РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/5543/19

пр. № 2/759/4156/19

25 червня 2019 року Святошинський районний суд м. Києва в складі: головуючого судді Коваль О.А. при секретарі Слепець Є.С. за участю позивача ОСОБА_1 відповідача ОСОБА_2 розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м.Києві у порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, а саме квартири АДРЕСА_1 , обгрунтовуючи позовні вимоги тим, що зазначена квартира була придбана ними 25.01.1994 року в шлюбі за спільні кошти подружжя, проте оформлена на відповідача. Оскільки, їх шлюб розірвано, позивач хоче поділити спільно нажите майно, шляхом визнання за ним права власності на неї у розмірі 1/2 частки.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнала, проти їх задоволення не заперечувала. Суду пояснила, що дійсно 25.01.1994 року перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_1 вони за спільні кошти придбали квартиру АДРЕСА_1 , проте такий договір підписувався лише нею.

Вислухавши пояснення сторін, їх доводи, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що з 06.04.1985 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано згідно рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27.01.2017 року.

З"ясовано і те, що в період шлюбу сторони придбали квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується Договором купівлі-продажу від 25.01.1994 року, який суду було надано в оригиналі для огляду.

Відповідно до п. 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного Кодексу України цей Кодекс набуває чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року, й до сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обовязків, що виникли після набуття ним чинності.

У випадку, коли такі відносини виникли до 1 січня 2004 року, тобто до набуття чинності СК України, спільною сумісною власністю є майно нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону «Про власність», ст. 22 КпШС України) за винятком роздільного майна подружжя визначеного ст. 24 КпШС України, серед якого майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування; речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші.

Враховуючи вказані норми та період придбавання сторонами вище вказаного майна, п. 9 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998р. "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України", спільним сумісним майном подружжя, яке підлягає поділу є придбана сторонами в період шлюбу квартира АДРЕСА_1 .

Крім того, згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністтю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч.1 ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя`від 21 грудня 2007 року № 11 визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч.2 , 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно ч.1 ст.71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч. 2, 4, 5 ст. 71 Сімейного кодексу України).

Статтею 372 ЦК України передбачено, що майно яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.

У разі такого поділу, частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено законом або домовленістю між ними.

У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ст. 372 ЦК України).

Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Так, позивач при вирішенні питання поділу спільного майна подружжя просить лише визнати за ним право власності на Ѕ частку вказаної вище квартири проти чого не заперечує і сам відповідач.

Отже, оскільки, судом встановлено, що вказана квартира була придбана в період шлюбу сторін за їх спільні кошти, тому така квартира є їх спільною сумісною власністю, частки в якій є рівними, з огляду на що, вимоги позивача є обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню.

В даному випадку суд також враховує і поясненя позивача та відповідача щодо того, що заявлена до поділу квартира АДРЕСА_1 наразі належить відповідачу згідно Договору купівлі-продажу від 25.01.1994 року, який було належним чином зареєстровано в БТІ до правил та норм Закону, які діяли на той час, та щодо того, що така квартира наразі ні в яких арештах не перебуває, у будь-якому іншому спорі також не заявлена.

Отже, позовні вимоги підлягають задоволенню, зокрема слід визнати у порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 , припинивши на цю частку право власності ОСОБА_2 .

Згідно ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений позивачем при подачі позову судовий збір у розмірі 4 802 грн. 50 коп. Керуючись ст.ст. 110, 112, 113 СК України; ст.ст. 22, 24 КпШС України, ст.ст. 6-13, 18,19, 71-81, 89, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, задовольнити.

Визнати у порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 , припинивши на цю частку право власності ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 4802 (чотирі тисячі вісімсот два) грн. 50 (п"ятдесят) коп.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення через суд першої інстанції. Рішення суду на бирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч.2 ст. 358 цього Кодексу.

Суддя Коваль О.А.