшому скасовано.

У задоволенні клопотання ТОВ «Чагарі» про об`єднання справ

№ 442/1234/16-ц, 442/1248/16-ц та 442/1252/16-ц та передачу їх на розгляд Великої Палати Верховного Суду слід відмовити з огляду на наступне.

Відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Згідно з частинами першою, третьою статті 404 ЦПК України питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи. Питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати може бути вирішене до прийняття постанови судом касаційної інстанції.

Виключна правова проблема як така має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного показників. Кількісний показник означає, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості справ, які або вже існують, або можуть виникнути з врахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.

З точки зору якісного критерію про виключність правової проблеми можуть свідчити наступні обставини: з касаційної скарги вбачається, що судами були допущені істотні порушення норм процесуального права, які унеможливили розгляд справи з дотриманням вимог справедливого судового розгляду; судами була допущена явна й груба помилка у застосуванні норм процесуального права, в тому числі свавільне розпорядження повноваженнями, й перегляд справи Великою Палатою Верховного Суду потрібен з метою унеможливлення її повторення у подальшій судовій діяльності; норми матеріального чи процесуального права були застосовані судами першої чи апеляційної інстанцій таким чином, що постає питання щодо дотримання принципу пропорційності, тобто забезпечення належного балансу між приватними та публічними інтересами; наявні колізії в нормах матеріального права, що викликає необхідність у застосуванні аналогії закону чи права, або постає питання щодо дотримання принципу верховенства права.

При цьому справа буде мати принципове значення, якщо йдеться про правове питання, яке потребує пояснення і зустрічається у невизначеній кількості справ у разі, якщо надана на нього відповідь піддається сумніву або якщо існують різні відмінні позиції і це питання ще не вирішувалося вищою судовою інстанцією, а також необхідне тлумачення щодо застосування нових законів. Разом з тим не є виключною правовою проблемою правове питання, відповідь на яке є настільки ясною і чіткою, що вона може бути знайдена без будь-яких проблем.

Європейський суд з прав людини дотримання принципу правової визначеності пов`язує з забезпеченням єдності судової практики. Однак він не наполягає на її незмінності, оскільки неспроможність забезпечити динамічний та еволюційний підхід у тлумаченні може призвести до ризику створення перепон при проведенні реформ або запровадженні покращень.

При визначенні того, чи наявність конфліктуючих судових рішень у подібних справах суперечить принципу правової визначеності відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод враховується: наявність «глибоких та довгострокових розходжень» у відповідній судовій практиці національних судів; чи передбачає національне законодавство механізми подолання таких розбіжностей та чи були такі механізми запроваджені, якщо так, то чи були вони ефективні.

Разом з тим, у поданому клопотанні відсутні посилання на кількісні й якісні показники, які б свідчили про те, що об`єднання справ № 442/1234/16-ц, 442/1248/16-ц та 442/1252/16-ц та передача їх на розгляд Великої Палати Верховного Суду необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики. Не наведено заявником і конкретних постанов суду касаційної інстанції, у яких остання по-різному підходила до аналізу частини другої статті 388 ЦК України та інших норм, які застосовуються до спірних правовідносин, тому підстави для об`єднання справ № 442/1234/16-ц, 442/1248/16-ц та 442/1252/16-ц та передачу їх на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини п`ятою статті 403 ЦПК України відсутні.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення апеляційного суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому його необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Чагарі» про об`єднання справ № 442/1234/16-ц, 442/1248/16-ц та 442/1252/16-ц та передачу їх на розгляд Великої Палати Верховного Суду у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Тепла Мар`яна Юріївна, відмовити.

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Чагарі» залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Львівської області від 11 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська