Апеляційне провадження № 22-ц/824/3060/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2019 року м. Київ

Унікальний номер справи 758/10360/16-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Шахової О.В.( суддя-доповідач), Вербової І.М., Саліхова В.В. за участю секретаря судового засідання Пащенко О.П.

сторони справи:

позивач - Заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 7 в інтересах держави в особі Київської міської ради,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргуОСОБА_4,

на заочне рішення Подільського районного суду м. Києва, ухваленого 28 грудня 2016 року під головуванням судді Трегубенко Л.О. в приміщенні суду,-

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2016 року заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 6 в інтересах держави в особі КМР звернувся з позовом до ОСОБА_4 про витребування нерухомого майна у комунальну власність.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що прокуратурою при здійсненні процесуального керівництва у кримінальному провадженні № 0000186, внесеному до ЄДРДР за фактом вчинення кримінальних правопорушень за ознаками ч. 1 ст. 190, ч. 1 ст. 358 КК України, встановлено факт незаконного вибуття з комунальної власності територіальної громади міста об'єкту нерухомості - приміщень № V, VI, VII, VIIІ, IX, X, XI, XIІI (підвалу) (літ. «А») будинку на АДРЕСА_1.

Нежилі приміщення № V, VI, VII, VIIІ, IX, X, XI, XIІI (підвалу) (літ. «А») будинку на АДРЕСА_1 на підставі рішення Київської міської ради від 02.12.2010, № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста» (порядковий номер 9 додатку № 7) входять до переліку об'єктів права комунальної власності територіальної громади.

Вказаний будинок розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 10.12.2010, № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» переданий в управління Подільської районної в місті Києві державної адміністрації (додаток № 7).

Рішенням Київської міської ради від 09.10.2014, № 270/270 «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва» створене КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва» та віднесене до сфери управління Подільської районної в місті Києві державної адміністрації.

Об'єкти комунальної власності територіальної громади міста (житлового та нежитлового фонду), приватизованого житлового фонду, що перебувають в управлінні Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, з метою подальшого обслуговування розпорядженням від 29.01.2015, № 50 передані на баланс та закріплені на праві господарського відання за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва», в тому числі спірні нежилі приміщення на АДРЕСА_1 (додаток до розпорядження).

Зазначені нежилі приміщення (підвалу) у будинку на АДРЕСА_1, загальною площею 69,50 кв. м, на підставі розпорядження від 01.11.1999, № 1000 та ордеру № 138 від 02.11.1999 перебували у орендному користуванні за договором від 01.02.2000, № 324-8, укладеним між Управлінням майном Подільської районної державної адміністрації м. Києва і ТОВ «Гончарі», та були повернуті орендарем за актом прийому - передачі від 30.01.2015 КП «Керуюча компанія з управління житлового фонду Подільського району м. Києва».

26.08.2015 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району міста Києва» під час інвентарізації приміщень виявила заміну замків на вході до підвалу, склали відповідний акт, і з'ясували, що ці приміщення належать відповідачу ОСОБА_4 на праві приватної власності.

Станом на 26.06.2013 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності приміщення № V, VI, VII, VIIІ, IX, X, XI, XIІI (підвалу) (літ. «А») будинку на АДРЕСА_1, загальною площею 75 кв. м державним реєстратором Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві на праві власності були зареєстровані за ОСОБА_5 (запис № 1565368) на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 31.05.2013 у справі № 759/7376/13-ц за його позовом до ОСОБА_6 про визнання права власності (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 0).

11.11.2013 ОСОБА_5 спірні нежилі приміщення продав ОСОБА_4 за договором купівлі - продажу, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрованим у реєстрі за № 14202, продаж здійснено за 52 140 грн., вартість визначена Звітом про проведення незалежної оцінки ТОВ «Юридична компанія «Квалінг» (запис про право власності № 3320050 від 11.11.2013 на об'єкт нерухомого майна: 0).

Відповідно повідомлення директора КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району міста Києва» від 11.08.2016, № 10364- 2699 та матеріалів технічних паспортів вказані нежилі приміщення, площею 69,5 кв.м та площею 75 кв.м у будинку № 30 на Андріївському узвозі в м. Києві є одним і тим же об'єктом нерухомості.

Спірні нежилі приміщення незаконно вибули з комунальної власності міста, в обхід встановленої приватизаційної процедури державного (комунального) майна, Київською міською радою рішення про відчуження не приймалося, рішення суду, яке набрало законної сили, і є чинним, не є правовою підставою для набуття права власності на нерухоме майно, оскільки дійсний власник не був учасником відповідного судового процесу, майно відчужене особою, яка не мала на то права, поза волею та відома власника, то добросовісним набувачем право власності на це майно не набувається, оскільки може бути у нього витребуване.

Заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 28 грудня 2016 року позов заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 7 в інтересах держави в особі КМР - задоволено. Витребувано у ОСОБА_4 на користь територіальної громади міста Києва в особі КМР нежилі приміщення № V, VI, VII, VIIІ, IX, X, XI, XIІI (підвалу) (літ. «А») загальною площею 88,08 кв.м в будинку на АДРЕСА_1, загальною вартістю 52 140 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалою Поділського районного суду м. Києва від 21 вересня 2018 року заяву ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення Подільського районного суду м. Києва від 28.12.2016 залишено без задоволення.

Не погодившись з заочним рішенням суду, ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу і, вказуючи на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, зокрема, що суд першої інстанції на порушення вимог процесуального законодавства ухвалив заочне рішення без належного повідомлення її, як відповідача у справі.

Вказує, що з матеріалів справи не вбачається доведення факту незаконного заволодіння майном первісним набувачем ОСОБА_5, оскільки відсутні докази скасування судового рішення на підставі якого останнім набуто право власності. Тому майно не може витребовуватися на підставі ст. 388 ЦК України.

Судом не залучено до участі у справі осіб, права та обов'язки яких прямо стосується постановлене у справі заочне рішення, в тому числі і ОСОБА_5 - продавця спірного майна.

У відзиві на апеляційну скаргу перший заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 7 заперечував проти доводів апеляційної скарги. Вказував, що спірні нежилі приміщення належать територіальній громаді м. Києва та віднесені до сфери управління Подільської районної в м. Києві державної адміністрації.

Зазначав, що майно КМР не відчужувалося, право власності територіальної громади на таке майно не припинялось.

Відчуження спірного приміщення повинно було відбуватися в рамках приватизаційної процедури в порядку, визначеному законодавчими актами, та у спосіб, передбачений Державною програмою приватизації. Проте, відчуження нерухомого майна здійснено поза приватизаційною процедурою без прийняття відповідного рішення Київрадою.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції, ОСОБА_4 підтримала апеляційну скаргу, з підстав, викладених в ній. Просила заочне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Представник Київської місцевої прокуратури № 7 - Стретович М.О. та представник КМР - Савченко Т.А. заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили заочне рішення суду залишити без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Статтею 228 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» чітко визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений в ст. 228 Цивільного кодексу України.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що спірні нежилі приміщення № V, VI, VII, VIIІ, IX, X, XI, XIІI (підвалу) (літ. «А») будинку на Андріївському узвозі, 30 в м. Києвіналежать до об'єктів права комунальної власності територіальної громади міста, що підтверджується рішення Київської міської ради від 02.12.2010, № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» (порядковий номером 9 додатку № 7) ( ас.ас. 47-50).

Вказаний будинок розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Про питання організації управління районами в місті Києві» від 10.12.2010, № 1112 (порядковий номером 9 додатку № 7) віднесений до сфери управління Подільської районної в місті Києві державної адміністрації ( ас. ас. 51-56).

Рішенням Київської міської ради від 09.10.2014, № 270/270 «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва» створене КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва» та віднесене до сфери управління Подільської районної в місті Києві державної адміністрації (ас.ас. 59-62).

Об'єкти комунальної власності територіальної громади міста (житловий та нежитловий фонд), приватизований житловий фонд, що перебувають в управлінні Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, розпорядженням від 29.01.2015, № 50 з метою подальшого обслуговування передані на баланс та закріплені на праві господарського відання за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва», в тому числі й спірні нежилі приміщення на АДРЕСА_1 (додаток до розпорядження) (ас. ас. 63, 64).

Нежилі приміщення № V, VI, VII, VIIІ, IX, X, XI, XIІI (підвалу) (літ. «А») будинку на АДРЕСА_1, загальною площею 69,50 кв. м перебували у орендному користуванні за договором від 01.02.2000, № 324-8, укладеним між Управлінням майном Подільської районної державної адміністрації м. Києва та ТОВ «Гончарі», на підставі розпорядження від 01.11.1999, № 1000 і ордеру № 138 від 02.11.1999, та були повернуті орендарем КП «Керуюча компанія з управління житлового фонду Подільського району м. Києва» за актом прийому-передачі від 30.01.2015 (ас.ас. 12-19)

26.08.2015 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району міста Києва» під час інвентарізації приміщень виявило заміну замків на вході до підвалу, склали відповідний акт, і з'ясувало, що ці приміщення належать на праві власності ОСОБА_4 ( ас.ас. 10, 11).

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що волевиявлення законного власника майна на його відчуження не було, Київською міською радою рішення про відчуження спірного майна не приймалося, а саме майно вибуло з власності розпорядника майна територіальної громади м. Києва поза їх волею.

Апеляційний суд погоджується з вказаним рішенням суду, виходячи з наступного.

У відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 131 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, визначеному законом.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

На наявність права власника на майно не впливає також і та обставина, що воно було предметом угод відчуження, укладених іншими особами, оскільки дійсний власник не був стороною цих угод, а ст. 346 ЦК України не передбачає припинення права власності дійсного власника в зв'язку з реєстрацією договорів купівлі-продажу за іншими особами під час його перепродажу, що відбувалося без участі та поза межами волі дійсного власника.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Зважаючи на те, що Київською міською радою рішення про відчуження спірного майна не приймалося, не було волевиявлення законного власника на відчуження вказаного майна.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, то наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння.

Така правова позиція викладена Верховним Судом України у постановах від 17.10.2011 у справі № 5002-8/5447-2010 та від 11.02.2015 у справі № 6-1цс15.

Враховуючи викладене, спірне майно підлягає витребуванню від ОСОБА_9 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України на користь Київської міської ради, як власника та розпорядника майна територіальної громади м. Києва.

У відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 131 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Відповідно до ч. 2 ст. 45 Цивільного процесуального кодексу України, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Порушення інтересів держави полягає в тому, що нежилі приміщення № V, VI, VII, VIIІ, IX, X, XI, XIІI(підвалу) (літ. «А») будинку на АДРЕСА_1 незаконно, без волі власника, вибули з комунальної власності міста, що позбавляє Київську міську раду ефективно та виключно в інтересах територіальної громади розпоряджатись нею, чим завдається шкода державі.

Згідно з ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Відповідно до ст. 60 вказаного Закону територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно.

Частиною 5 вказаної статті зазначається, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду щодо задоволення позовних вимог про витребування майна постановлено без з'ясування всіх обставин, що мають значення для справи, апеляційний суд вважає безпідставними, так як суд повно та об'єктивно встановив дійсні обставини справи в межах заявлених позовних вимог, дослідив надані сторонами докази та дав їм вірну правову оцінку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 зазначає, що вона є добросовісним набувачем спірних приміщень. На час укладення договору продавець був власником майна та мав усі правовстановлюючі документи на нього. Відповідач не знала і не могла знати про права територіальної громади на квартиру.

Однак, наявність у власника майна правовстановлюючих документів на нього на час укладення договору не свідчить про те, що майно не може бути витребувано з володіння особи, яка це майно придбала, у разі наявності законних на те підстав.

Необізнаність добросовісного набувача про права на квартиру іншої особи не є підставою для відмови у витребуванні квартири на користь її власника.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції відповідач вказує на те, що суд не вжив заходів щодо належного та своєчасного повідомлення її про розгляд справи.

Разом з тим, у матеріалах справи містяться рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, згідно яких судові повістки на 22 листопада 2016 року, а також на 28 грудня 2016 року, адресовані ОСОБА_4, була вручені її доньці «Норець» 20.10.2016 (ас.76) та «особисто» ОСОБА_4 26.11.2016(ас.81).

Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України (в редакції, що діяла на момент розгляду справи по суті судом першої інстанції) судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку. Якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з нею.

Таким чином, доводи апеляційної скарги підлягають відхиленню та спростовуються матеріалами справи.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про застосування наслідків недійсності правочину та витребування від ОСОБА_4 на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради нежилі приміщення № V, VI, VII, VIIІ, IX, X, XI, XIІI (підвалу) (літ. «А») будинку на АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Також, метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження самовільного захвату, конфіскації, експропріації власності та інших порушень права безперешкодного користування своїм майном. Згідно загального правила, особа може бути позбавлена права власності лише в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом та загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи права власності має бути дотримана справедлива рівновага інтересів суспільства і прав власника, про що постійно зазначає Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях.

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення права власності на майно шляхом його витребування на користь держави.

Перший протокол Конвенції ратифікований Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і з огляду на приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України, Закону України «Про міжнародні договори України» застосовується національними судами України як частина національного законодавства.

При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу Конвенції, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини, яка згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

У практиці Європейського суду з прав людини (серед інших, зокрема, рішення у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року та інші) напрацьовані три критерії, що їх слід оцінювати з ним, щоб зробити висновок, чи відповідає певний захід втручання у прав власності принципу правомірного і допустимого втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу Конвенції, а саме: втручання має бути законним, відповідати суспільним інтересам та бути пропорційним переслідуваним цілям.

Крім того, вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Тригубенко проти України» від 02 листопада 2004 року категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес».

Правова позиція щодо необхідності визначення справедливої рівноваги між інтересами суспільства і конкретної особи викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-92цс13.

Витребування спірного майна на користь позивача відповідає критерію законності: витребування із її власності спірного майна здійснюється на підставі ст. 388 ЦК України, яка відповідає вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, офіційний текст якої є публічним та загальнодоступним. Сумніви відповідача у правильності тлумачення та застосування цієї норми судом не можуть свідчити про незаконність втручання у право власності.

Реєстрація права власності за ОСОБА_4 нежилих приміщень, які є об'єктом комунальної власності, фактично позбавляє територіальну громаду можливості володіти, користуватися та розпоряджатися майном, яке є комунальною власністю територіальної громади.

Отже, правовідносини, пов'язані з вибуттям об'єкта із комунальної власності, становлять суспільний публічний інтерес.

У свою чергу, звернення прокурора з позовом до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання про повернення у власність територіальної громади комунального майна (квартири), яка незаконно вибула з власності територіальної громади.

Таким чином, з огляду на характер спірних правовідносин, не вбачається невідповідності втручання держави у право власності ОСОБА_4 критеріям правомірного втручання у право особи на мирне володіння майно.

Крім того, одним із елементів дотримання принципу «справедливого балансу» між «суспільними» і «приватними» інтересами при втручанні у право на мирне володіння майном є надання справедливої та обґрунтованої компенсації.

Встановленим є, що ОСОБА_4 набула право власності на спірне майно згідно з договором купівлі-продажу від 11 листопада 2013 року, укладеним між нею ОСОБА_5

Отже, ОСОБА_4 не позбавлена можливості відновити своє право на підставі ст. 661 ЦК України, відповідно до якої у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. На підставі викладеного та керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 28 грудня 2016 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_4 - без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття,касаційна скарга на постанову може бути подана протягом 30 днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. У разі, якщо в судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 квітня 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді: