Постанова

Іменем України

20 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 591/5088/15-ц

провадження № 61-17794св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Сумської області від 26 червня 2017 року у складі колегії суддів: Ткачук С. С., Кононенко О. Ю., Бойка В. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа Банк») та просила визнати недійсними: кредитний договір № 1801/0308/71-050 від 25 березня 2008 року, укладений між нею та Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк»); договір поруки № 1801/0308/71-050-Р-1 від 25 березня 2008 року, укладений між ОСОБА_2 та ВАТ «Сведбанк»; договір поруки № 1801/0308/71-050-Р-2 від 25 березня 2008 року, укладений між ОСОБА_3 та ВАТ «Сведбанк»; іпотечний договір № 1801/0308/71-050-Z-1 від 25 березня 2008 року, укладений між нею та ВАТ «Сведбанк», посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Хоменко В. В.. Також просила застосувати наслідки недійсності правочину шляхом зарахування в рахунок погашення тіла кредиту сплачених нею платежів за кредитним договором № 1801/0308/71-050 від 25 березня 2008 року за період з 25 березня 2008 року по 21 січня 2016 року в загальному розмірі 27 680,00 дол. США та зобов`язати ПАТ «Альфа-Банк» здійснити перерахунок остаточної суми її заборгованості по тілу кредиту.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 25 березня 2008 року уклала з ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа Банк», договір про надання споживчого кредиту № 1801/0308/71-050, за умовами якого банк надав позивачу кредитні кошти в сумі 35 000, 00 дол. США із сплатою 11,9 % річних за користування ними та кінцевим строком повернення кредиту до 24 березня 2038 року, з подальшою конвертацією суми отриманого кредиту у національну валюту України.

Зазначені кредитні кошти були витрачені на споживчі цілі на придбання квартири за АДРЕСА_1 Суми згідно договору купівлі-продажу квартири від 25 березня 2008 року.

У забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором 25 березня 2008 року були укладені договори поруки №1801/0308/71-050-Р-1 та № №1801/0308/71-050-Р- 2 між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа Банк», та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 відповідно. Цього ж дня вона уклала з банком договір іпотеки № 1801/0308/71-050-Z-1, посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Хоменко В. В., за умовами якого в іпотеку було передано квартиру АДРЕСА_1 .

Зі змісту кредитного договору вбачається, його положення відповідно до статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршання становища споживача.

Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просила позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Зарічного районного суду міста Суми від 19 січня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним кредитний договір № 1801/0308/71-050 від 25 березня 2008 року, укладений між ОСОБА_1 та ВАТ «Сведбанк».

Визнано недійсним договір поруки № 1801/0308/71-050-Р-1 від 25 березня 2008 року, укладений між ОСОБА_2 та ВАТ «Сведбанк».

Визнано недійсним договір поруки № 1801/0308/71-050-Р-2 від 25 березня 2008 року, укладений між ОСОБА_3 та ВАТ «Сведбанк».

Визнано недійсним іпотечний договір № 1801/0308/71-050-Z-1 від 25 березня 2008 року, укладений між ОСОБА_1 та ВАТ «Сведбанк», посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Хоменко В. В.

Застосовано наслідки недійсності правочину шляхом зарахування в рахунок погашення тіла кредиту сплачених ОСОБА_1 платежів за кредитним договором № 1801/0308/71-050 від 25 березня 2008 року за період з 25 березня 2008 року по 21 січня 2016 року в загальному розмірі 27 680,00 дол. США та зобов`язано ПАТ «Альфа-Банк», яке є правонаступником ВАТ «Сведбанк», здійснити перерахунок остаточної суми заборгованості ОСОБА_1 по тілу кредиту.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції виходив з того, що умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що призводить до істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача.

Виходячи з положень статей 203, 215, 230, 548 ЦК України в момент підписання кредитного договору позивач був введений в оману відповідачем щодо його істотних умов, ціни та відсоткової ставки.

Враховуючи наведене, також підлягають визнанню недійсними договори поруки та договір іпотеки, укладені на забезпечення виконання недійсного кредитного договору, оскільки вони є похідними від головного договору.

З моменту укладення кредитного договору позивачем було сплачено банку грошові кошти в розмірі 27 680,00 дол. США (202 377,41 грн) на виконання зобов`язань за кредитом.

Оскільки кредитний договір визнано недійсним, він є недійсним з моменту його вчинення та не породжує правових наслідків, передбачених таким договором, тому суми коштів, сплачені позивачем в рахунок погашення відсотків за користування кредитом та інші додаткові платежі, сплачені позивачем за кредитним договором, підлягають зарахуванню в суму тіла кредиту, повернуту позивачем до Банку.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 26 червня 2017 року рішення Зарічного районного суду міста Суми від 19 січня 2017 року скасовано.

Позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсними пункт 1.5 в частині включення до сукупної вартості кредиту передбачених договором комісій, пункт 3.8 в частині порушення умов договору щодо невиконання передбачених пунктом 5.1.10 та пунктом 5.1.11 зобов`язань позичальника, пункти 3.11, 5.1.10, 5.1.11, 10.4, 10.11 кредитного договору № 1801/0308/71-050 від 25 березня 2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та ВАТ «Сведбанк».

У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Апеляційний суд виходив з того, що умова пункту 1.5 кредитного договору в частині включення до сукупної вартості кредиту передбачених договором комісій на думку колегії суддів є несправедливою, тому підлягає визнанню недійсною.

За змістом пункту 3.8 кредитного договору сторонами обумовлено порядок змін умов договору з відповідною зміною зобов`язань позичальниці щодо строку їх виконання, зокрема у разі порушення умов договору щодо невиконання передбачених пунктами 5.1.10 та 5.1.11 зобов`язань ОСОБА_1 .

Відповідно до пункту 5.1.10 договору позичальниця зобов`язалася без попередньої письмової згоди банку не укладати правочинів по одержанню нових позик і кредитів, а також не укладати правочинів щодо розпорядження належним позичальниці будь-яким рухомим та (або) нерухомим майном.

Пунктом 5.1.11 кредитного договору передбачене зобов`язання позичальниці не допускати протягом дії договору випадків набуття дитиною права власності або користування щодо об`єкту нерухомості. Якщо протягом дії кредитного договору дитина набуває право власності або право користування щодо об`єкту нерухомості, позичальниця зобов`язується протягом двадцяти календарних днів з дня настання такого факту отримати згоду органу опіки та піклування на вчинення щодо об`єкту нерухомості, як предмету іпотеки, будь-яких дій, передбачених законодавством та іпотечним договором, зазначеним у пункті 2.1 кредитного договору, а також протягом зазначеного строку надати оригінал такої згоди до банку.

З викладених умов вбачається порушення прав позичальниці щодо права на вільне володіння, користування та розпорядження своєю власністю. Крім того, не можуть бути встановлені додаткові обмеження, оговорені іпотечним договором, які впливають на право користування дитиною належним її матері житлом, а отримання дозволу від органу опіки та піклування при набутті дитиною права володіння чи користування іпотечним житлом, на відміну від позбавлення дитини таких прав, чинним законодавством не передбачено.

Отже, пункт 3.8 кредитного договору підлягає визнанню недійсним в частині порушення умов договору щодо невиконання позивачем передбачених пунктами 5.1.10 5.1.11 зобов`язань, а також окремо підлягають визнанню недійсними пункти 5.1.10 та 5.1.11 договору.

Обмеження у праві на звернення до суду є порушенням гарантованих Конституцією України прав, а відтак передбачене пунктом 10.4 кредитного договору застереження про те, що всі спори по цьому договору, якщо вони не будуть вирішені шляхом переговорів, підлягають вирішенню в господарському суді, є таким, що порушує право позичальниці на звернення до суду, а тому підлягає визнанню недійсним.

У задоволенні позову в іншій частині слід відмовити, оскільки інші умови кредитного договору, які позичальниця вважає несправедливими, не обмежують прав заявниці.

Оскільки договори поруки, укладені між банком та третіми особами, є самостійними договірними зобов`язаннями ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а позивач не є стороною цих правочинів, її вимоги про визнання договорів поруки недійсними не ґрунтуються на законі.

Враховуючи те, що відсутні підстави для визнання кредитного договору повністю недійсним у зв`язку з визнанням недійсними окремих його умов, немає законних підстав для визнання недійсним договору іпотеки, укладеного для забезпечення виконання основного договору.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Апеляційного суду Сумської області від 26 червня 2017 року та залишити в силі рішення Зарічного районного суду міста Суми від 19 січня 2017 року.

В обґрунтування касаційної скарги зазначала, що зі змісту кредитного договору вбачається, що у ньому відсутні відомості щодо детального розпису сукупної вартості кредиту.

Висновком експерта, складеним за наслідками проведення судово-економічної експертизи, підтверджено, що реальні значення вартісних показників фінансової послуги істотно перевищують задекларовані банком. Відтак виконання спірної угоди направлене на отримання кредитором прихованого прибутку та виникнення непередбачених втрат у боржника.

Банк при укладенні кредитного договору не вказав у ньому абсолютне значення подорожання кредиту, а саме 63 643, 00 дол. США, чим ввів в оману позивача.

Апеляційний суд в оскарженому рішенні не спростував наявність обману з боку банку та наявність в діях банку недобросовісної підприємницької практики, яка підтверджується висновком судово-економічної експертизи.

Визнавши частково кредитний договір недійсним апеляційний суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки він просив визнати недійсним кредитний договір повністю, а не окремі його положення.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали із Зарічного районного суду міста Суми.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

03 травня 2018 року справу № 591/5088/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 25 березня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір №1801/0308/71-050, за умовами якого позичальниця отримала 35 000, 00 дол. США для придбання квартири АДРЕСА_1 Суми зі строком повернення до 24 березня 2038 року та сплатою 11, 9 % річних за користування кредитом.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 25 березня 2008 року між банком і ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договори поруки № 1801/0308/71-050-Р-1 та № 1801/0308/71-050-Р-2 відповідно.

25 березня 2008 року між та ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки №1801/0308/71-050-Z-1, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , придбана за кредитні кошти.

25 травня 2012 року ПАТ «Сведбанк» на підставі договору купівлі-продажу відступив право вимоги за кредитними договорами ПАТ «Дельта Банк», який 15 червня 2014 року уклав з ПАТ «Альфа-Банк» договір купівлі-продажу права вимоги, зокрема і за укладеними з позивачкою кредитним договором та договором іпотеки.

Внаслідок неналежного виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору утворилася заборгованість у розмірі 352 493,86 грн, яка стягнута на користь ПАТ «Альфа-Банк» солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 11 червня 2015 року та додаткового рішення цього ж суду від 23 липня 2015 року.

Відповідно до висновку судово-економічної експертизи № 1968 від 02 листопада 2016 року реальна процентна ставка та абсолютне значення подорожчання кредиту на момент укладення спірного кредитного договору не визначені, оскільки в договорі вказана процентна ставка як 11,90 %, проте реальна процентна ставка складає 12,89 %, а абсолютне значення подорожчання кредиту складає 63 643, 00 дол. США (321 398,44 грн). Крім того, оформлення банком інформації про умови кредитування та про сукупну вартість кредиту (у вигляді реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту) на момент укладення кредитного договору в повній мірі не узгоджується з Правилами надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими Постановою Правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року та Законом України «Про захист прав споживачів».

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

За змістом частин першої-третьої, п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчинила правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

З аналізу вказаної норми слід дійти висновку, що правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у договорі про надання споживчого кредиту зазначається детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому вираженні) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

Відповідно до частини п`ятої статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім процентної ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які с несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов`язальні правовідносини.

Такий правовий висновок наведений Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15.

Відповідно до пункту 1.5 кредитного договору до складу сукупної (загальної) вартості кредиту для позичальника (його витрат) у зв`язку з отриманням кредиту на умовах договору включаються суми, необхідні для погашення кредиту, суми передбачених цим договором процентів, комісій, можливих неустойок, а також вартість витрат, пов`язаних з укладенням іпотечного договору, передбаченого пунктом 2.1 цього договору, у тому числі будь-яких змін та доповнень до нього, та вартість страхування предмету іпотеки за іпотечним договором відповідно до п. 5.1.8 договору.

За перевірку документів згідно цього договору позичальник сплачує банку в день фактичної видачі кредиту комісію у розмірі 1 % від розміру кредиту без ПДВ шляхом сплати комісії на відповідний рахунок через касу банку або безготівковим шляхом в національній валюті по офіційному курсу НБУ на день такої сплати (пункт 3.11 договору).

Згідно з пунктом 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року (далі - Правила), банки зобов`язані в кредитному договорі або в додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, зазначаючи при цьому значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку України.

На банки покладається також обов`язок зазначати в кредитному договорі сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді реальної процентної ставки, яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту (пункт 3.3 Правил).

Відповідно до пункту 3.6 Правил банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов обґрунтованих висновків про те, що закріплена у пункті 1.5 кредитного договору умова щодо включення до сукупної вартості кредиту передбачених договором комісій, а також передбачена пунктом 3.11 договору сплата комісії за перевірку документів є несправедливими та підлягають визнанню недійсними.

За змістом пункту 3.8 кредитного договору сторонами обумовлено порядок змін умов договору з відповідною зміною зобов`язань позичальниці щодо строку їх виконання, зокрема у разі порушення умов договору щодо невиконання передбачених пунктами 5.1.10 та 5.1.11 зобов`язань.

Відповідно до пункту 5.1.10 договору позичальниця зобов`язалася без попередньої письмової згоди банку не укладати правочини по одержанню нових позик і кредитів, а також не укладати правочини щодо розпорядження належним позичальниці будь-яким рухомим та (або) нерухомим майном.

У пункті 5.1.11 кредитного договору закріплено зобов`язання позичальниці не допускати протягом дії договору випадків набуття дитиною права власності або користування щодо об`єкту нерухомості. Якщо протягом дії кредитного договору дитина набуває право власності або право користування щодо об`єкту нерухомості, позичальниця зобов`язується протягом двадцяти календарних днів з дня настання такого факту отримати згоду органу опіки та піклування на вчинення щодо об`єкту нерухомості, як предмету іпотеки, будь-яких дій, передбачених законодавством та іпотечним договором, зазначеним у пункті 2.1 кредитного договору, а також протягом зазначеного строку надати оригінал такої згоди до банку.

Оскільки з вищевказаних умов вбачається порушення прав позичальниці щодо права на вільне володіння, користування та розпорядження своєю власністю, а також ними встановлені додаткові обмеження, які впливають на право користування дитиною належним її матері житлом, правильними є висновки апеляційного суду про визнання пункту 3.8 кредитного договору недійсним в частині порушення умов договору щодо невиконання передбачених пунктами 5.1.10 та 5.1.11 зобов`язань, а також окремо пунктів 5.1.10 та 5.1.11 договору.

Водночас обґрунтованими є висновки суду про те, що положення договору щодо обов`язку позичальниці застрахувати предмет іпотеки (пункти 3.9, 5.1.8) та щодо права банку на стягнення пені і штрафів (пункт 5.1.5, розділ 8 договору) є такими, що узгоджуються з положеннями ЦК України та Закону України «Про іпотеку» та спрямовані на уникнення ризиків втрати банком права на забезпечення виконання зобов`язань у випадку знищення іпотечного майна, стимулюють до вчасного виконання взятих позичальницею зобов`язань.

Передбачені умовами кредитного договору додаткові гарантії прав банку спрямовані на належне виконання позичальницею взятих на себе зобов`язань і застосовуються банком лише при настанні реальних ризиків невчасного повернення кредиту або настанні реальних ризиків втрати можливості забезпечити повернення боргу за рахунок забезпеченого іпотекою зобов`язання, тобто нерухомого майна позивачки, яке придбане за кредитні кошти.

Згідно з частиною першою статті 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Законом України від 12 грудня 2008 року № 661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» (далі - Закон № 661-VI), який набрав чинності 16 жовтня 2011 року, положення ЦК України доповнено статтею 1056-1, частиною другою якої передбачено, що встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку.

Оскільки при укладенні кредитного договору 25 березня 2008 року діючим на той час законодавством не була передбачена заборона одностороннього збільшення банком процентної ставки, відсутні підстави для визнання пунктів кредитного договору щодо односторонньої зміни банком процентної ставки недійсними.

Встановивши, що інші умови договору не порушують та не обмежують права позивача, не вносять у договірні правовідносини істотний дисбаланс і права і обов`язках сторін саме на користь відповідача, апеляційний суд дійшов обґрунтованих висновків про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .

У зв`язку з відсутністю підстав для визнання кредитного договору недійсним виходячи з визнанням недійсними окремих його умов, договір іпотеки, укладений для забезпечення виконання основного договору, визнанню недійсним не підлягає.

Оскільки договори поруки, укладені між банком та третіми особами, є самостійними договірними зобов`язаннями ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які не зверталися до суду з вимогами про розірвання їх недійсними, а позивач не є стороною цих правочинів, правильними є висновки апеляційного суду про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Суд апеляційної інстанції встановивши, що окремі пункти кредитного договору містять несправедливі умови відповідно до частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про вихід апеляційного суду за межі позовних вимог при визнанні недійсними окремих положень кредитного договору як безпідставні, оскільки суд, дослідивши зібрані у справі докази, встановив, які саме пункти спірного кредитного договору є несправедливими, та дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для їх скасування. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Апеляційного суду Сумської області від 26 червня 2017 року залишити без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Сумської області від 26 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Ю. Тітов

С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук