Ухвала

Іменем України

23 липня 2019 року

м. Київ

справа № 462/3593/17

провадження № 61-9465ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 16 листопада 2017 року та постанову Львівського апеляційного суду від 11 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про виплату середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства (далі - ПАТ) «Українська залізниця» про виплату середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку при звільненні.

Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що наказом від 30 листопада 2010 року №2147/ос його звільнено з посади начальника пасажирського поїзда Державного територіально-галузевого об`єднання (далі - ДТГО) «Львівська залізниця».

31 травня 2017 року Апеляційним судом Львівської області ухвалено рішення про зобов'язання ПАТ «Українська залізниця» здійснити нарахування та виплату йому заробітної плати за відпрацьовані години у надурочний час з розрахунку відпрацьованих 30 годин понаднормово у період з жовтня по листопад 2010 року.

На виконання вказаного судового рішення відповідачем виплачено йому заробітну плату в розмірі 303,12 грн, яку він отримав 05 серпня 2017 року.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 зазначив, що на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) відповідач має виплатити йому також середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку з 01 грудня 2010 року по 05 серпня 2017 року в сумі 471 557,96 грн.

Оскільки про порушення свого права він довідався 31 травня 2017 року із рішення Апеляційного суду Львівської області, вважає, що тримісячний термін звернення до суду ним не пропущено.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 16 листопада 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного суду від 11 квітня 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що при звільненні ОСОБА_1 та здійсненні з ним остаточного розрахунку відповідачем виплачено усі суми, які йому належали, та заборгованості у ПАТ «Українська залізниця» перед ним не існувало. Оскільки ПАТ «Українська залізниця» дізналось про необхідність здійснення виплати належних ОСОБА_1 сум лише 31 травня 2017 року та негайно виконало вказане рішення суду, підстави для здійснення нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку відсутні.

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права і порушенням норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, не передаючи справу на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що саме з вини роботодавця з ним не було проведено повного та остаточного розрахунку у день звільнення, що встановлено рішенням Апеляційного суду Львівської області від 31 травня 2017 року у справі № 462/4505/16-ц. ОСОБА_1 вважає, що судами першої та апеляційної інстанцій невірно застосовано положення статей 116, 117 КЗпП України.

Ухвалою Верховного Суду від 24 травня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху та встановленострок для усунення наявних у ній недоліків щодо надання документа про сплату судового збору,або ж документів, що підтверджують підстави звільнення від його сплати відповідно до закону, а також зазначення найменування суду, до якого подається скарга.

Ухвалою Верховного Суду від 14 червня 2019 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення його від сплати судового збору та продовжено строк для усунення недоліків касаційної скарги в частині сплати судового збору.

У липні 2019 року ОСОБА_1 повторно звернувся до суду касаційної інстанції з клопотанням про звільнення його від сплати судового збору, посилаючись на важкий майновий стан. На підтвердження неможливості сплати судового збору заявник надав довідку про те, що він зареєстрований як безробітний у Львівському міському центрі зайнятості з 12 вересня 2017 року, матеріальна допомога по безробіттю у період 2018-2019 років не виплачувалася, та довідку, видану Залізничним відділом соціального захисту департаменту гуманітарної політики управління соціального захисту Львівської міської ради, про те, що державна соціальна допомога малозабезпеченим сім`ям за період із грудня 2018 року по травень 2019 року становить 1 815,36 грн.

Відповідно до частин першої, третьої статті 136 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.

Статтею 8 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VІ «Про судовий збір» визначено, що враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: 1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або 2) позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину інваліда, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або 3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Виходячи з вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливих судових процедур і рівності учасників судового процесу перед законом, тавраховуючи те, що ОСОБА_1 є членом малозабезпеченої сім`ї, предметом позову є захист трудових прав, інформація щодо його майнового стану підтверджується наданими доказами, клопотання про звільнення заявника від сплати судового збору підлягає задоволенню.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 працював у відповідача на посаді начальника поїзда ДТГО «Львівська залізниця» і на підставі наказу від 30 листопада 2010 року №2147/ос його звільнено з роботи за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором, за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України. 08 грудня 2010 року ОСОБА_1 був ознайомлений з наказами від 30 листопада 2010 року № 2147/ос, № 546/к та отримав трудову книжку.

ОСОБА_1 звертався до Залізничного районного суду м. Львова з позовом до ДТГО «Львівська залізниця» про поновлення на посаді начальника поїзда (пасажирського) дільниці 2 групи та виплату середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, про визнання недійсним наказу від 30 листопада 2010 року № 2147/ос, а також про визнання недійсними наказів від 29 березня 2010 року № 140/к, від 29 червня 2010 року № 294/к, від 30 листопада 2010 року № 546/к, тощо.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 15 квітня 2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 05 грудня 2011 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ДТГО «Львівська залізниця» відмовлено.

ОСОБА_1 неодноразово звертався до суду з вимогами про перегляд рішення Залізничного районного суду м. Львова від 15 квітня 2011 року та ухвали Апеляційного суду Львівської області від 05 грудня 2011 року за нововиявленими обставинами, проте йому було відмовлено.

Крім того, ОСОБА_1 звертався до Галицького районного суду м. Львова (справа № 461/7765/15-ц) з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а саме: виплати 993,20 грн з доплатою індексації втрачених доходів на день ухвалення рішення суду, проведення індексації втрачених доходів за вимушений прогул, виплати суми обов`язкових податків до державних фондів за рахунок відповідача.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 03 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 29 січня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 вересня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначив, що суди, ухвалюючи рішення, врахували, що позовні вимоги про стягнення середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу були вирішені рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 15 квітня 2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 05 грудня 2011 року, та дійшли вірного висновку про те, що у відповідача не існує заборгованості перед позивачем по виплаті заробітної плати.

ОСОБА_1 звертався до Залізничного районного суду м. Львова (справа № 462/3154/16-ц) з позовом про стягнення середнього заробітку згідно статті 117 КЗпП України за період з 10 грудня 2010 року по 23 травня 2016 року у розмірі 247 182,65 грн, у задоволенні якого рішенням цього суду від 08 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 29 січня 2017 року, відмовлено.

Згідно рішення Апеляційного суду Львівської області від 31 травня 2017 року ПАТ «Українська залізниця» зобов`язано здійснити нарахування та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за відпрацьовані години у надурочний час з розрахунку відпрацьованих 30 годин понаднормово у період з жовтня по листопад 2010 року.

У відповідності до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Статтею 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

При вирішенні вказаних питань слід виходити виключно із обставин конкретної справи та з`ясовувати наявність спору між сторонами з приводу тих чи інших невиплачених сум, вину сторони у порушенні строків їх виплати та обізнаність обох сторін із наявністю невиплачених сум на час звільнення працівника.

Обов`язок роботодавця з виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає при невиплаті з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпПУкраїни, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, ОСОБА_1 нараховано кошти за відпрацьовані 30 годин понаднормово у період з жовтня по листопад 2010 року у розмірі 303,12 грн, що вбачається з листа ПАТ «Українська залізниця» від 01 серпня 2017 року № 616.

Оскільки при звільненні ОСОБА_1 та здійсненні з ним остаточного розрахунку між сторонами не існувало спору про розмір належних позивачеві сум і у ПАТ «Українська залізниця» не було перед ним заборгованості, а дізнавшись з рішення Апеляційного суду Львівської області від 31 травня 2017 року про необхідність здійснення виплати коштів за відпрацьовані 30 годин понаднормово у період з жовтня по листопад 2010 року, відповідачем негайно їх виплачено, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для здійснення нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Наведені у касаційній скарзі доводи про те, що рішенням Апеляційного суду Львівської області від 31 травня 2017 року встановлено, що саме з вини роботодавця із заявником не було проведено повного та остаточного розрахунку у день звільнення, не можуть бути взяті до уваги, оскільки, як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень, постановою Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 462/4505/16-ц (провадження № 61-32083св18) вказане судове рішення в частині вимог про нарахування і виплату заробітної плати за відпрацьований надурочний час скасоване. Верховний Суд виходив з того, що правильним є висновок суду першої інстанції про те, що нарахування та виплату заробітної плати за період з жовтня по листопад 2010 року позивачеві здійснено у розмірі, що відповідає чинному законодавству, а тому вимоги про нарахування і виплату заробітної плати за відпрацьовані години (надурочний час) є безпідставними.

За правилами частини другої статті 389 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК Українисуд у порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

З огляду на викладене, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосовування судами першої та апеляційної інстанцій норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Керуючись статтею 136, пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, статтею 8 Закону України «Про судовий збір», Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору задовольнити.

Звільнити ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 16 листопада 2017 року та постанову Львівського апеляційного суду від 11 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про виплату середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку при звільненні.

Копію ухвали, касаційну скаргу та додані до неї матеріали направити особі, яка подала скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

Г. І. Усик