Постанова

Іменем України

13 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 630/715/16-ц

провадження № 61-4215св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач, відповідач за зустрічним позовом - Публічне акціонерне товариство «Кредобанк»,

відповідач, позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Кредобанк» на рішення Люботинського міського суду Харківської області від 04 вересня 2017 року у складі судді Малихіна О. О. та постанову Харківського апеляційного суду від 23 січня 2019 рокуу складі колегії суддів: Пилипчук Н. П., Кругової С. С., Колтунової А. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог, заперечень на позови і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У листопаді 2016 року Публічне акціонерне товариство «Кредобанк» (далі - ПАТ «Кредобанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 28 листопада 2006 року між Відкритим акціонерним товариством «Кредобанк» (далі - ВАТ «Кредобанк»), яке змінило назву на ПАТ «Кредобанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №Ф2043/11-06 (А010151) (далі - Кредитний договір), за умовами якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 20 000 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 12,5 % річнихз кінцевим терміном повернення до 01 листопада 2026 року. Відповідач не виконував належним чином своїх зобов`язань, тому 14 травня 2015 року банк направив на його адресу вимогу про дострокове погашення заборгованості, яка ним отримана, проте не виконана. У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за Кредитним договором станом на 21 вересня 2016 року в нього утворилася заборгованість перед банком в розмірі 15 133,08 доларів США, яка складається з: 11 392,14 доларів США - неповернутої суми кредиту; 2 890,77 доларів США - прострочених процентів; 600 грн - простроченої суми комісії за адміністрування кредиту, 850,15 доларів США - пені. Враховуючи викладене, ПАТ «Кредобанк» просило стягнути з відповідача на свою користь вказану заборгованість та понесені судові витрати.

В запереченні на позовну заяву представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 зазначила, що наданий банком розрахунок заборгованості за Кредитним договором є суперечливим, необґрунтованим і не може бути належним доказом, оскільки банком не враховано сплачені позичальником кошти у відповідні періоди з листопада 2006 року по червень 2015 року. У зв`язку з недоведеністю розміру заборгованості за Кредитним договором ОСОБА_2 просила відмовити в задоволенні позовних вимог.

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом, який уточнив у процесі розгляду справи, доПАТ «Кредобанк» про визнання Кредитного договору недійсним, посилаючись на те, що його умови суперечать вимогам статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», не містять повної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту. До Кредитного договору включені несправедливі умови, зокрема про необхідність сплати комісії за обслуговування кредиту. Також умови Кредитного договору передбачають відповідальність позичальника в разі невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, в той час як жодної відповідальності банку перед позичальником у договорі не визначено, наслідком чого є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків сторін на шкоду споживача. Зазначений у договорі розмір пені не відповідає вимогам Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань». Умови Кредитного договору щодо обов`язку позичальника здійснити страхування життя суперечать положенням частини першої статті 7 Закону України «Про страхування», якою передбачено, що страхування життя не є обов`язковим видом страхування в Україні. Крім цього, Кредитний договір не містить графіка платежів на погашення кредиту, детального розпису сукупної вартості кредиту, що дає банку право проводити зарахування коштів від позичальника на власний розсуд та фактично може спричинити прострочення з боку позичальника.

Ухвалою Люботинського міського суду Харківської області від 20 березня 2017 року, внесеною до журналу судового засідання, прийнято зустрічний позов ОСОБА_1 до спільного розгляду з позовом ПАТ «Кредобанк», об`єднано їх в одне провадження.

Заперечуючи проти зустрічного позову, ПАТ «Кредобанк» зазначило, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та безпідставними, оскільки Кредитний договір повністю відповідає вимогам чинного законодавства, підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов та мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Також ПАТ «Кредобанк» подало заяву про застосування позовної давності до вимог ОСОБА_1 , в якій посилалося на те, що оспорюваний Кредитний договір було укладено 28 листопада 2006 року, тому позовна давність спливла 28 листопада 2009 року.

Рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 04 вересня 2017 року в задоволенні позову ПАТ «Кредобанк» відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано Кредитний договір недійсним. Стягнуто з ПАТ «Кредобанк» на користь держави в особі Державної судової адміністрації України судовий збір в розмірі 640 грн.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що зустрічний позов ОСОБА_1 є обґрунтованим і підлягає задоволенню, а Кредитний договір - визнанню недійсним, оскільки під час його укладення банк відступив від принципу рівності сторін і не надав позичальнику необхідної та достовірної інформації про свої послуги. У зв`язку з визнанням Кредитного договору недійсним відсутні підстави для задоволення первісного позову ПАТ «Кредобанк».

Постановою Харківського апеляційного суду від 23 січня 2019 року апеляційну скаргу ПАТ «Кредобанк» задоволено частково, рішення Люботинського міського суду Харківської області від 04 вересня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову ПАТ «Кредобанк» відмовлено. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що Кредитний договір відповідає вимогам, які передбачені частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», містить відомості про: суму та строк кредитування (пункт 2.1 Кредитного договору); мету кредиту (пункт 2.2 Кредитного договору); інформацію про всі платежі, які повинен здійснити позичальник у зв`язку з отриманням кредиту (пункт 3.1 Кредитного договору); розмір, порядок нарахування та сплати процентів за користування кредитом (пункти 3.2, 3.3, 3.4 Кредитного договору); варіанти повернення кредиту, в тому числі й достроково (розділ 4 Кредитного договору); форми його забезпечення (розділ 6 Кредитного договору). Згідно з пунктом 9.6 Кредитного договору шляхом підписання цього договору позичальник підтверджує, що ознайомився з умовами кредитування, діючими тарифами банку та загальною вартістю кредиту. Отже, сторонами досягнуто згоди щодо істотних умов договору, зокрема щодо розміру кредиту, валюти кредитування, відсоткової ставки за Кредитним договором, а також порядку погашення кредиту. При укладенні Кредитного договору ОСОБА_1 ознайомився та погодився з його умовами, підписав його, отримав кредит та використав його за цільовим призначенням, не заперечував щодо умов договору, виконував ці умови протягом тривалого часу. В матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_1 не була надана інформація, яка б не давала можливості в повній мірі усвідомити, який договір він укладає та на яких умовах. Порядок отримання кредиту в доларах США був узгоджений сторонами при укладанні договору, він не суперечить вимогам законодавства, і позивач не спростував визначену у статті 204 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) презумпцію правомірності правочину та не довів, що сторонами не були дотримані визначені у статті 203 ЦК України загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «Кредобанк» про визнання Кредитного договору недійсним. Щодо первісних позовних вимог ПАТ «Кредобанк», то 22 серпня 2008 року банком направлено ОСОБА_1 повідомлення про зміну процентної ставки за кредитом, яка з вересня 2008 року становила 15 % річних. Згідно з умовами пункту 3.8 Кредитного договору позичальник зобов`язаний був протягом 10 днів від дати надіслання повідомлення з`явитися до банку для укладення додаткового договору. ОСОБА_1 до банку не з`явився, тому згідно з пунктом 3.9 Кредитного договору зобов`язаний був до 08 вересня 2008 року повністю повернути суму кредиту та сплатити проценти, комісії за користування кредитом на день повернення. Отже, направивши повідомлення про зміну процентної ставки ОСОБА_1 , банк змінив строк виконання зобов`язання і 08 вересня 2008 року настав строк повернення кредиту в повному обсязі. З листопада 2006 року по вересень 2008 року ОСОБА_1 сплатив 4 443,20 доларів США на погашення процентів і до вересня 2008 року заборгованості за процентами не мав. Після зміни строку кредитування ОСОБА_1 сплатив 13 925,33 доларів США. Оскільки відповідач отримав кредит в сумі 20 000 доларів США, на погашення тіла кредиту банком зараховано 8 000 доларів США, а сплачені ним 13 925,33 доларів США також підлягають зарахуванню на погашення тіла кредиту, то банком не доведено наявності та розміру заборгованості, у зв`язку з чим позовні вимоги не можна вважати обґрунтованими.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У лютому 2019 року ПАТ «Кредобанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Люботинського міського суду Харківської області від 04 вересня 2017 року та постанову Харківського апеляційного суду від 23 січня 2019 року в частині відмови в задоволенні первісного позову і ухвалити нове рішення, яким цей позов задовольнити повністю.

Касаційна скарга мотивована тим, що умовами Кредитного договору передбачено строк його дії до 01 листопада 2026 року, а вимога про повне дострокове повернення кредиту направлена позичальнику у травні 2015 року. Тому апеляційний суд дійшов необґрунтованого висновку про припинення права банку нараховувати проценти за користування кредитом з 08 вересня 2008 року. При цьому апеляційний суд помилково послався на правову позицію, яка викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18). Збільшення процентної ставки за користування кредитом здійснено банком відповідно до умови пунктів 3.7-3.9 Кредитного договору і протягом 2008-2014 років ОСОБА_1 сплачував кошти на погашення заборгованості за процентами у зміненому банком розмірі, тобто погодився на збільшення процентної ставки. Висновок апеляційного суду про те, що сплачені позичальником проценти у розмірі 13 925,33 доларів США підлягають зарахуванню на погашення заборгованості за тілом кредиту, є безпідставним і суперечить положенням статті 526 та частини першої статті 1054 ЦК України.

У травні 2019 року представник ОСОБА_1 адвокат Лещенко О. О. подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а судові рішення в оскаржуваній частині - без змін, зазначивши про їх законність і обґрунтованість та безпідставність доводів скарги.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 04 березня 2019 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Люботинського міського суду Харківської області.

19 березня 2019 року справа № 630/715/16-ц надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 31 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

За змістом касаційної скарги рішення Люботинського міського суду Харківської області від 04 вересня 2017 року та постанова Харківського апеляційного суду від 23 січня 2019 року в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «Кредобанк» про визнання недійсним Кредитного договору в касаційному порядку не оскаржуються, тому в силу положень частини першої статті 400 ЦПК України Верховним Судом не переглядаються.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судами встановлено, що 28 листопада 2006 року між ВАТ «Кредобанк», яке змінило назву на ПАТ «Кредобанк», та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 20 000 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 12,5 % річних з кінцевим терміном повернення до 01 листопада 2026 року.

Згідно з пунктом 4.1. Кредитного договору ОСОБА_1 зобов`язався повернути банку кредит в повному обсязі в порядку і терміни, передбачені цим договором (пунктами 2.1, 3.9) та/або додатками до нього. Повернення суми кредиту здійснюється щомісячно, рівними частинами по 84 долари США не пізніше останнього робочого дня поточного місяця, якщо інше не передбачено цим договором та/або додатками до нього.

Розмір процентної ставки 12,50 %, процедура нарахування процентів за користування кредитом та порядок їх сплати позичальником визначені у пунктах 3.2, 3.3, 3.4 Кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом статей 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Неустойка за своєю правовою природою володіє акцесорним характером і, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов`язання.

Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18, зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики в разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Згідно з наданим банком розрахунком станом на 21 вересня 2016 року заборгованість ОСОБА_1 за Кредитним договором складала 15 133,08 доларів США, з яких: 11 392,14 доларів США - неповернута сума кредиту; 2 890,77 доларів США - прострочені проценти; 600 грн - прострочена сума комісії за адміністрування кредиту, 850,15 доларів США - пеня. При цьому ОСОБА_1 не мав заборгованості зі сплати процентів до вересня 2008 року. Загалом на сплату процентів банком зараховано 18 368,54 доларів США, з яких 4 443,20 доларів США - за період з листопада 2006 року по вересень 2008 року, а 13 925,33 доларів США - з жовтня 2008 року по грудень 2014 року. За період з листопада 2006 року по червень 2015 року банком зараховано 8 607,86 доларів США на погашення заборгованості за тілом кредиту.

Пунктом 3.7 Кредитного договору сторони передбачили, що у разі зміни законодавства України щодо здійснення кредитування, облікової ставки Національного банку України, інших економічних умов, що впливають на ціну кредитних коштів, банк має право самостійно змінити розмір процентної ставки за кредитом, попередивши про це письмово позичальника рекомендованим листом протягом 7 днів з дати внесення таких змін.

22 серпня 2008 року на адресу ОСОБА_1 банком було направлено повідомлення про зміну процентної ставки за Кредитним договором, яка з вересня 2008 року встановлена в розмірі 15 % річних.

Зазначене повідомлення ОСОБА_1 отримав 29 серпня 2008 року.

За змістом пункту 3.8 Кредитного договору позичальник зобов`язаний протягом 10 днів від дати надіслання банком повідомлення (пункт 3.7) з`явитися у банк для укладення додаткового договору.

Пунктом 3.9 Кредитного договору передбачено, що при незгоді позичальника з пропозицією банку на зміну розміру процентної ставки та/або нез`явленні позичальника у банк в порядку та в строк, встановлений пунктом 3.8 цього договору, позичальник зобов`язаний в 10-денний строк з часу надіслання банком повідомлення (пункт 3.7) повністю повернути суму кредиту та виплатити проценти, комісії за користування кредитом на день повернення.

Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення.

Отримавши повідомлення банку про зміну процентної ставки, ОСОБА_1 не з`явився до банку для укладення додаткового договору.

Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини третьої статті 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

У разі зміни договору, як зазначено в частині третій статті 653 ЦК України, зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, в якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватися і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-511цс15.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що внаслідок зміни банком процентної ставки та неукладення додаткового договору настав строк повернення кредиту, який ОСОБА_1 зобов`язаний був повернути в повному обсязі 08 вересня 2008 року.

З наданого банком розрахунку вбачається, що ОСОБА_1 отримав кредит в розмірі 20 000 доларів США, а на його погашення сплатив всього 28 976,40 доларів США. При цьому, встановивши, що на час зміни банком строку виконання основного зобов`язання (вересень 2008 року) позичальник не мав заборгованості зі сплати процентів і що банк безпідставно зарахував 13 925,33 доларів США, сплачених відповідачем в період з жовтня 2008 року по грудень 2014 року, на погашення процентів, апеляційний суд правильно виходив з того, що позивачем не доведено наявності та розміру заборгованості за Кредитним договором.

Банк не довів належними і допустимими доказами отримання від позичальника згоди на збільшення процентної ставки за Кредитним договором та правомірності зарахування сплачених ним після 08 вересня 2008 року коштів саме на погашення заборгованості за процентами за користування кредитом.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-80, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що умовами Кредитного договору передбачено строк його дії до 01 листопада 2026 року і вимога про повне дострокове повернення кредиту була направлена позичальнику лише у травні 2015 року, не заслуговують на увагу, оскільки апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 не з`явився до банку для укладення додаткового договору, тому згідно з пунктом 3.9 Кредитного договору зобов`язаний був у 10-денний строк з часу надіслання банком повідомлення від 29 серпня 2008 року, тобто до 08 вересня 2008 року, повністю повернути суму кредиту та виплатити проценти, комісії за користування кредитом на день повернення. Тобто змінений строк виконання основного зобов`язання настав 08 вересня 2008 року.

Посилання заявника на те, що ОСОБА_1 погодився із збільшенням процентної ставки за користування кредитом і протягом 2008-2014 років сплачував кошти саме на погашення заборгованості за процентами, є неспроможними, оскільки згідно з вищенаведеними умовами Кредитного договору згода позичальника на збільшення процентної ставки була обумовлена не лише надісланням йому банком відповідного повідомлення, а й укладенням додаткової угоди, яку сторони не уклали.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки апеляційним судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржуване рішення суду апеляційної інстанцій відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Оскільки апеляційним судом рішення суду першої інстанції скасоване у повному обсязі, то вимоги заявника про скасування рішення місцевого суду не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Кредобанк» залишити без задоволення.

Постанову Харківського апеляційного суду від 23 січня 2019 року в частині вирішення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук

М. Ю. Тітов