Постанова

Іменем України

24 квітня 2019 року

місто Київ

справа № 298/536/16-ц

провадження № 61-10338св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач – ОСОБА_2 ,

відповідач - Лютянська сільська рада Великоберезнянського району Закарпатської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_2 та Лютянської сільської ради Великоберезнянського району Закарпатської області на рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 08 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Кеміня М. П., Ігнатюка Б. Ю., Кондора Р. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

I. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, у якому просив рішення Лютянської сільської ради Великоберезнянського району Закарпатської області від 30 березня 2007 року № 58 про надання дозволу ОСОБА_3 на оформлення свідоцтва про право власності на житловий будинок НОМЕР_1 у с. Люта визнати незаконним та скасувати.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що у 1960 році його батько отримав рішення виконавчого комітету Лютянської сільської ради та дозвільні документи на будівництво будинку, збудував його і зареєстрував право приватної власності за собою у січні 1961 року. Будинок мав два окремі входи, в одній його частині проживали батько з матір'ю, а в іншій - брат з дружиною ОСОБА_3 Батько помер у 1977 році, мати - в 1984 році, а брат - в 1991 році. Після смерті батьків він як спадкоємець першої черги в установлений законом строк прийняв спадщину шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном у порядку статті 549 ЦК УРСР, користувався їх частиною будинку, у нього знаходились ключі від вхідних дверей. Однак 30 березня 2007 року виконавчий комітет Лютянської сільської ради ухвалив рішення № 58 про надання дозволу ОСОБА_3 на оформлення свідоцтва про право власності на житловий будинок НОМЕР_1 у с. Люта , чим порушив його право власності на спадковий будинок. Відтак просить визнати це рішення незаконним і скасувати його.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідач позов не визнав, вважав його необґрунтованим та таким, у задоволенні якого необхідно відмовити.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 22 червня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що відповідно до доводів позивача рішення органу місцевого самоврядування порушує його право власності на спадковий будинок, проте, оспорюючи таке, відповідно до вимог статті 60 ЦПК України у судовому засіданні не довів обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, і не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження обставини того, що після смерті своїх батьків прийняв спадщину шляхом вчинення дій, передбачених статтею 549 ЦК УРСР 1963 року (в редакції, чинній на момент відкриття і прийняття спадщини), та в установлений законом строк. Також судом констатовано, що на час звернення до суду з позовом, 23 травня 2016 року, позовна давність спливла, і позивач пропустив встановлений строк без поважних причин, з врахуванням того, що представник відповідача просив застосувати до правовідносин наслідки пропуску позовної давності, суд відмовив у задоволенні позову.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 08 серпня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 22 червня 2016 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким у позові відмовлено з інших підстав.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, керувався тим, що, відмовляючи у позові ОСОБА_2 , суд дійшов двох взаємовиключних висновків щодо підстав відмови у позові, зокрема, що не доведено, що право ОСОБА_2 як позивача порушене, а також, що у позові необхідно відмовити за спливом позовної давності. Суд апеляційної інстанції зазначив, що належними співвідповідачами у цій справі в будь-якому випадку мають бути ОСОБА_3 як колишній власник, та ОСОБА_4 як власник спірного будинку на час розгляду справи, проте вони всупереч вимогам процесуального закону не залучені до участі у справі як належні співвідповідачі судом першої інстанції, а вирішення спору безпосередньо впливає на права цих осіб. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства та враховуючи обмежені процесуальні можливості на залучення апеляційним судом співвідповідачів, суд дійшов висновку, що позов пред'явлено не до всіх відповідачів, які мають відповідати за цим позовом, у зв'язку із чим необхідно відмовити у позові із підстав незалучення всіх належних відповідачів у справі.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги ОСОБА_2

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції в частині ухвалення нового рішення, справу направити на новий розгляду до суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що суд апеляційної інстанції, встановивши, що суд вирішив питання про права та обов'язки осіб, які не брали участі у справі, не мав повноважень ухвалювати нове рішення, а повинен був направити справу на новий розгляду до суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог касаційної скарги Лютянської сільської ради Великоберезнянського району Закарпатської області

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Лютянська сільська рада Великоберезнянського району Закарпатської області просила скасувати рішення суду апеляційної інстанції, рішення суду першої інстанції змінити у частині мотивів відмови у позові.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що суд апеляційної інстанції, дійшовши обґрунтованого висновку про те, що позовна давність застосовується лише до порушеного права, не встановив, чи є порушеним право позивача та чи довів він право на звернення із цим позовом до суду.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

ОСОБА_2 надав суду відзив на касаційну скаргу, у якому зазначив про її необґрунтованість та відсутність підстав для її задоволення.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалами Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 вересня 2016 року та від 22 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 26 грудня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у лютому 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають застосуванню правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що рішенням виконавчого комітету Лютянської сільської ради від 30 березня 2007 року № 58 ОСОБА_3 надано дозвіл на оформлення свідоцтва про право власності на житловий будинок НОМЕР_1 у с. Люта .

У подальшому, як визнано сторонами в суді апеляційної інстанції, ОСОБА_3 на підставі зазначеного рішення оформила та отримала свідоцтво про право власності на зазначений будинок з надвірними спорудами у с . Люта та відповідно до договору купівлі-продажу від 23 вересня 2008 року відчужила його ОСОБА_4

Зазначена обставина підтверджена відомостями інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, згідно з якими власником житлового будинку НОМЕР_1 у с. Люта , починаючи з 2008 року і до часу розгляду справи, є ОСОБА_4

Оцінка аргументів, викладених у касаційних скаргах

Відповідно до статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною першою статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом про оскарження акта органу місцевого самоврядування, на підставі якого нерухоме майно, на яке, за його твердженням, він має право, у подальшому права власності набули інші фізичні особи.

Таким чином, враховуючи об'єкт і зміст зазначених відносин, належними відповідачами у цьому спорі мають бути орган місцевого самоврядування, особа, щодо якої прийнято відповідне рішення, та актуальний власник спірного нерухомого майна.

Звертаючись до суду з позовом про оскарження рішення, ОСОБА_2 зазначив відповідачем лише сільську раду.

За визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв'язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на переконання позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому залучається до участі у цивільній справі для відповіді за пред'явленими вимогами.

Частиною першою статті 33 ЦПК України 2004 року передбачено, що суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Відповідно до змісту статей 33, 119 ЦПК України 2004 року на позивача покладено обов'язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред'явлення позову не до усіх відповідачів суд не вправі за своєю ініціативою і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та має вирішити справу за тим позовом, що пред'явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову.

З огляду на зазначене, враховуючи, що суд апеляційної інстанції не наділений повноваженнями залучати належного відповідача, Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про необхідність відмови у позові з тих підстав, що суд першої інстанції вирішив справу, результати якої стосуються прав та обов'язків осіб, які не були залучені до участі у справі.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 303/2845/15-ц (провадження

№ 61-17802св18). Підстав відступити від цього правового висновку під час розгляду справи, що переглядається, Верховний Суд не встановив.

Таким чином, доводи касаційної скарги Лютянської сільської ради Великоберезнянського району Закарпатської області, у зв'язку із встановленням факту розгляду справи із неналежним складом сторін, Верховний Суд визнає необґрунтованими.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про те, що суд апеляційної інстанції, встановивши наведені обставини, повинен був направити справу на новий розгляд, Верховний Суд визнає необґрунтованими, оскільки вони ґрунтуються на редакції статті процесуального закону, яка на час розгляду справи не була чинною, а отже суд апеляційної інстанції не був наділений таким обов'язком та процесуальною можливістю.

Таким чином, Верховний Суд дійшов переконання, що суд апеляційної інстанції розглянув спір з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційних скарг висновків суду не спростовують.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_2 та Лютянської сільської ради Великоберезнянського району Закарпатської області залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 08 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик