Головуючий в 1інстанції Соловйов О.Л.
Категорія 44 Доповідач: Мальцева Є.Є.
П О С Т А Н О В А

І м е н е м У к р а ї н и

09 січня 2019 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Донецького апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Мальцевої Є.Є.

суддів - Биліни Т.І., Лісового О.О.,

секретар - Тулянкіна М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: ОСОБА_6; Служба у справах дітей по Центральному району Управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення, та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_2, третя особа: Орган опіки та піклування Маріупольської міської ради по Центральному району м. Маріуполя, про визнання договору довічного утримання недійсним, за апеляційними скаргами ОСОБА_2, ОСОБА_6 на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 31 жовтня 2018 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення відповідачів з квартири АДРЕСА_1. В обґрунтування вимог позивач посилалася на те, що на підставі нотаріального договору довічного утримання, укладеного нею з ОСОБА_6 06.11.2017 року, вона є власником вказаної квартири. Відповідачі не є членами сім'ї власника житла, проживають без згоди власника, тому їх проживання в квартирі є незаконним - таким, що порушує її права власності. Просила суд усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 без надання їм іншого жилого приміщення.

У березні 2018 року відповідачем ОСОБА_4 надано зустрічну позовну заяву до ОСОБА_6, ОСОБА_2 про визнання договору довічного утримання недійсним. Позивач в зустрічному позові зазначає, що спірна квартира є постійним місцем мешкання її родини, до складу якої входять неповнолітні діти. Вселення до спірного помешкання відбулось за згоди колишнього власника житла, тому користування житловим приміщенням відбувається на законних підставах. При укладенні договору довічного утримання, незважаючи на факт проживання у квартирі неповнолітніх дітей, не було отримано згоди Органу опіки та піклування на укладання такої угоди, що ставить під сумнів законність договору довічного утримання. Просила визнати недійсним нотаріально посвідчений договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 06.11.2017 року.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 31 жовтня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: ОСОБА_6; Служба у справах дітей по Центральному району Управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради, про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення - відмовлено повністю.

Позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_2, третя особа: Орган опіки та піклування Маріупольської міської ради по Центральному району м. Маріуполя, про визнання договору довічного утримання недійсним - задоволено.

Визнано недійсним договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Стадник О.О. та зареєстрований в реєстрі за №1455 від 06.11.2017.

Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1.

Скасовано заборону на відчуження квартири АДРЕСА_1, накладену приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Стадник О.О. 06.11.2017, зареєстровану в державному реєстрі заборон за №1456.

Повернуто у власність ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1.

Визнано право власності ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач за первісним позовом ОСОБА_2 та третя особа - ОСОБА_6 подали апеляційні скарги, в яких, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просять рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги позивача ОСОБА_2 повністю, а у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 про визнання договору довічного утримання недійсним - відмовити, стягнути з відповідачів за первісним позовом понесені судові витрати.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги ОСОБА_2 вказувала, що недоведені обставини, які мають значення для вирішення такого спору, суд безпідставно визнав встановленими. Суд порушив і невірно застосував окремі норми матеріального права. Висновок суду про те, що відповідачі нібито проживають однією родиною із колишнім власником квартири, суперечить обставинам справи і нормам закону.

ОСОБА_6 у скарзі зазначив, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим і таким, що підлягає скасуванню з наступних підстав: суд не повністю з'ясував обставини, які мають істотне значення для справи; недоведені обставини, що мають значення для справи, суд визнав встановленими; суд зробив висновки, невідповідні обставинам справи; суд порушив і неправильно застосував окремі норми матеріального і процесуального права. Вказав, що ОСОБА_4 або члени її сім'ї не є стороною договору довічного утримання, договір не зачіплює жодних її прав та інтересів, не може бути нею оспорений. Між сторонами договору про довічне утримання претензій щодо його укладання та виконання одне к одному немає, і підстави для визнання його недійсним відсутні. Крім того, судом порушено норми процесуального права, оскільки при вирішенні зустрічного позову суд суттєво вийшов за межі позовних вимог.

Відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України апеляційний суд розглянув справу без участі сторін та третіх осіб, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, про що свідчать повідомлення про вручення рекомендованих поштових відправлень, заяв про відкладення розгляду не направляли. Позивач ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_6 та представник Управління «Служби у справах дітей» Служби у справах дітей по Центральному району Маріупольської міської ради надали заяви про розгляд справи без їх участі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача за первісним позовом ОСОБА_2 та третьої особи ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_8, які підтримали доводи апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що за умовами договору довічного утримання від 06.11.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Стадник О.О., ОСОБА_6 передав у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1, взамін набувач зобов'язалась забезпечувати відчужувача утриманням та доглядом на умовах цього Договору. (т.1 а.с.5,6). Право власності на квартиру 06.11.2017 року було зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору довічного утримання від 06.11.2017 року. (т.1 а.с.4).

Звертаючись до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні спірною квартирою, ОСОБА_2, посилалася на те, що у квартирі без її дозволу і без згоди ОСОБА_6 проживають відповідачі.

Судом було встановлено, що згідно з актом про фактичне місце проживання, складеного Комітетом Самоорганізації населення «Славутич», разом з ОСОБА_6 в квартирі АДРЕСА_1 без реєстрації проживають: ОСОБА_9 1959 р.н., онука - ОСОБА_4, 1982 р.н.; правнук - ОСОБА_10, правнук - ОСОБА_11; правнук - ОСОБА_12. Періодично в квартирі з'являється батько дітей - ОСОБА_5, 1988 р.н. (т.1 а.с.7. 75).

Такі обставини підтверджуються відомостями з місця навчання неповнолітніх - ЗОШ №25 (т.1 а.с.121-124).

Крім того, цей факт не оспорює позивач, а саме у зв'язку із проживанням в квартирі відповідачів та їх дітей звертається до суду з позовом про виселення відповідачів.

З пояснень відповідача ОСОБА_4 судом встановлено, що після смерті її рідного дядьки - ОСОБА_13, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3, за пропозицією його батька та, відповідно, свого дідуся - ОСОБА_6, вона оселилась своєю родиною за місцем мешкання останнього в квартирі АДРЕСА_1. На час смерті спадкодавця, в квартирі, крім ОСОБА_6, інших мешканців не було, тому враховуючи його похилий вік, запрошення до помешкання з метою догляду, було логічним та прийнятним. Про наявність договору довічного утримання на користь сторонньої особи ОСОБА_2, вона дізналась в суді.

Отже, відповідач була змушена звернутися до суду з зустрічним позовом про визнання недійсним договору довічного утримання, оскільки вважає, що такий договір укладений виключно з метою позбавлення житла її родини, незважаючи на те, що вони проживають однією родиною із ОСОБА_6

Між тим, третя особа за основним позовом ОСОБА_6 суду пояснював, що дійсно успадкував права власності на спірну квартиру після смерті сина ОСОБА_13. Одразу після похорон відповідач ОСОБА_4 з родиною оселилась в його квартирі, мотивуючи відсутністю власного житла та необхідністю тимчасового помешкання для неповнолітніх дітей, поки не знайдуть житло. Згоди на постійне проживання їх сім'ї він не давав. З часом відносини погіршились, та спільне життя стало неможливим через чисельні скандали на побутовому підґрунті.

Свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 підтвердили в суді, що договір довічного утримання укладений ОСОБА_6 добровільно, позивач його виконує, але відповідачі створюють штучні перешкоди для позивача у догляді за ОСОБА_6

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом врегульовано нормами Цивільного кодексу України, а порядок вселення та збереження права користування жилим приміщенням регламентовано нормами Житлового кодексу України.

Зокрема, відповідно до положення ч.1 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним в належному йому будинку (квартирі), користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартир) член його сім'ї вправі вселяти в займане приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно ( ч.1,2 ст. 156 ЖК України).

Суд першої інстанції дійшов висновку про наявність доброзичливих стосунків та волевиявлення ОСОБА_6 на проживання родини відповідача у спірній квартирі, врахувавши факт видачі ним довіреності від 25.01.2017 року, якою він уповноважує відповідача ОСОБА_4 бути його представником у справах по оформленню спадкових прав на майно, що залишилось після смерті ОСОБА_13, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3. (т.1 а.с.115). Суд вважав, що відсутність згоди на проживання родини відповідачки, унеможливило б оформлення такого роду довіреності для реєстрації прав власності на спадщину.

Колегія суддів не може погодитися із таким висновком, оскільки частиною 4 ст.156 ЖК УРСР встановлено, що до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано і інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із ним, ведуть спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з положеннями ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола інших осіб, які постійно проживають разом із ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час (правова позиція у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 року №6-709 цс16).

Між тим, матеріали справи не мстять доказів постійного проживання відповідачів із ОСОБА_6, доказів ведення спільного господарства. Напроти, обставини справи свідчать про те, що у грудні 2016 року вони вселилися у спірну квартиру. А вже у листопаді 2017 року ОСОБА_6 уклав договір довічного утримання з позивачем, що на думку колегії суддів і підтверджує факт відсутності відносин, що складаються між особами, які постійно проживають разом, ведуть спільне господарство, є сім'єю.

Більш того, зі справи вбачається, що ОСОБА_6 26.01.2017 року, 27.09.2017 року, 11.03.2018 року, 12.03.2018 року звертався у поліцію у звя'зку із конфліктними ситуаціями з відповідачами, що повністю спростовує висновки суду про доброзичливі стосунки ОСОБА_6 і родини його онуки ОСОБА_4 (т.1 а.с.39).

ОСОБА_4 та інші члени її родини зареєстровані за іншою адресою в м.Маріуполі.

Жодних доказів на підтвердження обставин, які б вказували на наявність підстав вважати відповідачів членами його сім'ї або особами, які постійно проживають разом із ним і ведуть з ним спільне господарство, суду не надано, оскільки сам по собі акт про фактичне місце проживання відповідачів не може однозначно підтвердити вказані обставини.

Щодо висновків суду про наявність сімейних стосунків ОСОБА_6 із ОСОБА_4, які на думку суду підтверджує факт видачі вищевказаної довіреності від 25.01.2017 року про повноваження оформлення спадкових прав, то слід зазначити, що вже 12.10.2017 року, тобто, до укладення договору довічного утримання між ОСОБА_2 та ОСОБА_6, останній скасував вищевказану довіреність (витяг про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей від 12.10.2017 року).

Отже, враховуючи, що позивач є власником спірної квартири, відповідачі згідно з положеннями ч.2 ст.64 ЖК УРСР не є членами ані його сім'ї, ані сім'ї ОСОБА_6, не проживали разом із ОСОБА_6 і не вели спільного господарства, вселилися у спірну квартиру за згодою попереднього власника, при цьому створюють новому власнику перешкоди у користуванні її майном, колегія суддів погоджується з апеляційними скаргами і вважає, що є підстави для задоволення первісного позову. Тому рішення суду першої інстанції, в якому висновки не відповідають обставинам справи, і яким порушені норми матеріального права, підлягає скасуванню з ухваленням рішення про задоволення вимог ОСОБА_2, а саме про виселення ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Переглядаючи рішення в частині задоволення зустрічного позову про визнання договору довічного утримання недійсним, колегія суддів також не може погодитися із судом першої інстанції.

Суд виходив з вимог, закріплених у ч.1 ст.203 ЦК, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити нормам ЦК, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства, а також правам і інтересам малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Недійсним визнається договір, якщо порушена хоча б одна з умов дійсності правочину (ст. 203 ЦК): правомірність і не аморальність угоди, дієздатність учасників угоди, співпадіння волі і волевиявлення, відсутність вад виникненні волі, дотримання форми угоди. Договір визнається недійсним, якщо його спрямовано на обмеження правоздатності та дієздатності.

Суд вказав, що ОСОБА_6 незаконно уклав договір про довічне утримання, за яким право власності на квартиру перейшло до ОСОБА_2, оскільки у його квартирі постійно проживали неповнолітні діти відповідача, з його згоди. Він вказував в договорі, що договір не суперечить інтересами малолітніх дітей, що на думку суду є порушенням загальної засади цивільного законодавства - добросовісності сторони при укладенні угоди цивільно-правового характеру.

Разом з тим, з урахуванням висновків колегії суддів про те, що відповідачі, а відповідно й їхні діти не набули права користування спірною квартирою, то немає підстав вважати, що вказаний договір, яким власник розпорядився своєю власністю на свою користь, якимось чином порушує інтереси дітей відповідача.

Як неодноразово заявляв ОСОБА_6 під час розгляду справи в суді, претензій до ОСОБА_2 щодо виконання умов договору він не має.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою, шостою статі 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійним (оспорюваний правочин).

Однак ОСОБА_4 при зверненні до суду з позовом до ОСОБА_6 таких обставин не доведено. Факт того, що вона з дітьми тимчасово проживали у ОСОБА_6, при цьому зберігали реєстрацію за іншою адресою, і не довели факту будь-якої домовленості про постійне спільне проживання за згодою власника, який тривалий час відшукував захисту від її родини в правоохоронних органах, не свідчить про набуття відповідачем будь-якого права на житло. Тому є помилковим висновок суду про те, що ОСОБА_6 та ОСОБА_16 при укладенні спірного правочину сприяли порушенню прав та законних інтересів неповнолітніх дітей відповідача ОСОБА_4, що входить у суперечність з вимогами ч.6 ст. 203 ЦК України, та як наслідок не підлягало нотаріальному посвідченню.

Підсумовуючи викладене, у зв'язку із відсутністю підстав для визнання договору довічного утримання недійсним, як з точки зору ОСОБА_4, так і об'єктивно згідно з вимогами закону, оскаржене рішення в цій частині також підлягає скасуванню з ухваленням рішення про відмову у позові про визнання недійсним договору довічного утримання, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_2, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Стадник О.О. та зареєстрованого в реєстрі за №1455 від 06.11.2017 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки колегією суддів ухвалено рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2, то на її користь підлягає стягненню відповідачів сума оплаченого нею при подачі позову до суду сума судового збору - по 213,33 грн з кожного (640 грн : 3). Також у зв'язку із задоволенням апеляційної скарги позивача у відшкодування витрат на оплаті судового збору на її користь слід стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 по 672,4 грн з кожного (2017,21 грн :3).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_6 - задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 31 жовтня 2018 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: ОСОБА_6; Служба у справах дітей по Центральному району Управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради, про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення - задовольнити

Виселити ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 судовий збір по 213,33 грн з кожного.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_2, третя особа: Орган опіки та піклування Маріупольської міської ради по Центральному району м. Маріуполя, про визнання недійсним договору довічного утримання, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_2, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Стадник О.О. та зареєстрованого в реєстрі за №1455 від 06.11.2017 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 судовий збір по 672,4 грн з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 14 січня 2019 року

Судді : Є.Є. Мальцева

Т.І. Биліна

О.О. Лісовий