Постанова

Іменем України

30 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 462/1829/16-ц

провадження № 61-18625св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Олійник А. С. (суддя-доповідач)

суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Львівської області від 06 липня 2017 року у складі колегії суддів: Приколоти Т. І., Мікуш Ю. Р., Павлишина О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користуванні власністю.

Позов обґрунтований тим, що він є співвласником 5 /18 частини будинку АДРЕСА_4 . Іншими співвласниками є ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 Відповідач ОСОБА_2 здійснила будівництво господарської споруди, яка використовується як гараж та складається із металевих воріт, одна стіна із бляхи, накриття - металеве, розміщена з однієї сторони між огорожею будинковолодіння АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 , а також стіною сараю під літ. «Е», довжиною близько 6 м, шириною та висотою близько 3 м, немає фундаменту. На куті споруди знаходиться ринва, під час дощу вода стікає на стіну його сараю, а також у підвал будинку. Через будівництво споруди у нього відсутній доступ до газового крану та до його сараю, який позначений літерою «Е». Зазначена самочинна споруда побудована без отримання дозвільних документів на земельній ділянці, яка не відведена для цієї мети. Порушено його права як співвласника будинку.

Позивач просив суд зобов`язати відповідача демонтувати самочинно побудовану господарську споруду, розташовану за адресою АДРЕСА_4 , яка використовується як гараж, довжиною 6 м, шириною 3 м, висотою 3 м, що складається з металевих воріт, стін із бляхи, накрита шифером, розміщена з однією сторони між огорожею будинковолодіння АДРЕСА_3 та з іншої сторони прилегла до будинковолодіння АДРЕСА_4 , а також стіною сараю під літ. «Е», без фундаменту.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 03 травня 2017 року позов задоволено. Зобов`язано ОСОБА_2 демонтувати самочинно побудовану господарську споруду, розташовану на АДРЕСА_4 , яка використовується як гараж, довжиною 6 м, шириною 3 м, висотою 3 м, що складається з металевих воріт, стін із бляхи, накрита шифером, розміщена з однією сторони між огорожею будинковолодіння АДРЕСА_3 та з іншої сторони прилегла до будинку АДРЕСА_4 , стіною сараю під літ. «Е», без фундаменту. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 551, 20 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із доведеності позовних вимог, порушення прав позивача як співвласника будинковолодіння АДРЕСА_4 , якому належить 5/18 частки.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 06 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Залізничного районного суду міста Львова від 03 травня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у позові.

Додатковим рішенням Апеляційного суду Львівської області від 13 липня 2017 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 606, 32 грн.

Рішення суду апеляційної інстанції про відмову в позові обґрунтовано тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права. Пояснення позивача не підтверджені жодними належними та допустимими доказами. Позивач не довів, що йому чиняться перешкоди у здійсненні прав власника і його права є порушеними, влаштування спірної споруди створює загрозу його життю або завдало шкоду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення Апеляційного суду Львівської області від 06 липня 2017 року, просив оскаржуване судове рішення скасувати та залишити в силі рішення Залізничного районного суду міста Львова від 03 травня 2017 року.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

28 липня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

У квітні 2018 року справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК Україниу редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до розпорядження від 11 червня 2019 року № 652/0/226-19 «Про призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи», пунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» доповідачем у справі відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Олійник А. С.

16 жовтня 2019 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив, що відповідач порушила статті 319, 321, 376 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та статті 5, 95 Земельного кодексу України (далі - ЗК України).

Встановлюючи самочинно господарську споруду, відповідач позбавила його як власника сараю «Е» на доступ до нього, оскільки впритик до сараю позивача відповідач спорудила стіну висотою 3 метри.

Порушення прав позивача підтверджується актом обстеження, постановою адміністративної комісії при Залізничній районній адміністрації Львівської міської ради від 21 листопада 2013 року та судовим рішенням адміністративного суду Львівської області від 12 жовтня 2015 року.

Спорудивши господарську споруду, відповідач позбавила співвласників будинку права користуватися присадибною земельною ділянкою та доступу до будинку на проведення будівельних робіт.

Апеляційний суд помилково скасував рішення суду першої інстанції, оскільки вина відповідача вже доведена, проте суд на це уваги не звернув.

Позиції інших учасників справи

У запереченні на касаційну скаргу ОСОБА_2 просила рішення суду першої інстанції скасувати, а рішення апеляційного суду залишити без задоволення, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, яке ухвалено при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Спірна споруда збудована на її земельній ділянці, не є нерухомим майном, тому таке будівництво проводиться без одержання дозволів.

Позивач є психічно-хворою людиною, у 2019 році п`ять разів знаходився на лікуванні, що підтверджується довідкою Львівського міського психоневрологічного диспансера від 06 березня 2000 року

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, заперечення на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є співвласниками будинковолодіння АДРЕСА_4 . Вони зареєстровані за цією адресою.

Рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 17 жовтня 2003 року встановлено порядок користування житловими приміщеннями. Виділено у користування ОСОБА_2 жиле приміщення під літ. «1-6», площею 12,3 кв. м, літ. «1-5», площею 10,6 кв. м, сарай літ. «Б».

Актом-попередженням ЛКП «Скнилівок» від 14 листопада 2013 року та протоколом ЛКП «Скнилівок» від 18 листопада 2013 року встановлено порушення ОСОБА_2 статті 150 КУпАП (самочинне будівництво господарської споруди без фундаменту між стіною житлового будинку на АДРЕСА_4 , існуючою цегляною огорожею будинковолодіння АДРЕСА_3 та стіною сараю літерою «Е» на АДРЕСА_4 , яка накрита металом з металевими воротами).

Постановою адміністративної комісії при Залізничній районній адміністрації Львівської міської ради від 21 листопада 2013 року № 206 встановлено порушення ОСОБА_2 пункту 21.1.31 Правил благоустрою м. Львова, зокрема самочинне встановлення господарської споруди, накладено на ОСОБА_2 адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Докази про сплату штрафу відсутні.

Актом ЛКП «Скнилівок» від 11 грудня 2013 року встановлено, що на подвір`ї будинку АДРЕСА_4 на земельній ділянці, яка перебуває у комунальній власності, та у спільному користуванні співвласників будинку, між стіною цього житлового будинку, існуючою цегляною огорожею будинковолодіння на АДРЕСА_3 та стіною сараю літерою «Е» ОСОБА_2 . встановила господарську споруду, яка накрита металом з металевими воротами.

Міжвідомчою комісією рекомендовано зобов`язати ОСОБА_2 демонтувати вказану споруду, що стверджується витягом із протоколу засідання міжвідомчої комісії від 17 грудня 2013 року № 39.

Розпорядженням Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради від 23 грудня 2013 року № 802 «Про самочинне будівництво, здійснене ОСОБА_2 » зобов`язано ОСОБА_2 у термін до 10 лютого 2014 року демонтувати самочинно встановлену господарську споруду. Розпорядження не виконане.

За зазначені дії відповідач була притягнута до адміністративної відповідальності за статтею 152 КУпАП «Порушення державних стандартів, норм і правил у сфері населених пунктів, правил благоустрію територій населених пунктів».

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 12 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 лютого 2016 року, у позові Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про демонтаж спірної самочинно влаштованої господарської споруди відмовлено. Цим судовим рішенням встановлено, що спірна споруда не є нерухомим майном, а тому відсутні підстави для застосування до цих правовідносин статті 376 ЦК України.

Суд першої інстанції у рішенні суду зазначив, що згідно з повідомленням сторін ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 117).

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з частиною першою статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Згідно із частинами першою та другою статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Вирішуючи спір та скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з наданих сторонами доказів, недоведення позивачем з боку відповідача перешкоду здійсненні ним прав власника, загрози його життю або завдання шкоди влаштуванням відповідачем спірної споруди.

Суд апеляційної інстанції взяв до уваги рішення рішенням Апеляційного суду Львівської області від 12 жовтня 2015 року, залишене без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 лютого 2016 року, яким відмовлено у позові Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_2 , з участю третіх осіб: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про демонтаж спірної самочинно влаштованої господарської споруди.

Суд апеляційної інстанції вказав, що цим судовим рішенням встановлено, що спірна споруда не є нерухомим майном, а тому відсутні підстави для застосування до цих правовідносин статті 376 ЦК України.

Відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з статтею 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Верховний Суд зазначає, що суд апеляційної інстанції не взяв до уваги, що підстави позову визначає позивач у позовній заяві, а відповідно до статті 214 ЦПК України 2014 року суд під час ухвалення рішення вирішує, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Позивач посилався на порушення його прав як співвласника будинковолодіння АДРЕСА_4 , посилаючись на те, що відповідне будівництво порушує санітарно-технічні вимоги і правила експлуатації будинку, розміщене впритул стіни належного йому сараю літ «Е», що погіршує його технічний стан та на підтвердження своїх позовних вимог надав письмові докази.

Відповідач не спростувала, що спірна споруда влаштована нею без згоди співвласника будинковолодіння ОСОБА_1 та не порушує його права.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку, що позивач не довів порушення своїх прав, зокрема, що влаштування спірної споруди створює загрозу його життю або завдало йому шкоду.

Верховний Суд зауважує, що відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства, власність зобов`язує, власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян.

Суд першої інстанції встановив, що через самовільно влаштовану відповідачем споруду у позивача відсутній доступ до газового крану, належного йому сараю, який позначений літ. «Е» на технічному плані, відсутній доступ для його обслуговування та здійснення ремонту, споруда пошкоджує стан його сараю та будинку через постійні замокання.

Посилання у суді першої інстанції ОСОБА_2 , що спірна споруда збудована на належній їй земельній ділянці, не потребує дозволів на її встановлення, а тому не є самочинною, не спростовують доводи позивача про порушення його прав як співвласника будинковолодіння з урахуванням підстав позову.

Суд першої інстанції належним чином встановив обставини справи, дослідив докази у справі, надав їм оцінку, правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, які регулюють відносини власності та вирішив тривалий спір між сторонами, що відповідає завданням цивільного судочинства.

Верховний Суд не бере до уваги заперечення ОСОБА_2 на касаційну скаргу, оскільки на законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції вони не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, виходив з доведеності обставин, на які посилався позивач на обґрунтування своїх вимог. Такі висновки є обґрунтованими та відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Верховний Суд зауважує, що суд апеляційної інстанції помилково в тексті рішення від 06 липня 2017 року вказав, що оскаржується рішення Залізничного районного суду міста Львова від 23 травня 2017 року, оскільки згідно з матеріалами справи рішення суду першої інстанції ухвалено 03 травня 2017 року, апеляційну скаргу подано на рішення від 03 травня 2017 року, ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 25 травня 2017 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою на рішення Залізничного районного суду міста Львова від 03 травня 2017 року, ОСОБА_1 звернувся з касаційною скаргою на рішення Апеляційного суду Львівської області від 06 липня 2017 року, яке просив скасувати та залишити в силі рішення Залізничного районного суду міста Львова від 03 травня 2017 року.

Проте допущена судом апеляційної інстанції описка не перешкодила суду касаційної інстанції перевірити доводи касаційної скарги.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 413 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом було скасовано судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Отже, касаційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду апеляційної інстанції - скасуванню, а рішення суду першої інстанції - залишенню в силі.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

З огляду на задоволення касаційної скарги, судовий збір, сплачений відповідачем за перегляд справи у суді касаційної інстанції, підлягає компенсації за рахунок позивача.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 06 липня 2017 року скасувати, рішення Залізничного районного суду міста Львова від 03 травня 2017 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 661 (шістсот шістдесят одну) грн 20 коп судового збору, сплаченого за розгляд справи у суді касаційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий А. С. Олійник

Судді: І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко