2 травня 2019 року Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді Соболєвої І.П.,
за участю секретаря судового засідання Хома Д.М.,
розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі сулу в м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Управління державної реєстрації фізичних осіб Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа: Управління державної реєстрації фізичних осіб Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, вищевказаним позовом.
В обґрунтування позовних вимог, як на підставу позову посилається на наступне.
Позивач ОСОБА_1 мешкає та зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1. Зазначена квартира належала на праві власності батькам позивача – ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які померли ІНФОРМАЦІЯ_3 та ІНФОРМАЦІЯ_4 відповідно.
Згідно довідки, виданої приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Едемською-Фастовець О.О. за вих. № 597/02/14 від 13.08.2018, 20.05.2016 відкрита спадкова справа № 31/2016 після померлої ОСОБА_4, спадкоємцем після смерті якої є позивач.
У квартирі АДРЕСА_1 також зареєстрована відповідач – ОСОБА_2, яка є тіткою позивача. Проте, з січня 2014 року вона у квартирі не проживає, оскільки виїхала на постійне місце проживання до Франції.
Таким чином, з січня 2014 року по теперішній час відповідач ОСОБА_2 відсутня за зареєстрованим місцем проживання.
На теперішній час позивач є пенсіонером, його дохід не позбавляє нести витрати на утримання квартири та комунальних послуг у повному обсязі, проте йому було відмовлено у призначенні субсидії з причин наявності реєстрації у належній йому квартирі особи, відомості про доходи якої він не має можливості надати
ОСОБА_1 просив усунути перешкоди у користуванні квартирою шляхом визнання відповідача ОСОБА_2, 1940 року народження, такою, що втратила право користування жилим приміщенням, розташованого за адресою: АДРЕСА_1.
Позивач та його представник в судове засідання не з’явилися, але адвокат Бекліміщев О.В. подав заяву, в якій просить справу слухати у його відсутність, на заявлених вимогах наполягає та просить їх задовольнити, не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі.
Відповідач ОСОБА_2 до суду не з’явилася, хоча про час та місце слухання справи сповіщалася у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомила, процесуальним правом подати відзив на позову заяву не скористались.
Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, слідує, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Представник третьої особи Управління державної реєстрації фізичних осіб Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради в судове засідання не з’явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, що стверджується матеріалами справи, причини неявки суду невідомі.
Зі згоди представника позивача, яка не заперечує проти заочного розгляду справи, суд знаходить за можливим розглянути справу у відсутності відповідача, згідно до вимог частини 4 ст. 223 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів з постановленням заочного рішення, що відповідає положенням статті 280 цього Кодексу.
У зв’язку з неявкою у судове засідання сторін на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.
Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об’єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов наступного висновку.
Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
До спірних правовідносин підлягає застосуванню стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Перший протокол, Конвенція), відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Крім того, як передбачено ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно приписів ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 мешкає та зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1. Зазначена квартира належала на праві власності батькам позивача – ОСОБА_3 та ОСОБА_4, на підставі договору, однак батьки померли ІНФОРМАЦІЯ_3 та ІНФОРМАЦІЯ_4 відповідно, що підтверджується долученими до позовної заяви свідоцтвами про смерть.
Згідно довідки, виданої приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Едемською-Фастовець О.О. за вих. № 597/02/14 від 13.08.2018, 20.05.2016 відкрита спадкова справа № 31/2016 після померлої ОСОБА_4, спадкоємцем після смерті якої є позивач ОСОБА_1
До теперішнього часу свідоцтво про право на спадщину позивачем не отримано у зв’язку з відсутністю у нього на це грошових коштів.
У квартирі АДРЕСА_1 також зареєстрована відповідач – ОСОБА_2, яка є тіткою позивача, що підтверджується витребуваною судом інформації з Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради в порядку ст. 187 ЦПК України.
Згідно акту комісії КП «Основаніє» від 25.06.2016, складеного зі слів сусідів, ОСОБА_2 з січня 2014 року по теперішній час у квартирі АДРЕСА_1 не проживає.
Долученими до позову листами, адресованих позивачу, стверджується, що ОСОБА_2 проживає во Франції.
Досліджуючи та оцінюючи наявні докази по справі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Статтею 8 Європейської конвенції з прав людини (далі Конвенція) гарантовано кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 02.12.2010 «Справа Кривіцька і Кривіцький проти України», у контексті Конвенції, поняття «Житло» не обмежується приміщеннями, в яких проживають на законних підставах або які були у законному порядку встановлені, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв’язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є самою крайньою формою втручання у права на житло.
Так, в даній конкретній ситуації визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого житла, яке в свою чергу не є абсолютним.
Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.
Об’єктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України).
Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Права власника квартири визначені ст. 383 ЦК України і ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання інших членів сім’ї, інших осіб і розпоряджатися своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до статті 14 ЦК України, цивільні обов’язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.
Статтями 15, 16, 20 ЦК України передбачено право особи на судовий захист свого цивільного права у разі його порушення.
Виходячи зі змісту частини першої статті 317 ЦК України, проживання у житлі, що є об’єктом права приватної власності, за своєю юридичною природою є складовою права користування нею як об’єктом власності.
Відповідно до статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди, чи зобов’язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод (в тому числі виселення громадян із належних йому на праві власності приміщень тощо).
Відповідно до п. 34 Постанови ПВССУ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім’ї, попередніми членами його сім’ї, а також членами сім’ї попереднього власника житла.
Відомостей про укладання будь-яких угод про порядок користування жилим приміщенням між сторонами судом не встановлено.
Враховуючи те, що відповідач не є власником (співвласником) спірного приміщення, не проживає за місцем реєстрації з 2014 року, суд вважає доведеним, що вона втратила право користування квартирою, у зв’язку з чим право власності позивача у даній справі підлягає захисту.
За змістом ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Вимоги про розподіл судових витрат понесених позивачем у зв’язку з розглядом справи, позивачем не заявлялися, тому суд відносить ці витрати на його рахунок.
На підставі вищевикладеного та керуючись статтею 8 Європейської конвенції з прав людини ст.ст. 4, 6, 10, 12, 13, 81–83, 141, 247, 263–264, 268, 280–282 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа – Управління державної реєстрації фізичних осіб Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.
Усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1, квартирою АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_2, 1940 року народження, такою, що втратила право користування жилим приміщенням, у квартирі АДРЕСА_1.
Заочне рішення може бути переглянуте Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя І.П. Соболєва