Справа № 417/7002/18
Провадження № 2/417/114/19
РІШЕННЯ

Іменем україни

(ЗАОЧНЕ)

"27" лютого 2019 р. с. Марківка Луганської області

Марківський районний суд Луганської області в складі:

головуючого судді Рукас О.В.

за участі секретаря Брюховецької О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду с. Марківка Луганської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в :

11.12.2018 року позивач в особі представника ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування свого позову посилається на те, що відповідно до договору дарування житлового будинку від 06.06.2018 р., укладеного між нею та відповідачем ОСОБА_3, вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1. Вищезазначений договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Марківського нотаріального округу Луганської області Вагіним О.А. та зареєстрований в реєстрі за № 564 від 06.06.2018 р. Право власності на цей житловий будинок та земельну ділянку, на якій розташований будинок, зареєстровано за нею в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 06.06.2018 р. номер запису про право власності відповідно НОМЕР_2 та НОМЕР_3, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 06.06.2018 р.

Відповідно до довідки про склад сім'ї та проживання, виданої Марківською селищною радою Марківського району Луганської області № 2201 від 25.06.2018 р., за вищевказаною адресою зареєстровані вона та відповідач ОСОБА_3 Вона є зареєстрованою в цьому житловому будинку з 24.09.2009 року та з цього періоду користується, проживає та несе витрати по утриманню житлового будинку.

Відповідач ОСОБА_3, який є її рідним сином, за вказаною адресою не проживає з 2016 року, участі в сплаті за житлово-комунальні послуги не приймає. Він не веде з нею спільне господарство, вони не пов'язані спільним побутом. Його особисті речі в житловому будинку відсутні, він має інше постійне місце проживання, що свідчить про відсутність інтересу відповідача до вказаного житла. Їй відомо, що відповідач весь цей час мешкає в Росії, але інформацією про більш конкретнішу адресу його місця проживання вона не володіє. Зазначені обставини підтверджуються актом, складеним депутатом Марківської селищної ради по виборчому округу № 2 Онопрієнко Т.О. від 26.06.2018 р., про не проживання відповідача в житловому будинку за вказаною адресою з 2016 року. Ці обставини підтверджують свідки, які посвідчили своїм підписом в зазначеному акті депутата - ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Реєстрація відповідача ОСОБА_3 на даний час створює для неї, як власника, певні труднощі, пов'язані з реалізацією своїх прав. Продовжуючи бути зареєстрованим за вищезазначеною адресою житлового будинку, відповідач перешкоджає їй користуватися своєю власністю, оскільки вона не може оформити субсидію на відшкодування витрат на оплату комунальних послуг.

З моменту відчуження (дарування) відповідачем ОСОБА_3 їй житлового будинку припиняється його право власності на це майно. З моменту припинення права власності на цей житловий будинок, припиняється також правомочність користування ним, яке нерозривно пов'язане з власністю.

Відповідач, як попередній власник житлового будинку, так і член сім'ї, продовжує бути зареєстрованими у житловому будинку, але фактично в ньому не проживає більше двох років, тобто понад встановлені законодавством терміни, тим самим порушує її права на власний розсуд розпоряджатись належним житлом, вона, як власник житлового будинку, вправі вимагати усунення цих перешкод шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком для зняття його в подальшому з реєстраційного обліку.

Позивач в судове засідання не з'явилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечувала (а.с.41).

Відповідач в судове засідання не з'явився, про причини своєї неявки суду не повідомив, своїм правом на подачу відзиву не скористалася, хоча була належним чином повідомлений про дату, місце та час судового засідання (а.с. 54).

Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Тому зі згоди позивача суд вважає можливим провести заочний розгляд справи у відсутність сторін та ухвалити заочне рішення у справі, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.

27.02.2019 року згідно ст.281 ЦПК України, без виходу суду до нарадчої кімнати, постановлено ухвалу про заочний розгляд справи з занесенням до протоколу судового засідання.

В силу положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини.

Згідно копії Договору дарування житлового будинку від 06.06.2018 р., укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, позивач є власником житлового будинку № АДРЕСА_1, який посвідчений приватним нотаріусом Марківського нотаріального округу Луганської області Вагіним О.А. та зареєстрований в реєстрі за № 564 від 06.06.2018 р.(а.с.8-9).

Право власності на житловий будинок та земельну ділянку, на якій розташований будинок, зареєстровано за ОСОБА_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 06.06.2018 р. номер запису про право власності НОМЕР_2 та НОМЕР_3 відповідно, що підтверджується Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 06.06.2018 р.(а.с.10,11).

Відповідно до копії Технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_1, від 21.08.2006 року, власником зазначеного житлового будинку вказана ОСОБА_1, розмір частки власності - ціле (а.с.16-18).

Згідно довідки про склад сім'ї та проживання, виданої Марківською селищною радою Марківського району Луганської області № 2201 від 25.06.2018 р., за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 та її син ОСОБА_3 (а.с.14).

Із Акта депутата Марківської селищної ради Марківського району Луганської області Онопрієнко Т.О., підписаного свідками ОСОБА_6, ОСОБА_7 встановлено, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, дійсно зареєстрований в АДРЕСА_1, але за вказаною адресою не проживає з 2016 року (а.с.15).

Таким чином в судовому засіданні судом було встановлено, що між позивачем та відповідачем виникли правовідносини, що регулюються главою 28, 32 Цивільного кодексу України «Право власності на житло» та «Право користування чужим майном».

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з наступного.

Згідно з ч.1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ст. 41 Конституцією та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97р. відповідно до закону № 475/97-ВР від 17.07.97р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Також, правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р., у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р., у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд.

Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов'язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом.

Зі змісту статті 16 ЦК України вбачається, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник житлового будинку, квартири, згідно зі ст. 383 ЦК України, має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Власник майна, згідно зі ст. 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Виходячи з положень ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно із ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За приписами ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідач ОСОБА_3 є членом сім'ї позивача, оскільки є її сином.

Так, пред'явлення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є належним способом захисту цивільних прав, що в подальшому є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання відповідними уповноваженими органами.

Така позиція підтверджується висновками Верховного Суду України, викладеними в постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Зокрема, у тексті постанови зазначено, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом із тим одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньої; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Отже суд вважає, що позивач має право вимагати визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки він відсутній понад один рік.

Втрата права користування житловим приміщенням є підставою відповідно до ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи, яка втратила право користування житловим приміщенням, оскільки зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином за наявності рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням, особа підлягає зняттю з реєстрації місця проживання на підставі Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

На підставі викладеного, враховуючи, що відповідач більше двох років не проживає у вищевказаній будівлі позивача, чим створює перешкоди у володінні та користуванні будинком, суд приходить до висновку, що позов заявлено обґрунтовано і він підлягає задоволенню.

Згідно з п. 6 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Позивач звільнена від сплати судового збору, оскільки є інвалідом першої групи безстроково (а.с.7), тому суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 768,40 грн.

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 317, 319, 386,391,405 ЦК України, ст. ст. 7, 8,12, 81, 141, 142, 258-259, 263, 264, 265, 273, 352, 355 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити у повному обсязі.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця с.Кабичівка Марківського району Луганської області таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь держави судовий збір у сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

Копію заочного рішення надіслати відповідачу.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Із урахуванням пункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції, яка набрала чинності 15.12.2017 року) рішення може бути оскаржено позивачем шляхом подання апеляційної скарги до Луганського апеляційного суду через Марківський районний суд Луганської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя О.В.Рукас