СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/11516/18

пр. № 2/759/1588/19

15 лютого 2019 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді Ул'яновської О.В.,

секретаря судового засідання Черніченко К.О.,

за участю: представника відповідача Гавкасюка В.Ю.

розглянувши у вуідкритому судовому засіданні у залі суду в м. Києві цивільну справу за позовними вимогами ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Кристалбанк» про витребування майна із чужого володіння та визнання права власності на майно,

ВСТАНОВИВ:

у липні 2018 р. позивач звернувся до суду із зазначеними позовними вимогами, просить суд витребувати у ПАТ «Кристалбанк» на користь ОСОБА_2 нерухоме майно по АДРЕСА_1, а саме: невиробничі приміщення групи приміщень №5 третього поверху в літ. А1, площею 82,2 кв.м; невиробничі приміщення групи №4 другого поверху в літ. А1, площею 236,6 кв.м; невиробничі приміщення групи приміщень №3 першого поверху в літ. А1, площею 1118,2 кв.м; невиробничі приміщення групи приміщень №2 першого поверху в літ. А, площею 2496,8 кв.м; невиробничі приміщення групи №1) індивідуальний тепловий пункт) в літ. В, площею 40,2 кв.м; нежитлові приміщення групи приміщень №1 (підвал) в літ. А1, площею 419,8 кв.м та визнати за ОСОБА_2 право власності на вище зазначене нерухоме майно.

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що позивач був власником вищезазначених житлових приміщень, яке він набув 10.10.2017, проте позивач дізнався, що його було позбавлено права власності на невиробничі приміщення із інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 13.11.2007, тобто діями державного реєстратора Покровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області Замфір О.М. невиробничі приміщення ним були перереєстровані 10.11.2017 на праві власності за ПАТ «Кристалбанк», а підставою зазначених дій стало подання представником ПАТ «Кристабанк» підроблені рішення Дніпровського районного суду м. Києва та в подальшому 13 та 14 листопада 2017 р. належні позивачу приміщення були зареєстровані приватними нотаріусами КМНО Гуревичовим О.М та Атапенко М.А. на праві власності за ТОВ «А.М. Смарт Груп», а після чого 31.05.2018 власником вказаних нежитлових приміщень знову став ПАТ «Кристалбанк».

Представник позивача у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, окрім клопотань про прискорення розгляду справи, посилаючись на ст. 121 ЦПК України до суду не надіслано (а.с. 94, 102).

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував оскільки позивачем пред'явлено позов до неналежного відповідача, надавши до суду копії договорів купівлі-продажу спірного майна.

Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що позивач набув права власності на невиробничі приміщення 10.10.2017 на підставі договору іпотеки укладеного від 11.10.2017 між ТОВ «ФК «Фактор Груп» та ОСОБА_2, що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 12-30).

На підставі інформаційної довідки від 13.11.2017 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно а Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна власником позивачу стало відомо, що його було позбавлено права власності на нерухоме майно реєстраційними діями Державного реєстратора Покровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області Замфір О.М. , які були зареєстровані за ПАТ «Кристалбанк» (а.с. 31-49).

Підставою для прийняття державним реєстратором Покровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області Замфіром О.М. перелічених рішень про скасування та припинення права власності і обтяжень стали рішення Дніпропетровської області від 27.10.2017 по справі №175/4027/17 та справи №175/4027/17-7851 від 09.11.2017, однак згідно листа Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області у системі немає справи з номером №175/4027/17-7581 та відповідно рішення по даній справі не ухвалювалося (а.с. 88).

13.11.2017 та 14.11.2017 зазначені невиробничі приміщення були зареєстровані приватними нотаріусами Київського міського нотаріального округу Гуревічом О.М та Атапенко М.А. на праві власності за ТОВ «А.М. СМАРТ ГРУП», згідно інформаційної довідки від 15.11.2017 (а.с. 50-73).

Після чого власником невиробничих спірних приміщень став ПАТ «Кристалбанк», що підтверджується інформаційною довідкою від 31.05.2018 (а.с. 74-87).

Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 328 Цивільного кодексу України, визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, право власності вважається набуте правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно із ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Отже, предметом доказування є наявність у позивача права власності на спірне майно та незаконність володіння цим майном з боку відповідача.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК).

Пунктом 23 вказаної Постанови визначено, що відповідно до ст. 387 ЦК та ч. 3 ст. 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому, суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача. Факт знаходження майна на балансі особи сам по собі не є доказом права власності чи законного володіння.

За змістом ст. 392 ЦК України, лише власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Майно може бути витребувано від особи, ка не є стороною едійсного правочину, ляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України (ч. 3 п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Необхідно також враховувати і судову практику, яка склалася при вирішенні даної категорії правових спорів, зокрема на рішення Верховного суду України по справі № 6-327цс15 від 23.12.2015 (№ в ЄДРСРУ 55159817), яке передбачає, що виходячи з положень закону право витребувати майно із чужого незаконного володіння має лише власник цього майна.

У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України, зокрема, чи з волі власника вибуло це майно з його володіння.

Між тим Постановою ВСУ від 17.12.2014 по справі №6-140цс14 (№ в ЄДРСРУ 42576425) передбачено, що за положеннями зазначених норм права власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

При цьому, норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним.

Відповідачем у справах цієї категорії є особа, яка на момент подання позову фактично володіє майном без підстав, передбачених законом, адміністративним актом чи договором. Позов про витребуванні майна від особи, у незаконному володінні якої це майно перебувало, але у якої воно на момент розгляду справи в суді відсутнє, не підлягає задоволенню, що не виключає можливості стягнення з цієї особи відшкодування завданих збитків, якщо про це заявлено вимогу.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 ЦПК України після спливу строків, зазначених у ч.ч. 1 та 2 цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

На запитання суду представником відповідача суд повідомлено, що позивач під час узгодження мирової угоди обізнаний, про відбуття із володіння ПАТ «Кристалбанк» спірного майна нежитлових приміщень шляхом здійснення купівлі-продажу 20.12.2018 нежитлових приміщень які є предметом позовних вимог (а.с. 107-124).

Натомість позивачем не заявлено клопотання про заміну неналежного відповідача на належного, а надіслано лише повідомлення від 04.10.2018, що між сторонами ведуться переговори щодо укладення мирової угоди (а.с. 102).

Пунктом 1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. N 24-753/0/4-13 роз'яснено, що у разі пред'явлення позову до неналежного відповідача суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (ст. 33 ЦПК). Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача, суд повинен відмовляти у задоволенні позову.

Отже суд з огляду на вищезазнечене позбавлений можливості з власної ініціативи замінити первісного відповідача належним відповідачем, а тому у позовних вимогах необхідно відмовити.

У зв'язку з тим, що суд дійшов ґрунтовного висновку про відмову у задоволенні позову, судом не вбачається підстав для відшкодування судового збору.

Керуючись ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись вимогами, п. 5 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»; ч. 3 п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»); ст.ст. 216, 316, 328, 387, 388, 392 ЦК України; ст.ст. 12, 13, 48, 76-82, 141, 229, 259, 263-265, 268, 273, 353, 417 ЦПК України

УХВАЛИВ:

у позовних вимогах ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Кристалбанк» про витребування майна із чужого володіння та визнання права власності на майно відмовити.

Враховуючи п.п. 15.5. п. 15 Розділу 13 Перехідні положення ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Святошинський районний суд м. Києва до апеляційного суду у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: О.В. Ул'яновська

Повний текст судового рішення складено 15.02.2019.