Постанова

Іменем України

24 липня 2019 року

м. Київ

справа № 755/16059/15-ц

провадження № 61-29051 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Кривцової Г. В.,

Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації публічного акціонерного товариства«Дельта Банк»;

відповідач - ОСОБА_1 ;

представник відповідача - Осадча Анна Валеріївна ;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства«Дельта Банк» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва у складі судді

Осаулова А. А. від 19 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва у складі колегії суддів: Махлай Л. Д., Мазурик О. Ф., Кравець В. А.,

від 03 жовтня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України

у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації публічного акціонерного товариства«Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 11 вересня 2006 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредитні кошти у розмірі 24 455 доларів США під 11 % річних на строк з 11 вересня 2006 року по

11 вересня 2013 року.

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу права вимоги, згідно умов якого до

ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги за вищевказаним договором про надання споживчого кредиту, який укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 . Таким чином, ПАТ «Дельта Банк» у силу статей 512, 513 ЦК України набуло право вимоги, як новий кредитор, до ОСОБА_1 за кредитним договоромвід 11 вересня 2006 року.

Оскільки ОСОБА_1 свої зобов`язання за вищевказаним кредитним договором належним чином не виконувала, на вимоги банку не реагувала, станом на 31 липня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі

700 440 грн, з яких: 407 112, 89 грн - тіло кредиту; 293 327, 11 грн - відсотки за користування кредитом.

Посилаючись на викладене, ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ «Дельта Банк» просило суд стягнути з ОСОБА_1

на свою користь заборгованість за кредитним договором від 11 вересня

2006 року у розмірі 700 440 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 липня 2017 року позов ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 за кредитним договором від 11 вересня 2006 року на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість по відсоткам за користування кредитними коштами

за період з 21 серпня 2012 року по 11 вересня 2013 року у розмірі

58 186, 88 грн. У задоволенні решти позову відмовлено.

Задовольняючи частково позов банку, суд першої інстанції виходив із того, що із урахуванням заявлених позовних вимог можливе лише стягнення відсотків за користування кредитом у межах дії кредитного договору та

в межах позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачкою, а саме з 21 серпня 2012 року по 11 вересня 2013 року, оскільки основна сума кредиту вже була стягнута іншим судовим рішенням.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 03 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» відхилено, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 липня 2017 року залишено без змін.

Погоджуючись із висновками районного суду, апеляційний суд також зазначив, що відповідачка належним чином не виконала взяті на себе зобов`язання, унаслідок чого утворилась заборгованість за кредитним договором. Проте позивач звернувся з позовом до суду з пропуском строку позовної давності, про застосування якого заявила відповідачка, оскільки рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 28 травня 2010 року, що набрало законної сили, стягнуто солідарно з відповідачки та поручителя на користь банку кредитну заборгованість, тобто відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України банк змінив строк виконання основного зобов`язання й набув право пред`явити позов до боржника протягом останніх трьох років з дня закінчення строку дії кредитного договору.

Короткий зміст касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Дельта Банк»

в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким позов банку задовольнити у повному обсязі.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 20 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі та витребувано її матеріали зШевченківського районного суду м. Києва.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

У червні 2019 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано судді-доповідачу.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували, що рішення Святошинського районного суду м. Києва від 28 травня 2010 року, що набрало законної сили, яким стягнуто, у тому числі з відповідачки

на користь банку заборгованість за кредитним договором, не виконується,

у зв'язку із чим заборгованість постійно зростає. За цей час продовжувались нараховуватись відсотки за користування неповернутими ОСОБА_1 кредитним коштами, які підлягають стягненню. При цьому вказане рішення суду не змінює умови кредитного договору, з якими позичальник погодилася, а тому повинні виконуватися належним чином згідно вимог статті 526 ЦК України.

ОСОБА_1 судові рішення не оскарженні, а у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення від її представника - Осадчої А. В. - на касаційну скаргу, в якому зазначено, що оскаржувані судові рішення

є законними та обґрунтованими, а доводи касаційної скарги - безпідставними. Та обставина, що рішення Святошинського районного суду м. Києва від 28 травня 2010 року, за яким стягнуто заборгованість з позичальника та поручителя у солідарному порядку, не виконано не дає підстав для повторного стягнення тіла кредиту та відсотків за користування кредитними коштами за період, за який вони вже стягнуті. До того ж банком не надано доказів невиконання рішення суду, ні доказів звернення до виконавчої служби з питання примусового виконання цього судового суду.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків. Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

У частині першій статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець

має право на одержання від позичальника процентів від суми позики,

якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Застосовуючи наведені норми права Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постановах: від 28 березня 2018 року

у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вирішуючи спір, врахувавши наведені вище норми матеріального права та обставини справи, належним чином дослідивши та оцінивши подані сторонами докази, суди дійшли правильного висновку про те, що відповідачка належним чином не виконала взяті на себе зобов`язання, унаслідок чого утворилась заборгованість за кредитним договором.

Проте рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 28 травня 2010 року, що набрало законної, стягнуто на користь банку заборгованість

з позичальника та поручителя у солідарному порядку, а тому право нарахування відсотків припинено. При цьому вимог по статті 625 ЦПК України позивачем заявлено не було.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають.

Інших доводів касаційна скарга не містить.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»

в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 03 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Г. В. Кривцова

Д. Д. Луспеник