Постанова

Іменем України

13 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 442/1234/16

провадження № 61-41446св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Сердюка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Чагарі»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Тепла Мар`яна Юріївна,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Чагарі» на постанову Апеляційного суду Львівської області від 19 червня 2018 року у складі колегії суддів: Левика Я. А., Струс Л. Б., Шандри М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Чагарі»

(далі - ТОВ «Чагарі») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Теплої М. Ю. (далі - приватний нотаріус Дрогобицького РНО Львівської області) про визнання договору купівлі-продажу та договору іпотеки недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01 квітня 2013 року, яке скасовано рішенням Апеляційного суду Львівської області від 11 листопада 2014 року, у справі № 442/2221/13 визнано за ОСОБА_1 право власності на самочинно побудоване нежитлове приміщення загальною площею

8,5 кв. м, позначену на плані літ. «Л-1» АДРЕСА_2 .

За ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності

(розмір частки по Ѕ) зареєстроване нежитлове приміщення літ. «Л-1» (ряд 2, місце 31), загальною площею 8,5 кв. м, на АДРЕСА_2 , на підставі договору купівлі-продажу

від 05 липня 2013 року, укладеного між ОСОБА_1 (продавець)

та ОСОБА_3 й ОСОБА_2 (покупці), посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького РНО Львівської області Теплою М. Ю.

04 червня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 й ОСОБА_3 укладений договір іпотеки нежитлового приміщення літ. «Л-1» АДРЕСА_2 , площею 8,5 кв. м, посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького РНО Львівської області Теплою М. Ю.

Позивач вказував, що судове рішення про визнання за ОСОБА_1 права власності на нерухомість було скасоване, відтак воно не може породжувати жодних правових наслідків.

Посилаючись на те, що оспорюваними договорами порушені права позивача, оскільки торгові приміщення на АДРЕСА_2 , площею 8,5 кв. м, споруджувались

на земельній ділянці, яка знаходиться в оренді ТОВ «Чагарі», яке

і здійснювало будівництво ринку за вказаною адресою, позивач просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення літ. «Л-1» АДРЕСА_2 , площею 8,5 кв. м, укладений 05 липня

2013 року між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_2 й ОСОБА_3 (покупці), посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького РНО Львівської області Теплою М. Ю.; визнати недійсним договір іпотеки вказаного нежитлового приміщення.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області

від 22 травня 2017 року (у складі судді Хомика А. П.) позов ТОВ «Чагарі» задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення

літ. «Л-1» АДРЕСА_2 , загальною площею 8,5 кв. м, укладений між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 (покупці) від 05 липня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького РНО Львівської області Теплою М. Ю.

Визнано недійсним договір іпотеки нежитлового приміщення літ. «Л-1»

АДРЕСА_2 , загальною площею 8,5 кв. м, укладений між ОСОБА_3 ,

ОСОБА_2 та ОСОБА_4 від 04 червня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького РНО Львівської області Теплою М. Ю.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оспорюваними договорами порушені права ТОВ «Чагарі», а тому останній, хоч і не був стороною оспорюваних договорів, та враховуючи обставини, встановлені рішенням Апеляційного суду Львівської області від 11 листопада 2014 року, яке є преюдиційним, має право звернутись до суду з позовом про визнання цих договорів недійсними на підставі статей 215, 216 ЦК України.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 19 червня 2018 року рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області

від 22 травня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ТОВ «Чагарі» відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що матеріали справи не містять даних про те, що позивач був власником спірного нерухомого майна, що відчужене за оспорюваними договорами, оскільки вказане нерухоме майно є самочинним будівництвом. При цьому позивач не є ні власником, ні користувачем земельної ділянки, на якій розташований спірний об`єкт, оскільки земельна ділянка перебуває у комунальній власності та за договором оренди землі передана в оренду Обслуговуючому кооперативу «Єдність разом» (далі - ОК «Єдність разом»).

Крім того, позивач обрав неправильний спосіб захисту порушеного права, оскільки, позивач не був стороною оспорюваного договору, а тому належним способом захисту порушеного права є витребування спірного майна від добросовісного набувача у порядку, передбаченому пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України, а не визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ТОВ «Чагарі» просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд неправильно застосував норми матеріального права, а саме статті 387, 388 ЦК України, та дійшов помилкового висновку про те, що позивач обрав неправильний спосіб захисту порушеного права. Крім того, оспорюваними договорами порушені права та інтереси ТОВ «Чагарі», і хоча позивач не був стороною договору, має право пред`являти вимоги про визнання таких договорів недійсними.

Разом з тим, апеляційним судом не враховано, що питання землекористування земельною ділянкою було вирішено на час здійснення самовільного будівництва як оскаржуваних приміщень, так і комплексу ринку в цілому, оскільки між ТОВ «Чагарі» та Дрогобицькою міською радою Львівської області укладався відповідний договір оренди, який неодноразово продовжувався.

Доводи інших учасників справи

У грудні 2018 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, яким чином договір купівлі-продажу нежитлового приміщення порушує майнові права та/або законні інтереси ТОВ «Чагарі», оскільки товариство не є власником (законним володільцем) нерухомого майна, що є предметом договору купівлі-продажу, та ТОВ «Чагарі» не має у законному користуванні земельної ділянки під зазначеним нерухомим майном, що вказує про відсутність порушення його прав.

Крім того, аналогічний спір (визнання договору купівлі-продажу недійсним) був предметом розгляду у Верховному Суді (справа № 442/1252/16-ц),

де ТОВ «Чагарі» в касаційному порядку оскаржило рішення Апеляційного суду Львівської області від 30 жовтня 2017 року. У вказаній справі Верховний Суд у постанові від 11 липня 2018 року касаційну скаргу ТОВ «Чагарі» задовольнив частково та зазначив, що вказаним оспорюваним правочином права товариства не порушені.

Також ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 листопада 2016 року у справі № 442/1245/16 з аналогічним предметом спору касаційну скаргу ТОВ «Чагарі» відхилено, а рішення Апеляційного суду Львівської області від 05 травня 2016 року залишено без змін з тих же самих підстав.

Тому постанова суду апеляційної інстанції є законною і обґрунтованою, всі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстави для її скасування відсутні.

Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 08 листопада 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано цивільну справу.

Ухвалою Верховного Суду від 04 листопада 2019 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили що 05 липня 2013 року між ОСОБА_1 , з одного боку,

як продавцем, та ОСОБА_2 й ОСОБА_3 , з іншого боку, як покупцями, укладений договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передала у власність покупцям (кожному у рівній частці по Ѕ частині ) спірне нежитлове приміщення площею 8,5 кв. м,

на плані літ. «Л-1» АДРЕСА_2 за 19 200 грн.

На момент укладення договору спірне нежитлове приміщення належало ОСОБА_1 на підставі рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області у справі № 442/2221/13-ц від 01 квітня 2013 року за позовом фізичних осіб, у тому числі й ОСОБА_1 , до Дрогобицької міської ради Львівської області про визнання права власності на самочинне будівництво. Вказаним рішенням суду першої інстанції визнано за

ОСОБА_1 право власності на самочинно побудоване нежитлове приміщення загальною площею 8,5 кв. м, позначену на плані літ. «Л-1»

АДРЕСА_2 .

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 11 листопада 2014 року рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

04 червня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 як іпотекодавцями та ОСОБА_4 як іпотекодержателем укладений договір іпотеки, відповідно до умов якого нежитлове приміщення загальною площею 8,5 кв. м, позначене на плані літ. «Л-1» (ряд 2, місце 31), що розташоване на АДРЕСА_2 , передане в іпотеку у забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за договором позики, укладеного між останніми та ОСОБА_4 на суму 30 000 грн.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Звертаючись до суду з позовом, ТОВ «Чагарі» як на підставу своїх позовних вимог вказувало, що товариство самостійно будувало на орендованій ним земельній ділянці будівлі ринку, зокрема, і спірне приміщення, тому воно належить товариству, а оспорюваний договір, за яким покупці набули об`єкт у власність, порушує його права.

Отже, ТОВ «Чагарі», посилаючись на статті 215, 216 ЦК України, просило суд визнати недійсними договори купівлі-продажу та іпотеки, укладені між відповідачами, посилаючись на те, що саме йому належить право на спірне нежитлове приміщення.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною третьою статті 215 ЦК України визначено, що, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, вимога про визнання оспорюваних правочинів недійсними може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вказаним правочином.

Твердження ТОВ «Чагарі» про те, що вказаними правочинами порушені його права, є безпідставним, з огляду на таке.

Об`єктом оспорюваних договорів купівлі-продажу та іпотеки є нежитлове приміщення, що розташоване на АДРЕСА_2 , право власності на яке виникло у ОСОБА_1 на підставі судового рішення, яке згодом було скасовано.

До визнання за ОСОБА_1 права власності на спірне нерухоме майно, нежитлове приміщення, що розташоване на АДРЕСА_2 , не було зареєстровано

ані за ОСОБА_1 , ані за ТОВ «Чагарі».

Відповідно до статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною другою статті 331 ЦК України передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Таким чином, для того, щоб новостворене майно стало об`єктом цивільно-правових відносин, потрібно виконання трьох умов: 1) завершення будівництва; 2) прийняття до експлуатації; 3) державна реєстрація.

Доки ці умови не виконано, особа вважається лише власником матеріалів, обладнання тощо, яке було використано у процесі цього будівництва (створення майна) (частина третя статті 331 ЦК).

Відповідно до частин першої, другої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Як встановлено рішенням Апеляційного суду Львівської області

від 11 листопада 2014 року у справі № 442/2221/13-ц про визнання права власності на самочинне будівництво, ТОВ «Чагарі» надавалась земельна ділянка для будівництва та обслуговування ринку, яка розташована на АДРЕСА_2 , на якій

ТОВ «Чагарі» самочинно та за відсутності дозвільних документів на орендованій земельній ділянці збудувало об`єкти ринку, зокрема, спірне нежитлове приміщення.

Установивши, що ТОВ «Чагарі» не набуло права власності на спірне нерухоме майно, у справі, що переглядається, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними договорів купівлі-продажу та іпотеки спірного об`єкта нерухомості, оскільки ТОВ «Чагарі» не є власником майна, яке є предметом оспорюваних договорів, а тому його право власності на вказаний об`єкт нерухомості не порушено.

Разом із тим, установивши, що ТОВ «Чагарі» не набуло право власності на спірне нерухоме майно, суд апеляційної інстанції не звернув уваги не те, що норми статей 387, 388 ЦК України не застосовуються до спірних правовідносин, оскільки вказаними статтями передбачено право власника витребувати майно із чужого незаконного володіння, а ТОВ «Чагарі» не набуло у передбаченому законом порядку право власності на спірне нерухоме майно.

Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне виключити з мотивувальної частини постанови Апеляційного суду Львівської області

від 19 червня 2018 року посилання на положення статей 387, 388 ЦК України, задовольнивши в цій частині касаційну скаргу позивача.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційним судом не враховано, що питання землекористування земельною ділянкою було вирішено на час здійснення самовільного будівництва як оскаржуваних приміщень, так і комплексу ринку в цілому, оскільки між ТОВ «Чагарі» та Дрогобицькою міською радою Львівської області укладався відповідний договір оренди, який неодноразово продовжувався, колегія суддів відхиляє, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що

ТОВ «Чагарі» було збудовано спірне приміщення. Також матеріали справи не містять докази того, що позивач є власником спірного приміщення, власником або користувачем земельної ділянки, на якій таке приміщення розташоване.

Разом з тим, відповідно до договору оренди землі від 08 лютого 2016 року ОК «Єдність разом» передана в оренду земельна ділянка площею

4 626 кв. м на АДРЕСА_2 .

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду, в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами вирішення клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

ТОВ «Чагарі» порушує клопотання про об`єднання справ № 442/1234/16-ц, 442/1248/16-ц та 442/1252/16-ц та передачу їх на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Клопотання мотивоване тим, що відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики. Отже, для однакового застосування судами законодавства щодо способів захисту є необхідність встановлення єдиної правозастосовчої практики, зокрема, встановлення такого способу захисту як визнання договору відчуження майна третій особі недійсним щодо правочинів, які укладені відчужувачем майна на підставі рішення суду про визнання за ним права власності, яке в подальшому скасовано.

У задоволенні клопотання ТОВ «Чагарі» про об`єднання справ

№ 442/1234/16-ц, 442/1248/16-ц та 442/1252/16-ц та передачу їх на розгляд Великої Палати Верховного Суду слід відмовити з огляду на наступне.

Відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Згідно з частинами першою, третьою статті 404 ЦПК України питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи. Питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати може бути вирішене до прийняття постанови судом касаційної інстанції.

Виключна правова проблема як така має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного показників. Кількісний показник означає, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості справ, які або вже існують, або можуть виникнути з врахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.

З точки зору якісного критерію про виключність правової проблеми можуть свідчити наступні обставини: з касаційної скарги вбачається, що судами були допущені істотні порушення норм процесуального права, які унеможливили розгляд справи з дотриманням вимог справедливого судового розгляду; судами була допущена явна й груба помилка у застосуванні норм процесуального права, в тому числі свавільне розпорядження повноваженнями, й перегляд справи Великою Палатою Верховного Суду потрібен з метою унеможливлення її повторення у подальшій судовій діяльності; норми матеріального чи процесуального права були застосовані судами першої чи апеляційної інстанцій таким чином, що постає питання щодо дотримання принципу пропорційності, тобто забезпечення належного балансу між приватними та публічними інтересами; наявні колізії в нормах матеріального права, що викликає необхідність у застосуванні аналогії закону чи права, або постає питання щодо дотримання принципу верховенства права.

При цьому справа буде мати принципове значення, якщо йдеться про правове питання, яке потребує пояснення і зустрічається у невизначеній кількості справ у разі, якщо надана на нього відповідь піддається сумніву або якщо існують різні відмінні позиції і це питання ще не вирішувалося вищою судовою інстанцією, а також необхідне тлумачення щодо застосування нових законів. Разом з тим не є виключною правовою проблемою правове питання, відповідь на яке є настільки ясною і чіткою, що вона може бути знайдена без будь-яких проблем.

Європейський суд з прав людини дотримання принципу правової визначеності пов`язує з забезпеченням єдності судової практики. Однак він не наполягає на її незмінності, оскільки неспроможність забезпечити динамічний та еволюційний підхід у тлумаченні може призвести до ризику створення перепон при проведенні реформ або запровадженні покращень.

При визначенні того, чи наявність конфліктуючих судових рішень у подібних справах суперечить принципу правової визначеності відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод враховується: наявність «глибоких та довгострокових розходжень» у відповідній судовій практиці національних судів; чи передбачає національне законодавство механізми подолання таких розбіжностей та чи були такі механізми запроваджені, якщо так, то чи були вони ефективні.

Разом з тим, у поданому клопотанні відсутні посилання на кількісні й якісні показники, які б свідчили про те, що об`єднання справ № 442/1234/16-ц, 442/1248/16-ц та 442/1252/16-ц та передача їх на розгляд Великої Палати Верховного Суду необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики. Не наведено заявником і конкретних постанов суду касаційної інстанції, у яких остання по-різному підходила до аналізу частини другої статті 388 ЦК України та інших норм, які застосовуються до спірних правовідносин, тому підстави для об`єднання справ № 442/1234/16-ц, 442/1248/16-ц та 442/1252/16-ц та передачу їх на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини п`ятою статті 403 ЦПК України відсутні.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною четвертою статті 412 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне посилання на положення статей 387, 388 ЦК України, оскаржуване рішення апеляційного суду підлягає зміні, із виключенням з мотивувальної частини судового рішення посилання на положення статей 387, 388 ЦК України.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Чагарі» про об`єднання справ № 442/1234/16-ц, 442/1248/16-ц та 442/1252/16-ц та передачу їх на розгляд Великої Палати Верховного Суду у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Чагарі» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Теплої Мар`яни Юріївни про визнання договору купівлі-продажу та договору іпотеки недійсним відмовити.

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Чагарі» задовольнити частково.

Постанову Апеляційного суду Львівської області від 19 червня 2018 року змінити, виключивши з мотивувальної частини судового рішення посилання на положення статей 387, 388 ЦК України.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська