РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/3471/19

пр. № 2/759/3740/19

20 листопада 2019 року Святошинський районний суд м. Києва у складі

головуючого- судді Петренко Н.О.

за участю секретаря судових засідань Олійника Б.М. .

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 ) про встановлення факту окремого проживання, розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2019 року ОСОБА_3 звернувся до Святошинського районного суду з позовом до ОСОБА_4 про встановлення факту окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин з 01.09.2012 року та розірвати шлюб зареєстрований Палацом реєстрації шлюбів та новонароджених, про що в книзі реєстрації актів про одруження 04.07.1992 року зроблено запис за № 1635.

В обгрунтування позовних вимог посилався на те, що 04.07.1992 р. був укладений шлюб між позивачем та ОСОБА_4 , який зареєстований у Палаці реєстрації шлюбів та новонароджених, запис № 1635. З 2008р. по сьогодні відповідач ніде не працює. Через конфлікти, суперечки, непорозуміння та ревнощі орієнтовно після 2010р. спільне життя стало неможливим та нестерпним. Кожен мав свої погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства. У зв`язку з цим, шлюбні стосунки були фактично припинені, з вересня 2012р.почали жити окремо.Після чого позивача з відповідачем не пов`язував спільний побут, були відсутні будь-які взаємні права та обов`язки. Сторони не вирішували спільно важливі питання життя сім`ї, не дбали спільно про матеріальне забезпечення сім`ї, оскільки сім`я перестала існувати. Факт окремого проживання та припинення шлюбних відносин підтверджує і відповідач у позовній заяві про поділ майна подружжя та розірвання шлюбу, у якій зазначила про те, що позивач та відповідач тривалий час не проживають разом, не ведуть спільного господарства, мають окремий бюджет та не підтримують шлюбних стосунків. З 2014р. відповідач проживає з іншою жінкою - ОСОБА_5 , що підтверджується фотографіями спільних подорожей - влітку 2014р. та 2015р.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти встановлення факту окремого проживання з 2012 року у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин та пояснив, що сторони дійсно не проживають тривалий час, а саме з 2016 -2017р.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за наступних підстав.

04.07.1992 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 був зареєстрований шлюб у Палаці реєстрації шлюбів та новонароджених, запис № 1635/а.с.5/.

Згідно ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Так, відповідно до ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України , шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Відповідно до частини 3 статті 105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

У відповідності із ст.112 Сімейного Кодексу України шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 3, 4 ст.56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що збереження шлюбу сторін буде суперечити інтересам позивача, доказів, відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, які б спростовували позовні вимоги відповідачем суду надано не було, у зв`язку з чим суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог в цій частині.

Щодо позовних вимог про встановлення факту окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, суд встановив наступне.

Відповідно до п.6 ст.57 СК України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припинення шлюбних відносин.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 суду пояснив, що він колишній водій позивача, був закріплений за начальником оздоровчого комплексу Нацбанку, де працював на той час ОСОБА_3 .. До вересня 2012р. відвозив його за адресою: АДРЕСА_2 , декілька разів на місяць. З січня 2014р. відвозив за адресою: АДРЕСА_3 .

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 суду пояснив, що він є чоловіком сестри позивача. Зазначив, що позивач переїхав жити до сестри по АДРЕСА_4 з вересня 2012р. і сказав, що його вигнала дружина з квартири та проживав з ними до січня 2015р.Потім він зустрів іншу жінку та переїхав жити до неї.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Суд критично оцінює свідчення свідків, допитаних в судовому засіданні, оскільки з їх пояснень не можливо встановити факт щодо не проживання сторін саме з 2012року.

Також, долучені до матеріалів справи фотокартки відпочинку позивача з іншими особами не є належним та допустим доказом факту не проживання позивача та відповідача з 2012р., оскільки на них відсутні цифрові дати та не можливо ідентифікувати осіб.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню, оскільки суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту окремого проживання саме з вересня 2012р.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 57, 110-112 Сімейного Кодексу України, ст.ст. 12, 76, 81, 259, 263-265, 268,280, 351, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту окремого проживання, розірвання шлюбу- задовольнити частково.

Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , зареєстрований 04 липня 1992 року Палацом реєстрації шлюбів та новонароджених, актовий запис № 1635 - розірвати.

Прізвище після розірвання шлюбу залишити відповідачу « ОСОБА_3 ».

В задоволенні вимоги про встановлення факту окремого проживання - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Н.О. Петренко