Справа № 341/216/18
Провадження № 22-ц/4808/560/19
Головуючий у 1 інстанції Юсип І. М.
Суддя-доповідач Мелінишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Пнівчук О.В., Ясеновенко Л.В.,

за участю секретаря Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Озерянської сільської ради на рішення Галицького районного суду в складі судді Юсип І.М., ухвалене 15 лютого 2019 року в м. Галичі Івано-Франківської області, повний текст якого виготовлено 22 лютого 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_2, в інтересах якої діяла ОСОБА_3, до Озерянської сільської ради, ОСОБА_4, державного реєстратора Галицької міської ради - Криси Мар’яна Семеновича, Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області про визнання недійсним та скасування рішення сільської ради, рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, рішення про присвоєння кадастрового номера, зобов’язання до вчинення дій,

в с т а н о в и в :

В лютому 2018 року ОСОБА_2, в інтересах якої діє ОСОБА_3, звернулась в суд із позовом, вимоги якого уточнила в ході розгляду справи, до Озерянської сільської ради, ОСОБА_4, державного реєстратора Галицької міської ради - Криси М.С., Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області про визнання недійсним та скасування рішення сільської ради, рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, рішення про присвоєння кадастрового номеру, зобов’язання до вчинення дій.

Позовна заява мотивована тим, що в провадженні Галицького районного суду знаходиться справа за її позовом до ОСОБА_6 (батька чоловіка ОСОБА_4), третя особа на стороні відповідача - Озерянська сільська рада, про перебудову та зобов’язання не чинити перешкод у користуванні заїздом. Разом з тим, сільська рада 29.09.2017 року передала ОСОБА_4 у приватну власність частину земельної ділянки загального користування, а саме заїзд, з приводу якого існує спір. Вважає, що цим рішенням органу місцевого самоврядування порушено її право як суміжного землевласника на користування присадибною земельною ділянкою та землями загального користування. При виготовленні технічної документації відповідач не зверталась до неї про погодження меж. Посилається на те, що сім’я відповідача користувалась земельною ділянкою меншої площі, а її збільшення відбулось за рахунок приватизації спільного заїзду. Оскільки Озерянська сільська рада всупереч вимог законодавства, будівельних норм та правил надала дозвіл ОСОБА_4 приватизувати заїзд, який належить до земель загального користування, просила задовольнити позов.

Рішенням Галицького районного суду від 15.02.2019 року позов задоволено частково. Визнано недійсним та скасовано рішення Озерянської сільської ради №100-15/2017 від 29.09.2017 року «Про затвердження технічної документації та передачу земельної ділянки у власність». Також скасовано рішення по державну реєстрацію права власності, державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення – для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою АДРЕСА_1 та присвоєння земельній ділянці кадастрового номеру. В задоволенні решти позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що передана у власність ОСОБА_4 спірна земельна ділянка незаконно сформована за рахунок земель загального користування – проїзду до земельної ділянки позивача, чим порушено права та інтереси останньої. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про внесення до Державного реєстру речових прав запису про скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_4 на спірну земельну ділянку, суд вважав такі передчасними, адже рішення про скасування державної реєстрації є підставою для вчинення реєстратором цих дій.

Представник Озерянської сільської ради подав на вказане рішення в частині задоволення позовних вимог апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосуванням норм матеріального права. Просив рішення суду в оскарженій частині скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Зазначає, що суд прийшов до невірного переконання про те, що оскаржуване рішення сільської ради порушує права позивача, як суміжного землевласника на спільний заїзд. Вважає, що відповідно до ст. 83 ЗК України до земель загального користування населених пунктів відносяться проїзди, а не заїзди. Згідно генерального плану забудови с. Слобода Галицького району під’їзд до господарства ОСОБА_3 передбачений з вул. Шевченка, що відзначено у її державному акті та вказано у листі відділу містобудування та архітектури Галицької РДА від 17.01.2017 року. Натомість, генеральним планом забудови с. Слобода заїзд до господарства ОСОБА_3 через присадибну ділянку ОСОБА_4 не передбачено. Що стосується площі земельної ділянки, наданої відповідачу, то така співпадає по ширині з відображеною у плані земельною ділянкою, яка виділялась ОСОБА_7 – дідові її чоловіка ще у 1964 році. Окрім того, межі суміжних приватних земельних ділянок можуть бути змінені власниками без формування нових земельних ділянок за технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_2 – ОСОБА_3 вказує на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції. Посилається на те, що сільською радою порушені права її сестри, оскільки спірний заїзд загального користування з вулиці відображений у її державному акті від 2011 року. Вважає, що ОСОБА_4 самовільно захопила частину вулиці шляхом демонтажу огорожі, за рахунок чого збільшила розміри своєї земельної ділянки. В цьому їй посприяв син, який працює головою Озерянської сільської ради. Крім того, надані відповідачем на підтвердження відсутності заїзду документи, зокрема опорний план села, не відповідають дійсним обставинам справи.

У своєму відзиві перший заступник начальника Головного управління Держегеокадастру в Івано-Франківській області просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити в повному обсязі. Посилається на норми земельного законодавства щодо підстав та процедури проведення і скасування державної реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі. Так, державний кадастровий реєстратор діє лише в межах законів України, а функціональна можливість програми, якою він користується, не дозволяє скасовувати державну реєстрацію земельних ділянок за іншими підставами, ніж зазначені в законодавстві. Рішення органу місцевого самоврядування перерозподілити землю інакше після встановлення меж земельних ділянок у натурі, одержання власником або землекористувачем документів, що посвідчують право на них, та державної реєстрації, не може бути підставою для припинення права власності на земельну ділянку або права користування земельною ділянкою як повністю, так і частково.

В засідання апеляційного суду представники апелянта - відповідача Озерянської сільської ради, Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області та державний реєстратор Галицької міської ради Криса М.С. не з’явилися, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи. Відтак, відповідно до ст. 372 ЦПК України перешкод розглядові справи у їх відсутності не встановлено.

Відповідач ОСОБА_4 та її представник- адвокат Соботник В.Й. визнали доводи скарги із зазначених у ній мотивів.

Представник позивача ОСОБА_3 доводів скарги не визнала, посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

За змістом ч.ч.1, 2 та 5 ст.263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду відповідає вищезазначеним вимогам закону, виходячи з наступного.

Судом правильно з’ясовано, що ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_9 є співвласниками земельної ділянки площею 0,0863 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2. Наведена обставина підтверджується копією Державного акта на право власності на земельну ділянку від 24.02.2012 року НОМЕР_2, виданого на підставі рішення Озерянської сільської ради № 60-7/2011від 25.06.2011 року(а.с. 6-7).

Зі змісту матеріалів справи і встановлених судом обставин вбачається, що між сторонами впродовж тривалого часу існує спір з приводу обмеження права позивача у користуванні належною їй на праві власності земельною ділянкою з боку відповідача ОСОБА_4, яка є власником суміжної земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1.

Зокрема, в Галицькому районному суді на розгляді знаходиться справа №341/1413/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6, третя особа на стороні відповідача Озерянська сільська рада, про перебудову та зобов’язання не чинити перешкоди у користуванні заїздом. Ухвалою суду від 20.06.2018 року провадження у справі зупинено до вирішення цього спору.

Обмеження позивача у відповідному праві полягає в тому, що внаслідок рішення Озерянської сільської ради відповідачеві передано у власність частину земельної ділянки проїжджої частини, тим самим обмежено у праві вільного проїзду до її земельної ділянки та будинковолодіння.

Матеріалами справи підтверджується, що рішенням Озерянської сільської ради сьомого скликання п’ятнадцятої сесії від 29.09.2017 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності та передано у власність ОСОБА_4 земельну ділянку для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель (присадибна ділянка) за адресою АДРЕСА_1 площею 0,0997 га. На підставі цього рішення державним реєстратором Галицької міської ради Крисою М.С. 03.11.2017 року проведено реєстрацію права власності на земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 23238518 (а.с. 8-10).

Відтак, зазначені рішення та реєстрація права власності на земельну ділянку здійснені в період знаходження в суді спору з приводу обмеження права позивача на користування цією ділянкою як заїздом до її земельної ділянки та будинковолодіння.

Статтею 391 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини другої та частини третьої статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно положень ч. 1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо користування належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Частиною 4 ст. 83 ЗК України визначено, що до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).

Стаття 13 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» визначає, що до об'єктів благоустрою населених пунктів належать території загального користування, в тому числі вулиці, дороги, провулки, узвози, проїзди, пішохідні та велосипедні доріжки.

Відповідно до статті 39 ЗК України використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм.

Статтею 91 ЗК України встановлено, що власники земельних ділянок зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства.

Положеннями статті 12 Земельного кодексу України передбачені повноваження сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин, до яких, зокрема, належить розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок.

Таким чином, у відповідності до Земельного кодексу України органи місцевого самоврядування наділені повноваженнями розпоряджатися землями, які перебувають у комунальній власності. Таке розпорядження вони здійснюють шляхом безоплатної передачі земель у приватну власність громадянам. Реалізовуючи зазначені повноваження, органи місцевого самоврядування мають право змінювати цільове призначення земельних ділянок, які відчужуються.

Відповідно до п. 10 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи при виготовленні технічної документації ОСОБА_3 відмовилась погоджувати межі присадибної земельної ділянки ОСОБА_4, що вбачається з акту встановлення (відновлення) зовнішніх меж земельної ділянки в натурі (а.с. 11). При цьому покликалася на наявність спору між сторонами з приводу користування цим заїздом.

З відповіді голови Галицької РДА та Головного архітектора відділу містобудування та архітектури за лютий 2015 року вбачається, що «факту заїзду» до господарства ОСОБА_3 через подвір’я ОСОБА_4 (попередній землекористувач) розробниками проекту планування та забудови сіл Слобода-Озеряни Галицького району не передбачено (а.с. 24).

Разом з тим, рішенням Озерянської сільської ради від 09.03.2011 року, прийнятого за наслідками розгляду заяви ОСОБА_3 щодо передачі їй у власність заїзду до її господарства, постановлено привести у відповідність до вимог чинного законодавства існуючі під’їзні вулиці до окремих господарств села Слобода та вирішено віднести існуючі під’їзні вулиці до земель загального користування (а.с. 20). Відповідно сільським головою у відповіді на заяву ОСОБА_3 15.01.2015 року зазначено, що всі заїзди до житлових будинків в селі віднесені до земель загального користування і нікому в приватну власність не надаватимуться (а.с. 25).

Будь-якого рішення про зміну цільового призначення спірної земельної ділянки із земель загального користування та можливості надання її у власність ОСОБА_4 для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель (присадибна ділянка) Озерянською сільською радою не представлено.

Як вбачається зі схеми прив’язки межових знаків виділеної ОСОБА_4 земельної ділянки відстань від її кам’яної нежитлової споруди з вулиці Франка до огорожі сусідньої земельної ділянки складає 3,8 м (а.с. 17). На фотоматеріалах відображений заїзд до домогосподарства позивача, який проходить між спорудою та парканом вздовж земельної ділянки відповідача (а.с. 27-28). Вказаний заїзд шириною 4,72 м також передбачений в державному акті позивача та відображений у плані земельно-технічної документації (а.с. 264).

Матеріалами справи підтверджується, що позивач та її представники неодноразово протягом 2016-2017 років звертались до сільської ради з заявами про внесення змін до генерального плану с. Слобода з відображенням існуючого заїзду, надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у безстрокове користування земельної ділянки площею 0,018 га, проханням не передавати у власність вказану земельну ділянку ОСОБА_6 (чоловіку ОСОБА_4.) та його родині (а.с. 188, 190-196, 200, 201). При цьому самою сільською радою не заперечувався факт наявності спірного заїзду між господарствами №28 та №30, що підтверджується її відповіддю від 20.01.2017 року на звернення позивача щодо порушення її прав (а.с. 193).

Натомість, по суті вказані заяви не були розглянуті, а згідно рішення Озерянської сільської ради від 23.12.2016 року розгляд заяви ОСОБА_3, ОСОБА_9, ОСОБА_2 відкладено до винесення рішення судом з приводу зазначеного спору (а.с. 197).

Однак, 29.09.2017 року Озерянська сільською радою прийнято на користь ОСОБА_4 оскаржувані рішення, внаслідок чого за останньою 03.11.2017 року зареєстровано право власності на земельну ділянку, до якої ввійшов і спірний заїзд.

Відтак, сільська рада, володіючи інформацією про те, що частина земельної ділянки, на яку претендує ОСОБА_4, є фактично облаштованим заїздом з центральної вулиці Франка до земельної ділянки та будинковолодіння позивача, яким вона та її родина користуються тривалий час, всупереч інтересів останньої та вимог земельного законодавства прийняла оскаржуване рішення.

Посилання апелянта на те, що до земельної ділянки позивача встановлений заїзд зі сторони вул. Шевченка, колегія сприймає критично, оскільки з опорного плану села вбачається, що ця дорога є польовою, заїзд – незручним, створює обмеження в доступі позивача до власної земельної ділянки та будинковолодіння (а.с. 12-15).

Сама по собі відсутність на генеральному плані села вказівки, що ця земельна ділянка є проїздом у розумінні статті 83 ЗК України, тобто не може передаватися у приватну власність громадянам, не є підставою вважати відсутність порушених прав позивача, який має такі ж права на користування цією земельною ділянкою, як і ОСОБА_4

З плану земельної ділянки с.Слобода, наданої ОСОБА_7 (дід чоловіка ОСОБА_4) згідно рішення виконкому Галицької районної ради в 1964 року вказана ширина земельної ділянки – 16,8 м, а ширина земельної ділянки, що надана ОСОБА_4, з АДРЕСА_1 згідно оскаржуваного рішення становить 18,12 м, та звужується до 16,82 м з протилежної сторони (а.с. 16-17). У відповіді сільського голови від 17.11.2009 року зазначено, що згідно плану земельної ділянки, виданого виконавчим комітетом Галицької районної ради 15.04.1994 року ОСОБА_4 виділена земельна ділянка в поперечному розмірі 16,8 м, включаючи заїзд до господарства ОСОБА_3 з нижньої сторони. Відстань між господарською будівлею ОСОБА_4 та межею господарства ОСОБА_13 становить 5,3 м, що також включає заїзд до господарства ОСОБА_3(а.с. 260).

А тому доводи апеляційної скарги в цій частині також є неспроможними.

Оскільки права позивача порушені, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним та скасування рішення Озерянської сільської ради про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_4, скасування рішення про державну реєстрацію права власності та присвоєння кадастрового номера.

В частині відмови в задоволенні позовних вимог рішення суду не оскаржується, а тому не підлягає перегляду.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норми цивільного процесуального законодавства і правильно застосовано норми матеріального закону.

Відтак, доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які згідно ЦПК України є підставами для скасування постановленого у справі рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Озерянської сільської ради залишити без задоволення, а рішення Галицького районного суду від 15 лютого 2019 року – без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.В. Пнівчук

Л.В. Ясеновенко

Повний текст постанови складено 14 травня 2019 року