Постанова

Іменем України

22 липня 2019 року

м. Київ

справа № 127/8596/15-ц

провадження № 61-32446св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Приватне підприємство «Фірма Меблі»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 серпня 2017 року у складі судді Жмудя О. О. та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 25 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Панасюка О. С., Рибчинського В. П., Зайцева А. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом доПриватного підприємства «Фірма Меблі» (далі - ПП «Фірма Меблі») про стягнення заборгованості по заробітній платі.

Позовна заява мотивована тим, що з 10 грудня 2003 року по 10 червня 2012 року він працював на ПП «Фірма Меблі». При звільненні з ним не був проведений повний розрахунок, у зв`язку з чим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07 жовтня 2014 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області 10 листопада 2014 року, з ПП «Фірма Меблі» на його користь стягнуто 23 457,46 грн за затримку виплати заборгованості по заробітній платі за період з 05 червня 2013 року по 05 червня 2014 року.

Зазначав, що 30 березня 2015 року отримав кошти у сумі 23 457,46 гривень. Вважав, що оскільки рішення суду вчасно не виконано, то борг по заробітній платі повинен бути перерахований з урахуванням дати виконання судового рішення з врахуванням росту мінімальної заробітної плати, коригування та компенсації за весь період затримки виплат.

Ураховуючи наведене, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, ОСОБА_1 просив стягнути з ПП «Фірма Меблі» 111 267,86 грн за затримку заборгованості по заробітній платі за період з 05 червня 2014 року по 28 серпня 2017 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30 серпня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що заборгованість перед позивачем погашена, оскільки суми, належні йому при звільненні були виплачені 10 червня 2014 року. З огляду на це, роботодавець не несе відповідальності передбаченої частиною першою статті 117 КЗпП України, оскільки вона може наставати виключно у випадку існування перед працівником заборгованості із платежів, які належали йому при звільненні.

Суд першої інстанції зазначив, що до відповідача вже застосовано відповідальність, передбачену статтею 117 КЗпП України, на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 жовтня 2014 року та позивачеві присуджено середній заробіток за затримку розрахунку при звільнені у сумі 23 457,46 грн за період з 05 червня 2013 року по 05 червня 2014 року.

Районний суд посилався на те, що самостійною підставою для відмови у задоволенні позову також є пропуск позивачем тримісячного строку на звернення до суду, оскільки жодних поважних причини для його поновлення суд не знайшов.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 25 жовтня 2017 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 серпня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду є законними та обґрунтованими, зробленими на підставі повного та всебічного дослідження обставин справи й наданих сторонами доказів.

Апеляційний суд вказав, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Апеляційний суд зазначив, що хоча суд першої інстанції помилково послався у рішенні на сплив передбаченого статтею 233 КЗпП України строку звернення до суду, як на підставу для відмови у позові, однак правильно вирішив спір.

Суд апеляційної інстанції вважав, що належні ОСОБА_1 при звільненні суми, встановлені рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05 червня 2013 року у справі № 127/2435/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ПП «Фірма Меблі» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки та остаточного розрахунку, повністю були виплачені 10 червня 2014 року (день фактичного розрахунку), то саме по цю дату у нього виникло право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, яке було реалізоване рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 7 жовтня 2014 року.

Апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги про те, що між сторонами продовжували існувати трудові правовідносини, оскільки закон пов`язує право на отримання середнього заробітку за затримку розрахунку з обов`язком власника або уповноваженого ним органу виплатити працівникові суми, належні саме на день звільнення, яким за змістом статті 47 КЗпП України є день, що зазначений у трудовій книжці працівника.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга позивача мотивована тим, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовані положення статей 116, 117 КЗпП України, не враховано статтю 2 Закону України «Про оплату праці» та статтю 14.1.48 Податкового кодексу України.

Посилається на рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012 та вказує, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належить йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням а отже працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Додатково посилається на рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року у справі № 8-рп/2013 та вказує, що у трудових спорах про стягнення заробітної плати не можуть бути застосовані строкові обмеження для звернення до суду.

Вважає, що суди попередніх інстанцій не врахували наведеного рішення та розтлумачили його на власний розсуд.

Відзив (заперечення) на касаційну скаргу учасник процесу до суду не подав.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 червня 2019 року справу передано судді-доповідачу Лідовцю Р. А.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У статті 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Статтею 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» встановлено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру.

Частиною третьою статті 61 ЦПК України 2004 року визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрали законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ці самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що на виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 червня 2013 року у справі № 127/2435/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ПП «Фірма Меблі» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки та остаточного розрахунку, ПП «Фірма Меблі» 10 червня 2014 року повністю виконало свій обов`язок роботодавця провести повний розрахунок з працівником, ОСОБА_1 .

На виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 жовтня 2014 року у справі №127/12773/14-цза позовом ОСОБА_1 до ПП «Фірма Меблі» про стягнення заборгованості по заробітній платі, ПП «Фірма Меблі» 30 березня 2015 року повністю виконало це рішення та сплатило на користь ОСОБА_1 23 457,46 грн за затримку виплати заборгованості по заробітній платі за період з 05 червня 2013 року по 05 червня 2014 року.

Суд першої інстанції, з мотивами якого погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що оскільки заборгованість по затримці виплати заробітної плати з вини роботодавця була погашена відповідачем, тому до нього вже було застосовано відповідальність, передбачену статтею 117 КЗпП України, а притягнення двічі до відповідальності за одне і те саме правопорушення заборонено статтею 61 Конституції України.

Щодо доводів про продовження існування трудових відносин між сторонами, суд такі відхиляє, оскільки після здійснення оплати заборгованості по заробітній платі припинилися обов`язки ПП «Фірма Меблі» перед ОСОБА_1 та припинилися трудові відносини.

При цьому, суди вірно вказали, що відсутні правові підстави для стягнення з ПП «Фірма Меблі» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку по день фактичного розрахунку з огляду на те, що заборгованість по затримці виплати заробітної плати з вини роботодавця була повністю виплачена 10 червня 2014 року і цей день є днем фактичного розрахунку.

Доводи касаційної скарги про неправильне тлумачення судами рішень Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012 та від 15 жовтня 2013 року у справі № 8-рп/2013, є безпідставним, оскільки суд апеляційної інстанції вказав на помилковість застосування судом першої інстанції статті 233 КЗпП України як на підставу для відмови у позові.

Інші доводи касаційної скарги не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що на підставі статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах трудового законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Отже, вирішуючи спір, суди з дотримання вимог статей 213-215, 315 ЦПК України 2004 року повно, всебічно та об`єктивно з`ясували обставини справи, правильно встановили правовідносини, що склалися, дослідили і надали правову оцінку всім наявним у матеріалах справи доказам й правильно, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, відмовили ОСОБА_1 у задоволенні його позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 25 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Р. А. Лідовець

І. А. Воробйова

Ю. В. Черняк