КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 1027/2750/12
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/ 2169/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 травня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Волошиної В.М., Панченка М.М.,

за участю секретаря судового засідання Макаренко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24 жовтня 2018 року у складі судді Соловей Г.В.,

у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , треті особи: Орган опіки та піклування Фастівської міської ради Київської області, ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,

за зустрічним позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору,-

В С Т А Н О В И В :

У травні 2012 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (надалі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулося у суд із позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Позивач зазначав, що відповідно до укладеного договору № KIF0GK00832571 від 15 вересня 2006 року ОСОБА_1 отримав кредит в розмірі 43 000 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 14 вересня 2021 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки від 15 вересня 2006 року, відповідно до якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_4 . Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 271 437 грн. 50 коп.

Посилаючись на те, що у зв'язку із значними порушеннями зобов'язань за кредитним договором, за відповідачем станом на 24 квітня 2014 року утворилась заборгованість в розмірі 42 762,08 дол. США, банк просив :

в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на квартиру загальною площею 68.20 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки б/н від 15.09.2006 року) ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу;

виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані і проживають у зазначеній квартирі, зі зняттям з реєстраційного обліку у органі МВС України, до повноваження чого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаної квартири,

а також стягнути з відповідача судові витрати.

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся у суд із зустрічним позовом до АТ КБ «ПриватБанк» та просив визнати недійсним кредитний договір № KIF0GK00832571 від 15 вересня 2006 року, укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1

Зазначав, що банком при формулюванні умов кредитного договору було порушено критерій справедливості та укладено кредитний договір № KIF0GK00832571 від 15 вересня 2006 року з порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів» та прав ОСОБА_1 , як споживача фінансових послуг, зокрема: під час укладання вказаного кредитного договору позичальнику не було надано у чіткій та зрозумілій формі інформацію, необхідну для здійснення свідомого вибору.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24 жовтня 2018 року відмовлено у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» та зустрічного позову ОСОБА_1

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на однобічність і неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні, фактичним обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення районного суду в частині відмови у задоволенні позову банку та ухвалити у цій частині нове рішення, яким позов АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а наданий ОСОБА_1 висновок експерта хоча і містить відмінності в розмірі заборгованості, наданої позивачем, проте ним не заперечується факт наявності такої заборгованості і дана обставина не може бути підставою для відмови у задоволенні первісних позовних вимог, при тому, що позивачем надано обґрунтований розрахунок заборгованості та належні докази на підтвердження своїх позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з'ясування обставин справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення районного суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову та ухвалити в цій частині нове рішення, яким зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що порушене право та охоронюваний законом інтерес позивача за зустрічним позовом є порушеним, між тим, судом першої інстанції не надано вказаному належної правової оцінки.

Вказано, що сам кредитний договір не містить розміру щомісячних платежів у розрізі: сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом. Крім того, у кредитному договорі не має графіку погашення кредиту чи подібного йому за своєю суттю додатка, у якому були б зазначені перераховані вище встановлені Законом України «Про захист прав споживачів» обов'язкові умови кредитного договору, а положення укладеного договору не дають можливості визначити не тільки розмір місячної та річної відсоткової ставки, а й навіть тип цієї відсоткової ставки.

Посилаючись на вказане та помилковість висновків суду першої інстанції про відмову у задоволенні зустрічного позову у зв'язку зі спливом позовної давності, ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу задовольнити.

Колегія суддів, вислухавши представника АТ КБ «ПриватБанк», який підтримав подану ним апеляційну скаргу, представника ОСОБА_1 , який підтримав свою апеляційну скаргу, представника Органу опіки та піклування Фастівської міської ради Київської області, який заперечував проти вимог про виселення дітей, а в іншій частині апеляційних скарг - поклався на розсуд суду, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, вважає апеляційні скарги АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 такими, що підлягають задоволенню частково з огляду на таке.

Як убачається з матеріалів справи, 15 вересня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , був укладений кредитний договір № KIF0GK00832571, згідно з умовами якого, відповідач отримав кредит у розмірі 43000 дол. США з кінцевим терміном повернення 14 вересня 2021 року (а.с.12 т.1).

Відповідно до п. 1 договору банк зобов'язується надати «позичальникові» кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк з 15 вересня 2006 року по 14 вересня 2021 року включно, у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 43 000 дол. США на наступні цілі: купівля квартири за адресою АДРЕСА_4 , а також у розмірі 6450 дол. США на сплату страхових платежів у випадках згідно порядку, передбачених пп. 2.1.3,2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагорода за надання фінансового інструменту, у розмірі 0% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,21% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно п. 3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п.6.2 даного договору. Періодом сплати вважати період з «21» по «27» число кожного місяця.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 15 вересня 2009 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки, відповідно до якого останній передав в іпотеку нерухоме майно, що належить йому на праві приватної власності, а саме: кв. АДРЕСА_4 (а.с.13 т.1).

Згідно п. 11 вказаного договору іпотеки, сторони визначили, що ціна предмету іпотеки дорівнює 271 437 грн. 50 коп.

З долучених представником банку доказів убачається, що ОСОБА_1 свої зобов'язання належним чином не виконував, у зв'язку з чим утворилася кредитна заборгованість.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п'ята статті 263 ЦПК України).

Ухвалене по справі рішення зазначеним нормам процесуального права не відповідає.

Щодо зустрічного позову.

В обґрунтування заявлених позовних вимог, ОСОБА_1 посилалася на положення статей 230 ЦПК України (правові наслідки вчинення правочину під впливом обману щодо відсоткової ставки та сукупної вартості кредиту), а також статей 203, ч.1 ст.215 ЦК України (зміст договору в цілому та встановлення банком додаткових винагород) та статей 11, 18,19 Закону України «Про захист прав споживачів»

Згідно з частинами першою-третьою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Правові наслідки вчинення правочину внаслідок обману передбачені статтею 230 ЦК України.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов'язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Лише в разі встановлення цих обставин норми статей 203, 230 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Відмовляючи у позові ОСОБА_1 про визнання недійсним кредитного договору у цілому, суд установив, що сторони в момент укладення оспорюваного договору виконали вимоги Закону України «Про захист прав споживачів». В цілому кредитний договір не суперечать нормам цивільного законодавства України, відповідає вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину, у зв'язку із чим суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання недійсним спірного кредитного договору.

Разом з тим суд не врахував, що нормами цивільного законодавства України передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсними окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому.

Стаття 217 ЦК України передбачає недійсність окремої частини правочину, яка не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Оскільки, згідно з умовами укладеного між сторонами кредитного договору від 15 вересня 2006 року банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»у редакції, чинній на час укладання спірних договорів, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»у редакції, чинній на час укладання спірних договорів, яка регулює визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому).

Як на правову підставу зустрічного позову ОСОБА_1 посилалася, зокрема на те, що банк встановив для нього оплату винагород, передбачених п.1.1 кредитного договору.

Разом з тим, висновків з приводу аргументів позивача за зустрічним позовом про несправедливість умов спірного договору щодо сплати позичальником винагороди за надання фінансового інструменту, винагороди за проведення додаткового моніторингу місцевий суд не зробив та дійшов передчасного висновку про те, що відсутні підстави для визнання кредитного договору в цій частині недійсним.

Так, кредитний договір №KIF0GK00832571, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 15 вересня 2006 року містить пункт 1, яким, окрім іншого, передбачено сплату ОСОБА_1 щомісяця за обслуговування кредиту 0,21% від суми виданого кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу.

Суд, перевіряючи умови зазначеного кредитного договору, не звернув увагу на те, що сплата коштів за обслуговування кредиту, тобто коштів, які супроводжують кредит та винагороди за проведення додаткового моніторингу, є несправедливою умовою кредитного договору, а тому підлягає визнанню недійсною.

Така правова позиція узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16.

Окрім цього, суд у рішенні припустився суперечливих висновків, остільки, визнавши відсутність підстав до визнання недійсним кредитного договору, відмовив у позові в зазначеній частині вимог з підстав подачі представником ПАТ КБ «Приватбанк» заяви про застосування строку позовної давності.

Разом з цим за змістом статті 261, частини четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права або охоронюваного законом інтересу особи. Тобто правила про позовну давність мають застосовуватись лише тоді, коли буде доведено існування самого суб'єктивного права, а відтак і обґрунтованості позовних вимог.

Таким чином, перш ніж застосовувати позовну давність, необхідно з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронювані законом інтереси позивача, за захистом яких той звернувся до суду.

Якщо таке право чи інтереси не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості.

Отже, відмова в задоволенні позову у зв'язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду в частині вимог зустрічного позову, як постановленого з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права та ухвалення по праві в цій частині нового рішення про відмову у позові.

При цьому, колегія суддів виходить з того, що вимоги про визнання недійсним п.1 кредитного договору від 15 вересня 2006 року, укладеного між ПАТ та ОСОБА_1 в частині умов про сплату ОСОБА_1 щомісяця за обслуговування кредиту 0,21 % від суми виданого кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, як несправедливі, підлягають задоволенню.

Між тим, у позові в цій частині слід відмовити за спливом позовної давності, остільки, як свідчать матеріали справи, у 2012 році ОСОБА_1 , вважаючи його законним, звертався у суд з позовом про зміну умов кредитного договору, який залишено без розгляду й лише у серпні 2018 року визнав за необхідне звернутися у суд з іншим позовом - про визнання кредитного договору недійсним.

Згідно вимог ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. (ч.1 ст.261 ЦК).

З моменту укладення договору ОСОБА_1 було достовірно відомо про наявність договору та його зміст, у 2012 році, звертаючись з позовом, відповідач не оспорював його дійсність й лише у серпні 2018 року, за спливом строку та відсутність підстав до визнання його пропущеним з поважних причин, звернувся з відповідним позовом.

В анкеті - заяві на утримання кредиту від 08 вересня 2006 року позивач був повідомлений про валюту кредитування, розмір кредиту, відсоткову ставку, інші платежі по кредиту, програму кредитування. Крім того, в самому кредитному договорі в п. 1 зазначено строк кредитування, тип кредитування, розмір кредиту та валюту, відсоткову ставку, порядок погашення.

Щодо відсутності графіку погашення то слід зазначити, що договір містить інформацію про порядок сплати чергових платежів, в той час, як чинним на той час законодавством була відсутня вимога про надання окремого документу під назвою «графік погашення».

Матеріали справи не містять жодного доказу того, що під час укладання оспорюваного правочину позивач за зустрічним позовом звертався до банку з приводу роз'яснення йому положень договору, які були йому незрозумілі або за додатковою інформацією щодо умов кредитування.

ОСОБА_1 не скористався своїм правом, передбаченим п. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо можливості відкликання згоди на укладання кредитного договору протягом 14 календарних днів з моменту отримання примірника укладеного договору без пояснення причин.

З огляду на викладене, колегія суддів визнає необґрунтованими, безпідставними твердження апеляційної скарги про те, що кредитний договір в частині типу відсоткової ставки та орієнтовної сукупної вартості кредиту, а також вартості послуги з оформлення договору про надання кредиту й витрат на страхування укладено шляхом введення банком ОСОБА_1 в оману.

Не заслуговують на увагу й доводи ОСОБА_1 про те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» є неналежним позивачем по справі.

Так, як убачається з долучених до справи доказів, 14 квітня 2016 року ТОВ Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс №1 пі-ел-сі відступлено на користь покупця - ПАТ КБ «ПриватБанк» право вимоги за вказаним кредитним договором, що підтверджується договором викупу (відступлення) прав вимоги за договорами про іпотечні кредити.

Таким чином, ПАТ КБ «Приватбанк» знову набуло право вимоги за вказаним кредитним договором (а.с.106 т.4).

Щодо вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Звертаючись у суд з позовом, ПАТ КБ «Приватбанк» просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 42 762,08 дол. США шляхом звернення стягнення на квартиру загальною площею 68.20 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 та виселення.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», районний суд виходив з підстав недоведеності розміру заборгованості, заявленого у позові.

Між тим, колегія суддів не погоджується з такими висновками районного суду.

Визнаючи долучений до справи ПАТ КБ «Приватбанк» розрахунок заборгованості таким, що не містить повної інформації про його складові, та те, що висновком проведеної по справі за клопотанням ОСОБА_1 судово-економічної експертизи визнано доведеним існування кредитної заборгованості, відмінної від заборгованості, зазначеної в позові, суд першої інстанції залишив поза увагою положення ч. 1 ст. 2 ЦПК України, відповідно до яких завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Між тим, долучений до справи розрахунок заборгованості судом належним чином не досліджений, висновки щодо відсутності заборгованості за кредитним договором за усіма її складовими не зроблені.

В порушення положень ч. 1 ст. 2 ЦПК України, суд не вжив заходів щодо ефективного розгляду справи, що призвело до порушення прав та законних інтересів позивача й фактично заявлений спір не знайшов свого вирішення.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК).

Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв'язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов'язок суду.

Відмовляючи у задоволенні позову з тих підстав, що розмір заборгованості за кредитним договором є недоведеним, суд не врахував наведені вище обставини та вимоги процесуального законодавства і фактично ухилився від вирішення спору по суті.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі №755/7704/15ц, яка згідно ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є обов'язком до застосування районним судом, визнаючи розмір заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції зобов'язаний належним чином дослідити наданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв'язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди повністю або частково, зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок.

Окрім цього, районний суд припустився істотних порушень і інших норм процесуального права.

За відомостями адресно-довідкового бюро від 25 червня 2012 року ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.27 т.1).

Крім того, відповідно до довідки Комунального підприємства Фастівської міської ради «Фастівська житлово-експлуатаційна контора» від 20 листопада 2013 року за № 01-01/649 в належній відповідачеві квартирі зареєстровані і проживають дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.135-136т.1).

Статтею 48 ЦПК України встановлено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідно до ч. 1 ст. 53 ЦПК України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов'язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

З наведеного слідує, що відповідачем є особа, яка за цивільною позовною заявою позивача притягається до відповідальності за порушення чи оспорювання її прав та охоронюваних законом інтересів, а також у передбачених законом випадках, й інші особи, на адресу яких спрямована вимога позивача, яка знайшла своє аргументування та вираження у відповідній позовній заяві, тобто під поняття відповідача підпадає саме та сторона, на яку вказує позивач як на порушника свого права.

Положенням ст. 51 ЦПК України встановлено, що суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Матеріалами справи доведено, що в іпотечній квартирі зареєстровані та проживають проживають діти відповідача -дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проте питання залучення їх до участі у справі судом не вирішено.

Згідно ч. 5 ст. 411 ЦПК України, висновки суду касаційної інстанції, в зв'язку з якими скасовано судові рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Суд першої інстанції, розглядаючи спір про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, припустився порушень згаданого закону.

Як убачається з матеріалів справи, цивільна справа № 1027/2750/12 (провадження № 61-1003св17) була предметом розгляду Верховного Суду, за результатом якого ухвалено постанову від 06 червня 2018 року й справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.109-114 т.2).

Зазначеною постановою суду касаційної інстанції вказано про необхідність залучення до участі у розгляді справи у якості відповідачів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , які на час розгляду спору про звернення стягнення та виселення, були зареєстровані у спірній квартирі (а.с.135,136 т.1).

Однак, під час провадження справи районним судом, здійсненого після направлення судом касаційної інстанції даної справи на новий розгляд, не було виконано вимог ч. 5 ст. 411 ЦПК України та не вирішено питання залучення до участі у справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Відповідно до вимог ст. 59 ЦПК України права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом. Права, свободи та інтереси неповнолітніх осіб віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також осіб, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть захищати у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, піклувальники чи інші особи, визначені законом.

Вказане свідчить, що суд першої інстанції у порушення вимог закону не врахував висновки суду касаційної інстанції тане вирішив питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, оскільки не залучив до участі у справі у якості відповідачів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , які на час розгляду справи були зареєстровані у спірній квартирі та інтереси яких в суді підлягали до захисту законним представником (а.с.135,136 т.1).

Посилання на те, що у справі приймає участь орган опіки та піклування, який представляє інтереси малолітніх дітей - безпідставні, остільки предметом заявленого фінансовою установою спору є звернення стягнення кредитної заборгованості на предмет іпотеки - квартиру та виселення з вказаного помешкання, в той час як матеріали справи свідчать про користування дітьми відповідача іпотечним майном.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання позову відповідні приписи закріплені й у ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року), визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні спорів, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру збитків, наявності доказів, що їх підтверджують).

Не вживши заходів щодо залучення до участі у справі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , розглянувши спір про звернення стягнення та виселення у їх відсутність, суд вирішив питання про права і обов'язки дітей відповідача, що унеможливлює суд апеляційної інстанції встановити фактичні обставини справи в порядку статей 263, 264,265 ЦПК України.

Без виконання зазначених процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

У пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення цього суду у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Однак, вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суд порушив указані норми процесуального права щодо дотримання завдань цивільного судочинства, сприяння всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, що в свою чергу призвело до порушення принципу рівності сторін стосовноОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов'язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandisрішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Суд апеляційної інстанції позбавлений можливості вирішення питання про залучення до участі у справі осіб, права, свободи, інтереси та (або) обов'язки та інтереси, яких зачіпаються.

Згідно п.4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

За таких обставин, рішення суду в частині вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення постановлено з неповним з'ясуванням обставин справи, порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням по справі в цій частині нового рішення про відмову у позові.

Судом апеляційної інстанції взято до уваги тривалий час перебування на розгляді районного суду вказаної справи, проте ухвалено рішення про відмову у позові про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з урахуванням повноважень апеляційного суду, передбачених положеннями цивільного процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24 жовтня 2018 року скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення, яким у задоволенні позову акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» та зустрічного позову ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13 травня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: