Справа № 214/3632/17
2/214/552/19
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

04 січня 2019 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Прасолова В.М.

при секретарях Рендюк Н.В., Улятовській (Усік) М.О.

за участю позивача ОСОБА_1

за участю представника позивача ОСОБА_2

за участю представника органу, якому законом надано право звертатися до суду про

захист прав інших осіб ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1, який є правонаступником первісного позивача - ОСОБА_4, до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Орган опіки та піклування виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради, про визнання договору дарування недійсним, визнання права власності на нерухоме майно, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, в якому просив суд: визнати поважними причини пропуску ним строку позовної давності та поновити йому строк позовної давності на звернення до суду з вказаним позовом; визнати недійсним договір дарування квартири №3 в будинку №15 на мкр-ні Сонячний в м. Кривому Розі, укладений 18 березня 2013 року між ним, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_6; визнати за ним, ОСОБА_4, 2 червня 1938 року народження, право власності на квартиру №3 в будинку №15 на мкр-ні Сонячний в м. Кривому Розі.

Предявлені вимоги мотивовано наступним. ОСОБА_4 мав у приватній власності квартиру, розташовану за адресою: м. Кривий Ріг, мкр-н СонячнийАДРЕСА_1, в якій і мешкає. У березні 2012 року в «Скайпі» йому запропонувала спілкування незнайома жінка, як пізніше дізнався ОСОБА_7. Поступово він дізнався, що вона сама з м. Кривого Рогу, але проживає і працює в Італії, де з нею проживають її донька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, та онука ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4 У травні того ж року під час поїздки на роботу ОСОБА_9 потрапила в аварію і травмувала хребет та близько 2-х місяців лікувалася в Італії. За час хвороби ОСОБА_7 почала проявляти до нього почуття любові, та в подальшому сказала йому, що продасть свою квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 і забере його до себе в Італію. Він як літня людина хотів дожити останні дні свого життя в любові та повазі, тому з нетерпінням чекав, коли ОСОБА_9 забере його до себе проживати. ОСОБА_9 виписати свою доньку з онукою з квартири не змогла, так як дозвіл на виписку дитини надається лише у разі, коли мати з дитиною виписуються у власне житло, отже продати квартиру із зареєстрованими особами, та ще й з малолітньою дитиною, було неможливо. Виходячи з даної ситуації, ОСОБА_9 стала просити його зареєструвати її доньку та онуку в його квартирі, однак зробити це так, щоб її донька отримала в дар його квартиру умовно - на пів року. Також пояснила, що потім ОСОБА_9 продасть свою квартиру, поверне йому його квартиру, а своїх доньку та онуку випише з його квартири, після чого забере його до себе до Італії, де буде довічно утримувати. На той час він тяжко хворів онкологічним захворюванням, був інвалідом 2-ї групи загального захворювання, в тому числі у 1994 році у нього була черепно-мозкова травма. З огляду на такий стан здоровя він не міг повністю та самостійно керувати своїми діями, а тому довірився ОСОБА_9, вважаючи, що вона виконає свої обіцянки. Так, 18 березня 2013 року разом з ОСОБА_9 він підписав договір дарування своєї квартири на ОСОБА_10, хоча вважав, що підписує договір довічного утримання, після чого займався лікуванням своєї онкологічної хвороби. У серпні 2013 року, коли він знаходився в лікарні, ОСОБА_9 без його відома та за його відсутності, зареєструвала в його квартирі ОСОБА_5 і її доньку ОСОБА_8. Після закінчення операції ОСОБА_9 запевняла його, що приїде і займеться продажем своєї квартири і організацією його переїзду до Італії. Однак він знову тяжко захворів. Зі сплином часу робота над продажем квартири не починалася. У лютому 2017 року гостро стала проблема з оформленням субсидії. Тоді ж, в квітні 2017 року, він дізнався, що підписав саме договір дарування квартири, а не договір довічного утримання, отримавши відомості з реєстру прав власності на нерухоме майно. Про це він повідомив ОСОБА_9 і попросив оформити документи на повернення квартири в його власність, чим остання була не задоволена і не захотіла більше з ним спілкуватися, доповнивши при цьому, що всі її рахунки арештовані і нічого вона зробити не може. На даний час, він як і зазвичай, проживає в квартирі сам. Особи, зареєстровані в квартирі з 8 серпня 2013 року жодного дня з ним не проживали, в квартиру навіть не заходили і до м. Кривого Рогу не приїздили. Весь час він сплачує житлово-комунальні послуги, і допомоги на сплату вказаних послуг йому ніхто не надавав. Він, позивач розуміє, що помилявся в правовій природі укладеного договору. Вказаний договір дарування квартири від 18 березня 2013 року порушує його права, оскільки в силу похилого віку і за станом здоров'я, укладаючи договір дарування квартири ОСОБА_10, він мав на меті відчуження на її користь квартири лише за умови довічного утримання, і якби не помилка в правовій природі правочину та його правових наслідках, цей договір не був би укладений. Його волевиявлення було направлене не на укладання договору дарування, а на укладення саме договору довічного утримання. Відповідно до ст.ст.229-233 ЦК України, правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Вважає, що ОСОБА_9 діяла прогнозовано, заплановано з самого початку і до кінця. Згідно зі ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно з ч.3 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Сторони мають право укласти договір, який не передбачено актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Відповідно до ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Згідно ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все майно, яке одержане на виконання правочину, тобто у разі визнання договору дарування недійсним позивач набуває права власності на відчужену ним згідно договору дарування квартиру. Зазначає, що при укладанні договору 18 березня 2013 року, у нього не було волевиявлення на безоплатну передачу у власність ОСОБА_5 своєї квартири, яка є його єдиним житлом. Вже на час укладання цього правочину він був особою похилого віку і за станом здоров'я потребував стороннього догляду. Він помилявся щодо своїх прав та обов'язків за цим договором, які мають істотне значення. Вказані обставини є підставою для визнання договору дарування квартири недійсним.У зв'язку з тим, що відомості про спірний договір йому стали відомі тільки в квітні 2017 року, так як ОСОБА_9 не надавала йому договору, а ОСОБА_5 він ніколи не бачив, тому строк позовної давності вважає пропущеним з поважних причин, а початок перебігу строку позовної давності слід відраховувати з дня отримання відомості з реєстру прав власності на нерухоме майно, а саме з 14 квітня 2017 року.

В ході розгляду справи вчинялись наступні процесуальні дії: за клопотанням представника позивача ухвалою суду від 18 жовтня 2017 року провадження по справі зупинено; ухвалою суду від 25 червня 2018 року провадження по справі поновлено, судом залучено правонаступника позивача його спадкоємця за заповітом, онука ОСОБА_1; задоволено клопотання представника позивача про допит свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12; з власної ініціативи ухвалою суду від 20 листопада 2018 року, постановленою на місці, судом залучено до участі у справі органа опіки та піклування - виконавчий комітет Саксаганської районної у місті ради як орган, якому законом надано право звертатися до суду про захист прав інших осіб.

В судовому засіданні правонаступник позивача ОСОБА_1 та його представник предявлені вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні з підстав, викладених в позові. Представник суду пояснив, що ОСОБА_4 дійсно уклав з ОСОБА_5 договір відчуження квартири, однак на умовах здійснення останньою довічного догляду за ним. Наміру укласти договір дарування він не мав. Пізніше він дізнався, що його ошукали, а тому хотів повернути квартиру в свою власність. ОСОБА_5 відмовилась повертати кватиру, припинивши зв'язок з ним. Оскільки оспорюваний договір було укладено ОСОБА_4 під впливом помилки, представник просить визнати правочин недійсним.

В свою чергу позивач ОСОБА_1 доповнив, що все своє життя та до моменту смерті його дід ОСОБА_4 проживав в квартирі за адресою: мкр-н. Сонячний 15/3, м. Кривий Ріг, він спочатку жив неподалік по сусідству. З липня 2017 року він переїхав проживати до діда, здійснюючи постійний догляд за ним. На даний час він проживає в квартирі сам. Житлово-комунальні послуги за квартиру оплачував дід або він від його імені. Коли дід помер, оплачував він, вказуючи в платівках свої дані. Йому відомо, що дід познайомився з ОСОБА_5 та остання начебто хотіла його забрати до себе в Італію. Всі обставини, викладені в позові, він підтвердив. Ні ОСОБА_5, ні ОСОБА_8 ніколи в квартирі діда не проживали.

В подальшому позивач в судове засідання не зявився. З урахуванням прийняття участі в судовому засіданні його повноважного представника, позиції останнього, подальший розгляд проведено за відсутності ОСОБА_1

Відповідачка ОСОБА_5 в судове засідання не зявилась, неодноразово викликалася у встановленому законом порядку, причини неявки суду не відомі. З огляду на викладене, з урахуванням позиції сторони позивача, не подання відзиву, на підставі ст.ст.223, 280 ЦПК України судом проведено заочний розгляд справи.

Представник виконкому Саксаганської районної у місті ради при вирішенні позову покладалась на розсуд суду. Зауважила, що хоча й в спірній квартирі й значиться зареєстрованим місце проживання малолітньої дитини, однак у випадку ухвалення рішення про визнання договору дарування недійсним, права та інтереси дитини не порушуватимуться.

Допитана судом в якості свідка ОСОБА_11 суду показала, що з ОСОБА_4 вона була знайома, з ним проживала по сусідству до моменту його смерті, стосунки були дружні. З ОСОБА_5 вона не знайома, ніколи не бачила. ОСОБА_4 жив сам, його жінка та діти померли. Як їй відомо зі слів ОСОБА_4, останній їй розповідав, що познайомився через Інтернет з жінкою, яка обіцяла забрати його до Італії, зробити операцію. Вона казала, що такого не може бути, що його обманюють, а та жінка є звичайною шахрайкою. Він сподівався, що це не так та довірився тій жінці як особа похилого віку, маючи проблеми зі здоровям. Щодо його квартири, ОСОБА_4 казав, що підписав якийсь договір стосовно квартири на користь ОСОБА_5, сподіваючись, що після цього за ним будуть доглядати, лікувати. Про те, що він квартиру саме подарував, він їй не казав. Коли та жінка припинила зв'язок з ним, він намагався повернути квартиру в свою власність, зрозумівши, що помилявся під час укладення договору. Він звертався до юристів, намагався відшукати жінку. Доглядав за ОСОБА_4 до дня смерті лише онук ОСОБА_1, більше ніхто за ним не доглядав та ніхто до нього не приїжджав.

Допитана судом в якості свідка ОСОБА_12 суду показала, що з ОСОБА_4 знайома приблизно з 1995 року, він мешкав з нею на одному районі. Він їй розповідав, що познайомився з жінкою, набагато молодшою за нього. Він переписав на неї квартиру, взамін на що та жінка начебто обіцяла забрати його до Італії та доглядати за ним. Про це він їй повідомився десь за 4 місяці до моменту смерті, коли повернувся додому з лікарні. Пізніше він почав шкодувати, що відчужив квартирі на користь тієї жінки, оскільки так нічого взамін не отримав. До дня смерті ОСОБА_4 жив в своїй квартирі, доглядав за ним онук.

У судовому засіданні досліджені наступні письмові докази: інформаційна довідка з реєстру прав на нерухоме майно (а.с.8-9), технічний паспорт на квартиру (а.с.10-11), довідки КОМ ДІС «НОВА КОМ» (а.с.12), акт з місця проживання (а.с.13), довідка МСЕК (а.с.14), виписки із історії хвороби (а.с.15-22), квитанції про оплату житлово-комунальних послуг (а.с.23-52), свідоцтво про смерть ОСОБА_4 (а.с.69), свідоцтво про смерть ОСОБА_13 (а.с.70), свідоцтво про народження ОСОБА_14 (а.с.71), свідоцтво про зміну імені (а.с.72), заповіт (а.с.73), витяг зі Спадкового реєстру (а.с.74), свідоцтво про народження ОСОБА_13 (а.с.75), відомості з реєстру права власності на нерухоме майно (а.с.115).

Згідно ст.89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у п.45 рішення у справі "Бочаров проти України" від 17.03.2011 року та у рішенні по справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978 року, суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Суд, керуючись вимогами ст.77 ЦПК України, згідно якої предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, оцінюючи з точки зору належності досліджені у судовому засіданні докази, приходить до наступних висновків.

Суд вважає належними доказами: інформаційну довідку з реєстру прав на нерухоме майно (а.с.8-9), технічний паспорт на квартиру (а.с.10-11), відомості з реєстру права власності на нерухоме майно (а.с.115), так як ці докази стосуються обставин, що підтверджують заявлені вимоги, а саме належність ОСОБА_5 квартири, набутої у власність на підставі договору дарування від 18 березня 2013 року, укладеного з ОСОБА_15 як дарувальником, реєстрацію за нею права власності у встановленому законом порядку.

Суд вважає належними доказами: довідку МСЕК (а.с.14), виписки із історії хвороби (а.с.15-22), так як ці докази стосуються обставин, що підтверджують заявлені вимоги, а саме тяжкий стан здоровя ОСОБА_4, наявність у нього онкологічного захворювання та потребу в догляді й постійному лікуванні з огляду на це та похилий вік.

Суд вважає належними доказами: довідки КОМ ДІС «НОВА КОМ» (а.с.12), акт з місця проживання (а.с.13), так як вони містять інформацію щодо предмету доказування, а саме підтверджують факт реєстрації в спірній квартирі з 8 серпня 2013 року ОСОБА_5 та ОСОБА_8, які фактично в житловому приміщенні ніколи не проживали.

Суд також вважає належними доказами квитанції про оплату житлово-комунальних послуг (а.с.23-52), покази свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_11 в частині, що стосується факту не проживання відповідачки та ОСОБА_8 в квартирі, попереднім власником якої був ОСОБА_4 Саме він проживав в цій квартирі до моменту смерті, одноособово утримував приміщення. Покази свідків в цій частині не викликають у суду сумнів в їх дійсності, узгоджуються з поясненнями позивача ОСОБА_1 та обсягом наявних письмових доказів.

Суд, відповідно до ст.78 ЦПК України вважає досліджені у судовому засіданні докази допустимими, так як ці докази одержані без порушення порядку, встановленого законом.

Суд вважає достовірними доказами: свідоцтво про смерть ОСОБА_4 (а.с.69), свідоцтво про смерть ОСОБА_13 (а.с.70), свідоцтво про народження ОСОБА_14 (а.с.71), свідоцтво про зміну імені (а.с.72), заповіт (а.с.73), витяг зі Спадкового реєстру (а.с.74), свідоцтво про народження ОСОБА_13 (а.с.75), так як з їх сукупності можна встановити обставини справи, а саме смерть ОСОБА_4, наявність у нього спадкоємця за заповітом онука ОСОБА_1, дійсність родинних стосунків між ними. До того ж допитані судом в якості свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_11 підтвердили, що саме онук ОСОБА_1 доглядав за дідом до моменту його смерті та проживав з ним. Окрім нього інших родичів він не мав.

Вказані докази безсумнівно свідчать про те, що ОСОБА_1 є правонаступником ОСОБА_4 в рамках виниклого між сторонами спору.

Покази свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_11 в частині, що оспорюваний правочин ОСОБА_4 вчинив помилково, не розуміючи його правову природу, оскільки вважав, що укладає договір довічного утримання, суд вважає належними та допустимими, оскільки вони не викликають сумнівів в їх дійсності та узгоджуються з поясненнями позивача і не спростовані жодними іншими доказами.

Оцінюючи докази з точки зору їх достовірності, суд приходить до висновку, що досліджені у судовому засіданні письмові докази та покази свідків є достовірними.

Керуючись вимогами ст.80 ЦПК України, суд вважає, що сукупність визнаних судом допустимими, належними та достовірними доказами є достатньою для встановлення наступних фактів та обставин.

ОСОБА_4 на праві приватної власності належала квартира №3 в будинку №15 на мкр-ні Сонячний в м. Кривому Розі загальною площею 73 кв.м., житловою площею 46,6 кв.м.

Квартира розташована на І поверсі 9-поверхового будинку, складається з трьох кімнат (І кімната площею 12,6 кв.м., ІІ 16,9 кв.м., ІІІ 17,1 кв.м.), кухні 7,6 кв.м., ванної кімнати 2,6 кв.м., вбиральні 1 кв.м., коридору 8,3 кв.м., вбудованої шафи 2,4 кв.м., обладнана лоджією 4,5 кв.м.

ОСОБА_4 народився 2 червня 1938 року, мав ряд тяжких хронічних, у тому числі онкологічне захворювання, у звязку з чим потребував сторонньої допомоги та догляду, постійного медичного обстеження та лікування.

13 липня 2017 року ОСОБА_4 склав заповіт, яким все своє рухоме та нерухоме майно заповів ОСОБА_1

ОСОБА_7 запевнювала ОСОБА_4Х в тому, що забере його жити до Італії, буде доглядати, але для реалізації цих намірів необхідно зареєструвати в квартирі позивача її доньку та онуку, що можливо лише при передачі квартири у власність ОСОБА_5

18 квітня 2013 року на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_6, ОСОБА_4 подарував вказану квартиру ОСОБА_5, яка є дійсною власницею квартири.

8 серпня 2013 року в квартирі зареєстрували місце проживання ОСОБА_5, ОСОБА_8, які фактично в житловому приміщенні не проживають.

ОСОБА_4 уклав договір 18 березня 2013 року не маючи бажання передавати належну йому квартиру, розраховував що такий договір укладається з метою забезпечення здійснення за ним догляду до моменту смерті. Обов'язків по догляду та утриманню позивача відповідачка не виконувала.

Встановленим судом фактам та обставинам відповідають норми ЦК України, які регламентують спірні правовідносини.

Згідно зі ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Стаття 203 ЦК України передбачає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту ст.717 ЦК України, договір дарування належить до безоплатних правочинів та за їх умовами обдаровані не мають перед дарувальниками будь-яких зобов'язань матеріального характеру.

Згідно з ч.2 ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Виходячи зі змісту ст.ст.203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.ст.229-233 ЦК України, правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зумисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Волевиявлення учасника правочину, яке має бути вільним і відповідати його волі (ч.3 ст.203 ЦК України), є однією з вимог, необхідних для чинності правочину. Таким чином відсутність вільного вираження внутрішньої волі особи є підставою для визнання недійсним правочину. Волевиявлення особи включає в себе вільне (без будь якого тиску) вираження її волі щодо укладення конкретного правочину (прояв ініціативи); висловлення змісту (умов) зазначеного правочину; вираження бажання щодо особливостей складання правочину; бажання настання наслідків, що обумовлені правочином; можливість ознайомитися зі змістом складено правочину; підписання правочину. Всі ці складові становлять повноцінний вияв волевиявлення особи.

Відповідно до ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

На цьому також акцентується увага в постанові Верховного Суду від 1 серпня 2018 року у справі №445/1011/17 та постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16.

Як встановлено судом, ОСОБА_4 вчинив правочин під впливом помилки, оскільки з урахуванням висловлених ОСОБА_7 намірів вважав, що укладає договір довічного утримання.

Також встановлено, що ОСОБА_4 протягом всього часу та до моменту смерті значився зареєстрованим і проживав в спірній квартирі, отже, фактична передача спірного нерухомого майна за оскаржуваним договором не відбулась. Суд вважає, що підписуючи оспорюваний правочин, ОСОБА_4 вочевидь не мав наміру позбавити себе права власності на квартиру, оскільки іншого житла він не мав.

Позивач ОСОБА_4 був особою похилого віку, ІНФОРМАЦІЯ_1, мав ряд тяжких хронічних, у тому числі онкологічне захворювання, у звязку з чим потребував сторонньої допомоги та догляду, постійного медичного обстеження та лікування. Суд вважає, що він обґрунтовано розраховував, що обовязок по його утриманню буде нести не малолітня дитина, а ОСОБА_5 та ОСОБА_7 Разом із тим матеріалами справи не підтверджено, що відповідачка чи її мати такий догляд позивачу надавали, оскільки в останні роки життя такий догляд за ОСОБА_4 здійснював його онук ОСОБА_1

Таким чином, суд приходить до висновку, що в момент укладення оспорюваного договору ОСОБА_4 з огляду на свій вік, стан здоровя, довірливе ставлення до відповідачки та ОСОБА_7 неправильно сприймав фактичні обставини правочину, що вплинуло на його волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання. Відтак, у позивача було відсутнє вільне волевиявлення на безоплатну передачу нерухомого майна у власність відповідачки, волевиявлення його було спрямовано на отримання від ОСОБА_5 та ОСОБА_7 допомоги в лікуванні та існуванні. Тому цей договір підлягає визнанню недійсним на підставі ч.1 ст.229 ЦК України.

При цьому, суд вважає за необхідне застосувати наслідки недійсності оспорюваного договору дарування шляхом реституції повернення квартири у власність позивача. Оскільки позивач помер, а його спадкоємцем за заповітом є ОСОБА_1, право власності на квартиру підлягає визнанню в судовому порядку за ним як правонаступником позивача.

Питання про поновлення строку позовної давності за заявою позивача суд не вирішує, оскільки вимоги про застосування наслідків пропуску строку позовної давності відповідачкою не заявлялось. Суд зауважує, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу за відсутності зустрічної заяви відповідача про застосування наслідків пропуску такого строку.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України, суд враховує ухвалення рішення на користь позивача та звільнення його від сплати судового збору, у звязку з чим судовий збір в сумі 1409 грн. 60 коп. підлягає стягненню з відповідачки в дохід держави.

Керуючись ст.ст.202, 203, 215, 229, 230, 233, 261, 267, 717, 719 ЦК України, ст.ст.4, 5, 13, 19, 76-81, 89, 95, 133, 141, 258-259, 263-265, 268, 280-284, 287, 354, 355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1, який є правонаступником первісного позивача - ОСОБА_4, до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Орган опіки та піклування виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради, про визнання договору дарування недійсним, визнання права власності на нерухоме майно задовольнити повністю.

Визнати недійсним договір дарування квартири №3 в будинку №15 на мікрорайоні Сонячний в м. Кривому Розі, укладений 18 березня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_6, реєстровий номер 475.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5 (РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрованим за адресою: мкр-н. Сонячний 3/71, м. Кривий Ріг) право власності на квартиру №3 в будинку №15 на мікрорайоні Сонячний в м. Кривому Розі загальною площею 73 кв.м., житловою площею 46,6 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_2, зареєстрованої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6) ву дохід держави судовий збір в сумі 1409 грн. 60 коп.

Рішення може бути оскаржено позивачем та третьою особою до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дати складання повного рішення шляхом подання апеляційної скарги через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження, або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повне рішення складено 14 січня 2019 року.

Головуючий суддя В.М. Прасолов