ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«05» листопада 2019 року

м. Харків

справа № 643/3773/19-ц

провадження № 22ц/818/4985/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.,

за участю секретаря Колосовської А.Р.

учасники справи:

заявник старший державний виконавець Московського відділу державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Тимченко І.М.,

заінтересовані особи - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представник заінтересованих осіб ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , представник заінтересованої особи Крячко О.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 09 серпня 2019 року в складі судді Букреєвої І.А.

в с т а н о в и в:

У березні 2019 року старший державний виконавець Московського відділу державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Тимченко Інна Миколаївна, заінтересовані особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 звернулась до суду з поданням про виділення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами.

Подання мотивовано тим, що на примусовому виконанні Московського відділу державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області перебуває зведене виконавче провадження №54841463 з виконання виконавчого листа №2011/9106/12, виданого 30 серпня 2017 року Дзержинським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 233 700,00 грн. та виконавчого листа №2011/9106/12, виданого 18 липня 2017 року Дзержинським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 моральної шкоди в розмірі 233 700,00 грн.

Вказала, що 10 жовтня 2018 року до Московського відділу державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області надійшла заява представника стягувачів ОСОБА_3 про направлення подання про виділення частки боржника щодо земельної ділянки з кадастровим номером :05:011:0003, площею 752,00 кв. м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , яка набута ОСОБА_4 у спільну сумісну власність з колишньою дружиною ОСОБА_5 за час їх перебування у шлюбі на підставі рішення Харківської міської ради.

Зазначила, що боржник рішення суду в добровільному порядку не виконує, що є підставою для звернення стягнення на майно, яким він володіє спільно з іншими особами, для чого необхідно визначити його частку у такому майні.

Просила вирішити питання щодо визначення частки майна, належної ОСОБА_4 , у земельній ділянці з кадастровим номером :05:011:0003, площею 752,00 кв. м., розташованій за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до наданих представником стягувача матеріалів у виконавчому провадженні.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 09 серпня 2019 року у задоволенні подання старшого державного виконавця Московського відділу державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Тимченко І.М. відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_1 та ОСОБА_2 через представника подали апеляційну скаргу, в якій просили ухвалу суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити подання державного виконавця, врахувавши вимоги частини 10 статті 440 ЦПК України.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважали, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що спірна земельна ділянка передана з комунальної власності у спільну сумісну власність ОСОБА_4 та його дружини на підставі рішення 22 сесії Харківської міської ради 24 скликання від 23 червня 2004 року №95/04; що у своїх відповідях Департамент земельних відносин Харківської міської ради та Юридичний департамент виконавчого комітету Харківської міської ради підтверджують, що спірна земельна ділянка досі належить ОСОБА_4 і ОСОБА_5 ; що на підставі вказаного рішення Харківської міської ради ОСОБА_4 та ОСОБА_5 мають право володіти та користуватися зазначеною земельною ділянкою, незважаючи на те, що вона за ними не зареєстрована у встановленому законом порядку; що відсутність реєстрації права власності на спірну земельну ділянку не позбавляє суд можливості визначити у ній частку боржника, який фактично володіє земельною ділянкою; що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 провели підготовчі дії, спрямовані на реєстрацію спірної земельної ділянки, зокрема, щодо присвоєння земельній ділянці кадастрового номеру; інформація про них як власників містилась у Державному земельному кадастрі; що в договорах дарування частини житлового будинку від 22 жовтня 2010 року та купівлі-продажу житлового будинку від 26 листопада 2011 року, який розташований на спірній земельній ділянці, вказано кадастровий номер земельної ділянки та її площу, тому вона була об`єктом цивільних угод; що ОСОБА_6 не має права власності на спірну земельну ділянку, але має намір його набути, не сплачує земельний податок, однак внесла до своєї декларації про доходи спірну земельну ділянку; що невжиття судом заходів забезпечення щодо спірної земельної ділянки з урахуванням дій ОСОБА_6 , спрямованих на її приватизацію, може істотно ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду та захист прав стягувачів, та державний виконавець не має підстав самостійно забороняти вчиняти дії щодо земельної ділянки іншому її співвласнику; що подання мало бути розглянуто за правилами частини 10 статті 440 ЦПК України, оскільки з Державного земельного кадастру видалено інформацію про власників земельної ділянки; що судом неправомірно відмовлено у залученні до участі у справі третьої особи.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в частині оскарження ухвали Московського районного суду м. Харкова від 09 серпня 2019 року щодо відмови у задоволенні клопотання про заборону вчиняти дії щодо відчуження земельної ділянки та відмови у задоволенні клопотання про залучення третьої особи ухвалою Харківського апеляційного суду від 23 вересня 2019 року повернуто апелянтам.

Також, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 міститься клопотання про витребування у Головного управління Держгеокадастру в Харківській області належним чином посвідчених копій матеріалів кадастрової справи спірної земельної ділянки на паперових та електронних носіях; заяви від 10 вересня 2016 року державного кадастрового реєстратора Управління Держгеокадастру у м. Харкові ОСОБА_7 . ОСОБА_8 щодо відсутності відомостей про земельну ділянку з кадастровим номером :05:011:0003 в Книзі записів про державну реєстрацію державних актів; письмової переписки з власниками права на вищезазначену ділянку або іншими фізичними або юридичними особами, які звертались за інформацією щодо вищезазначеної земельної ділянки, яке ухвалою Харківського апеляційного суду від 05 листопада 2019 року залишено без задоволення.

29 жовтня 2019 року до суду апеляційної інстанції від представника ОСОБА_6 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він вважав, що судове рішення є законним, а апеляційна скарга такою, що не підлягає задоволенню. При цьому зазначив, що на сьогодні житловий будинок, який знаходиться на спірній земельній ділянці, є власністю ОСОБА_6 Вона є і користувачем цієї земельної ділянки, яка надана колишнім власникам майна ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у спільну сумісну власність для обслуговування будинку. Правовстановлюючих документів, крім рішення Харківської міської ради, на спірну земельну ділянку немає. Тому, до ОСОБА_6 , яка набула права власності на житловий будинок, який розміщений на спірній земельній ділянці, переходить і право користування спірною земельною ділянкою без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землекористувача.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 необхідно залишити без задоволення, ухвалу суду залишити без змін.

Ухвала суду першої інстанції, з висновком якої погоджується судова колегія, мотивована відсутністю доказів того, що спірна земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , у зв`язку з чим немає підстав для визначення у ній частки ОСОБА_4 з метою подальшого здійснення виконавчих дій.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на примусовому виконанні Московського відділу державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області перебуває виконавче провадження з виконання виконавчих листів Дзержинського районного суду м. Харкова №2011/9106/12 від 30 серпня 2017 року про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 233 700,00 грн. та №2011/9106/12 від 18 липня 2017 року про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 моральної шкоди в розмірі 233 700,00 грн., що підтверджується постановами про відкриття виконавчого провадження від 01 вересня 2017 року (а. с. 5-8).

Зазначені виконавчі провадження зупинені постановами державного виконавця від 23 квітня 2019 року на підставі ухвали Верховного Суду від 20 грудня 2018 року про перегляд кримінальної справи щодо ОСОБА_4 (а. с. 91-92, 93-97).

Проте, постановами державного виконавця від 09 липня 2019 року вищевказані постанови про зупинення виконавчого провадження скасовані (а. с. 129-131).

10 жовтня 2018 року представник стягувачів ОСОБА_3 звернувся до начальника Московського відділу державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області із заявою, у якій зазначив, що боржнику належить на праві спільної сумісної власності з ОСОБА_5 земельна ділянка, у зв`язку з чим просив підготувати подання про визначення частки боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами та направити його до суду (а. с. 10).

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_9 перебували у шлюбі з 13 січня 2001 року, який розірвано рішенням Московського районного суду м. Харкова від 14 липня 2011 року (а. с. 14, 15, 16-17).

Рішенням 22 сесії Харківської міської ради 24 скликання від 23 червня 2004 року №95/04 «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» та додатком №2 до нього ОСОБА_4 та ОСОБА_5 під час знаходження їх в шлюбі передано у спільну сумісну власність земельну ділянку площею 752,00 кв. м. по АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 , для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (кадастровий номер :05:011:0003) (а. с. 57-60).

Із пункту 4 цього рішення вбачається, що громадянам, зазначеним у додатках №1 та №2 до нього, зокрема, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 після його прийняття необхідно оформити державні акти на право власності на земельні ділянки у встановленому порядку та звернутися до міського управління земельних ресурсів для внесення відповідних відміток в паспортах (а. с. 57).

Підставою для прийняття зазначеного рішення суду стала документація із землеустрою, яка увійшла до кадастрової справи, що зберігається у відділі у м. Харкові Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, що підтверджується листом Департаменту земельних відносин виконавчого комітету Харківської міської ради від 11 лютого 2019 року №921/0/225-19 та листом юридичного департаменту виконавчого комітету Харківської міської ради від 28 березня 2019 року №2388/9-19 (а. с. 20, 55-56).

З архівного витягу рішення №9/795 виконкому Сталінської райради депутатів трудящих м. Харкова без дати вбачається, що до земельних ділянок, на які зовсім немає документів, відноситься земельна ділянка по АДРЕСА_2 Працюючих, АДРЕСА_1 , площею 714 кв. м. (а. с. 166-167).

З довідки про правовий статус земельної ділянки Харківського міського відділу Харківської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» від 11 жовтня 2010 року №4950, що видана ОСОБА_4 вбачається, що станом на 11 жовтня 2010 року інформація в Державному реєстрі земель про наявність чинних державних актів на право власності на землю юридичних осіб, договорів оренди землі, державних актів на право постійного користування та договорів на право тимчасового користування на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , відсутня (а. с. 100).

З довідки Управління Держкомзему у м. Харків №813-11 від 21 листопада 2011 року про кількісні характеристики земельної ділянки, розподілення земель між власниками і користувачами (за даними форми 6-зем), що видана згідно з заявою ОСОБА_5 , вбачається, що документи, що посвідчують право власності на земельну ділянку з кадастровим №:05:011: НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 , відсутні (а. с. 101).

З листа юридичного департаменту виконавчого комітету Харківської міської ради від 28 березня 2019 року №2388/9-19 вбачається, що за період з 01 січня 2013 року по 18 березня 2019 року звернень ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та інших з питань земельної ділянки по АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 до Департаменту діловодства Харківської міської ради не надходило; справи за зверненнями громадян та юридичних осіб, сформовані до 31 грудня 2012 року, вилучені та знищені (а. с. 55-56).

З інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку на запит ОСОБА_3 від 01 жовтня 2017 року вбачається, що суб`єктами права власності на спірну земельну ділянку вказані ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а. с. 21).

Проте, у зазначеній інформації вказано, що інформація про власника є довідковою, та актуальна інформація міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, та відомості щодо дати державної реєстрації права, номеру запису про право, орган, що здійснив державну реєстрацію права, відсутні.

У той же час, з інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 11 березня 2019 року вбачається, що відомості щодо права власності на земельну ділянку з кадастровим № НОМЕР_2 :0003 відсутні (а. с. 11-13).

Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області надано відповідь на запит ОСОБА_3 від 15 квітня 2019 року, у якій вказано, що спірна земельна ділянка зареєстрована Харківською регіональною філією Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру»; інформація про власників містить персональні дані про осіб, тому не може бути надана без їхньої згоди; інформація про зміну власників або користувачів вищезазначеної земельної ділянки та про об`єднання з іншою земельною ділянкою відсутня (а. с. 66-68).

Також, у зазначеній відповіді вказано, що земельна ділянка перенесена в архів 12 жовтня 2017 року на підставі заяви від 10 вересня 2016 року №ЗВ-016 державного кадастрового реєстратора Управління Держгеокадастру у м. Харкові ОСОБА_10 щодо відсутності відомостей про земельну ділянку з кадастровим № НОМЕР_2 :0003 у Книзі записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі; Поземельна книга на неї не відкривалась, державний акт або договір оренди на земельну ділянку до 01 січня 2013 року не видавався (а. с. 66-68).

Крім того, роз`яснено, що з 01 січня 2013 року державна реєстрація речових прав на земельні ділянки та їх обтяжень не відноситься до компетенції територіальних органів Головного управління Держгеокадастру.

З наданих матеріалів справи вбачається, що на спірній земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , розташований житловий будинок з надвірними будівлями.

Згідно договору дарування частини житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Петриченко О.О. 22 жовтня 2010 року за №1783, ОСОБА_4 подарував ОСОБА_5 належні йому на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бєсєдою Т.Д. 21 квітня 2000 року за 1-923, 71/100 частин цього будинку (а. с. 61-62).

Інші 29/100 частин зазначеного будинку належали ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бєсєдою Т.Д. 21 квітня 2000 року за №2-688.

26 листопада 2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу зазначеного житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Петриченко О.О. № 2619 (а. с. 63-64).

Відомості про право власності на земельну ділянку в договорі відсутні, лише зазначено її кадастровий номер та площу.

З відомостей Державного реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що зазначений житловий будинок належить на праві приватної власності ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу з ОСОБА_5 від 26 листопада 2011 року №2610, яка зареєстрована та мешкає за вказаною адресою, що підтверджується інформацією з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 11 березня 2019 року, витягом з Державного реєстру правочинів від 26 листопада 2011 року, витягом Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 14 грудня 2011 року №32498999, інформаційною довідкою з Реєстру територіальної громади м. Харкова від 30 січня 2019 року (а. с. 11-13, 23-24, 90).

Також, з відомостей Державного реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що земельна ділянка площею 714 кв. м., зареєстрована на підставі рішення РВК Московської ради від 30 листопада 1954 року №830, входить до технічного опису житлового будинку як нерухомого майна, однак згідно реєстру на неї, як на окремий об`єкт нерухомого майна, право власності на зареєстровано (а. с. 11-13).

Відділом у м. Харкові Головного управління Держгеокадастру у Харківській області надано відповідь на заяву ОСОБА_6 від 15 березня 2019 року №93/146-19, згідно якої у Відділі правовстановлюючі документи на право власності або користування (оренди) на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , станом на час підготовки інформації не обліковуються (а. с. 99).

У Публічній кадастровій карті України відомості щодо спірної земельної ділянки відсутні, що підтверджується витягом з інтернет-ресурсу (а. с. 98).

За змістом статті 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконання судового рішення, відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013, є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Стаття 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий судовий розгляд та закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. Проте, право на справедливий суд було б позбавлено сенсу, якщо б допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали законної сили.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини невід`ємною частиною «права на суд» та фундаментальним аспектом верховенства права є принцип правової визначеності (певності), який включає дотримання принципу остаточності судового рішення.

У розумінні практики Європейського суду частина 1 статті 6 Конвенції передбачає не лише доступ до правосуддя і встановлення порядку судового розгляду, а й гарантує виконання судових рішень з метою запобігання заподіяння шкоди одній із сторін.

У справі «Півень проти України» ЄСПЛ констатував порушення статті 6 Конвенції та зазначив, що невиконання судового рішення не може буде виправдано недоліками законодавства, які унеможливлюють його виконання.

Частиною 1 статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Права і обов`язки виконавця визначені у статті 18 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до частини 1 цієї статті виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

За приписами Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на майно боржника, що полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника визначено статтею 48 Закону України «Про виконавче провадження».

Так, відповідно до частин п`ятої та шостої указаної норми, у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця.

У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Згідно з вимогами статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому, в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.

У разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом.

Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам.

Відповідно до частини 1 статті 443 ЦПК України питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця.

Визначення частки майна боржника у майні, що перебуває у спільній сумісній власності, є необхідним для здійснення виконавчого провадження про примусове стягнення боргу. Визначення такої частки не призводить до звуження належних боржнику прав, оскільки предметом розгляду подання є не звернення стягнення на майно, а лише визначення частки боржника у спільній сумісній власності. Крім того, задоволення подання державного виконавця не порушує прав інших співвласників майна, оскільки за ними залишається право власності на нерухоме майно.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 квітня 2018 року, справа № 464/2227/17, провадження № 61-14741св18.

Частиною 1 статті 368 ЦК України визначено, що спільна сумісна власність - це спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності.

Статтею 116 Земельного кодексу України у редакції на час виникнення спірних правовідносин встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Згідно частини 1 статті 125 Земельного кодексу України у відновідній редакції право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або

користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Частиною 1 статті 126 Земельного Кодексу України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Статтею 86 Земельного кодексу України визначено, що земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Суб`єктами права спільної власності на землю можуть бути громадяни та юридичні особи. Суб`єктами права спільної власності на земельні ділянки територіальних громад можуть бути районні та обласні ради. Право спільної власності на землю посвідчується державним актом на право власності на землю.

Пунктом 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок», чинного на час передачі спірної земельної ділянки, встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Таким чином, зазначеним пунктом визначено порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельні ділянки та документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Таким документом може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документах.

Відповідно до пункту 7 Положення про порядок ведення державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 січня 1993 року, у редакції, чинній на момент прийняття рішення міської ради про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , земельно-кадастрова документація включає книги реєстрації державних актів на право колективної, приватної власності на землю, право постійного користування землею, договорів на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди.

Як встановлено судом, після прийняття рішення Харківської міської ради від 23 червня 2004 року №95/04 про передачу в приватну спільну сумісну власність земельної ділянки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Поземельна книга на неї не відкривалась, державний акт або договір оренди на земельну ділянку до 01 січня 2013 року не видавався, запис у Книзі записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі не вчинявся.

Отже, згідно вимог земельного законодавства право власності на землю виникає після одержання документа, що посвідчує це право, яким станом на час передачі Воїновим спірної земельної ділянки та в подальшому є державний акт на право власності на землю, однак, як свідчать матеріали справи, такий документ не видавався.

З 01 січня 2013 року згідно статті 126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Проте, з 2013 року відомості щодо реєстрації права власності на зазначену земельну ділянку до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно також не вносились.

Разом з тим, частинами першою-другою статті 120 Земельного кодексу України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Матеріали справи свідчать, що в 2011 році ОСОБА_5 продано належний їй житловий будинок, розташований на спірній земельній ділянці, ОСОБА_6 , яка є користувачем земельної ділянки, оскільки до неї разом з набуттям права власності на жилий будинок перейшло право користування земельною ділянкою, на якій він розміщений на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у ОСОБА_5 Договір купівлі продажу житлового будинку є чинним.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_6 пояснив, що на сьогодні земельною ділянкою користується ОСОБА_6 , яка є власником житлового будинку, який розміщений на спірній земельній ділянці.

Враховуючи викладене, слід дійти висновку, що матеріали справи не містять доказів того, що спірна земельна ділянка на час розгляду подання державного виконавця належить на праві приватної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для визначення частки ОСОБА_4 у ній для звернення стягнення.

Крім того, відомості державного реєстру прав власності на нерухоме майно містять інформацію щодо земельної ділянки площею 714 кв. м., що зареєстрована на підставі рішення РВК Московської ради від 30 листопада 1954 року №830, як складової технічного опису до житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Однак, рішенням 22 сесії Харківської міської ради 24 скликання від 23 червня 2004 року №95/04 «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» та додатком №2 до нього ОСОБА_4 та ОСОБА_5 передано у спільну сумісну власність земельну ділянку площею 752,00 кв. м.

Тобто, інформація щодо розміру спірної земельної ділянки, яка міститься у матеріалах справи, є суперечливою.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що на підставі вищевказаного рішення Харківської міської ради ОСОБА_4 та ОСОБА_5 мають право володіти та користуватися зазначеною земельною ділянкою, незважаючи на те, що вона за ними не зареєстрована у встановленому законом порядку; що відсутність реєстрації права власності на спірну земельну ділянку не позбавляє суд можливості визначити у ній частку боржника, який фактично володіє земельною ділянкою, є безпідставними, оскільки суд в порядку розгляду питання про визначення частки боржника в майні позбавлений можливості визнання права власності за особою, яка не є власником, а лише володіє майном. Крім того, у 2011 році ОСОБА_5 продано житловий будинок, розташований на спірній земельній ділянці, ОСОБА_6 , тому ОСОБА_4 та ОСОБА_5 фактично й не володіють та не користуються спірною земельною ділянкою.

Посилання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх представника щодо того, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 провели підготовчі дії, спрямовані на реєстрацію спірної земельної ділянки, зокрема, щодо присвоєння земельній ділянці кадастрового номеру, інформація про них як власників містилась у Державному земельному кадастрі, не можуть бути взяті до уваги, оскільки право власності на земельну ділянку виникає саме після одержання її власником документа, що посвідчує право власності, та його державної реєстрації, а ОСОБА_4 та ОСОБА_5 цього не зроблено.

Присвоєння земельній ділянці кадастрового номеру за заявою особи саме по собі не свідчить про набуття права власності на неї.

З інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 01 жовтня 2017 року вбачається, що суб`єктами права власності на спірну земельну ділянку є ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а. с. 21). Однак, також вказано, що інформація про власника є довідковою, актуальна інформація міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та відомості щодо дати державної реєстрації права, номеру запису про право, орган, що здійснив державну реєстрацію права, відсутні.

У той же час, з інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 11 березня 2019 року вбачається, що відомості щодо права власності на земельну ділянку з кадастровим № НОМЕР_2 0003 відсутні (а. с. 11-13).

Твердження ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх представника щодо того, що в договорах дарування частини житлового будинку від 22 жовтня 2010 року та купівлі-продажу житлового будинку від 26 листопада 2011 року, що розташований на спірній земельній ділянці, вказано кадастровий номер земельної ділянки та її площу, тому вона була об`єктом цивільних угод, є необґрунтованими, оскільки як вбачається зі змісту вказаних договорів їх предметом був лише житловий будинок, право власності на земельну ділянку на їх підставі не переходило.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 щодо того, що ОСОБА_6 не має права власності на спірну земельну ділянку, але має намір його набути, не сплачує земельний податок, однак внесла до своєї декларації про доходи спірну земельну ділянку, не можуть бути взяті до уваги.

Відомості про набуття у власність спірної земельної ділянки з 2011 року дійсно містяться у декларації ОСОБА_6 за 2017 рік (а. с. 69-71). Однак, як зазначено нею у поясненнях до суду першої інстанції, такі відомості внесено помилково (а. с. 86).

Той факт, що ОСОБА_6 не зареєструвала право власності на спірну земельну ділянку, набувши у власність розташований на ній будинок, не свідчить про наявність такого права у ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Посилання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на ухвалу суду першої інстанції від 09 серпня 2019 року, якою їм відмовлено у задоволенні заяви щодо вжиття заходів забезпечення щодо спірної земельної ділянки, що на їх думку, з урахуванням дій ОСОБА_6 , спрямованих на її приватизацію, може істотно ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду та захист прав стягувачів, не можуть бути взяті до уваги, оскільки чинне цивільне процесуальне законодавство не передбачає підстав для вжиття заходів забезпечення під час розгляду подання державного виконавця на стадії виконання судового рішення.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Петриченко О.О. про визнання договору дарування і договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями та земельних ділянок недійсними внаслідок їх фіктивності (справа №645/5439/17). В межах вказаної справи постановлено ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 травня 2019 року про заборону відчуження нерухомого майна, зокрема, спірної земельної ділянки (а. с. 119-120).

Заперечення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на ухвалу суду першої інстанції від 09 серпня 2019 року в частині відмови у залученні до участі у справі третьої особи також є безпідставними, оскільки згідно вимог частини 1 статті 53 ЦПК України треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, можуть вступити у справу до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Проте, дана справа перебуває на стадії виконання рішення суду, спір по суті вже не вирішується, тому ухвала за наслідками розгляду процесуального питання в межах виконання рішення суду не впливає на права Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, та підстав для її залучення до участі у справі не вбачається.

Доводи апелянтів щодо того, що подання мало бути розглянуто за правилами частини 10 статті 440 ЦПК України, оскільки з Державного земельного кадастру видалено інформацію про власників земельної ділянки, судова колегія відхиляє, оскільки в порядку цієї статті вирішується питання про звернення стягнення на майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, однак державний виконавець звернувся до суду з поданням про визначення частки боржника у майні, а не про звернення стягнення на нього.

Крім того, з наданих суду матеріалів виконавчого провадження не вбачається, чи вчинені державним виконавцем всі можливі дії для розшуку іншого майна боржника та звернення на нього стягнення, окрім того, що постановою державного виконавця від 05 жовтня 2017 року накладено арешт на транспортний засіб боржника ОСОБА_4 автомобіль ГАЗ-3102, 1985 року випуску, білого кольору, державний номер НОМЕР_3 у межах суми звернення стягнення 467 400,00 грн. (а. с. 9).

Враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку, що ухвалу суду першої інстанції постановлено з додержанням норм процесуального права, та підстав для її зміни або скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення подання державного виконавця.

Оскільки ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звільнені від сплати судового збору, та їх апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для розподілу судових витрат судом апеляційної інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 09 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О. Бровченко

А.І. Колтунова

Повний текст постанови складено 08 листопада 2019 року.