Постанова

Іменем України

08 травня 2019 року

м. Київ

справа № 336/7277/17

провадження № 61-47948св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач – ОСОБА_4 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - виконавчий комітет Терсянської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя, у складі судді Дмитрюк О. В., від 06 червня 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду, у складі колегії суддів: Бєлки В. Ю., Дашковської А. В., Онищенко Е. А., від 07 листопада 2018 року.

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - виконавчий комітет Терсянської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області про визнання договору дарування та державної реєстрації права власності на земельну ділянку недійсними.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що на підставі рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 27 квітня 2000 року № 175/103 та державного акту на право приватної власності на землю від 30 травня 2000 року ОСОБА_2 було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0503 га на території АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель.

13 вересня 2005 року між ним та його матір'ю ОСОБА_2 був укладений договір дарування, згідно якого дарувальник подарувала, а обдарований прийняв у дар 7/10 частин житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною часткою господарчих та побутових будівель і споруд. Частиною другою пункту 1 договору дарування було передбачено, що житловий будинок, частка якого дарується, знаходиться на земельній ділянці розміром 500 кв. м.

24 квітня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір дарування 3/10 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , а також договір дарування 1/2 частини земельної ділянки, площею 0,0503 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , що розташована за вказаною адресою.

Враховуючи, що ОСОБА_2 не мала права укладати з ОСОБА_3 договір дарування 1/2 частини земельної ділянки, площею 0,0503 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки на час укладання договору дарування 7/10 частин зазначеної земельної ділянки належали йому, а 3/10 частин перейшли до ОСОБА_3 одночасно з укладанням договору між ними договору дарування 3/10 частин будинку, то зазначений договір дарування є недійсним, оскільки ОСОБА_2 незаконно подарувала належне йому за законом майно.

Із урахуванням зазначеного, позивач просив позов задовольнити, визнати недійсним договір дарування 1/2 частини земельної ділянки площею 0,0503 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , який був укладений 24 травня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кияницею Н. В. і зареєстрований в реєстрі за № 1505. Скасувати державну реєстрацію права власності спірної земельної ділянки.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 червня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що дарувальник ОСОБА_2 при укладанні 13 вересня 2005 року договору дарування 7/10 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , мала право подарувати позивачу 7/10 частин земельної ділянки чи іншу частину земельної ділянки, однак відповідний договір не укладала. Оспорений позивачем правочин не порушує його права, як власника 7/10 частин житлового будинку, який також набув право власності на частину земельної ділянки в силу статті 377 ЦК України. ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 належну їй на законних підставах частину земельної ділянки, вільну від будівель ОСОБА_4

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Запорізького апеляційного суду від 07 листопада 2018 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 червня 2018 року - без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок про відсутність підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України, для визнання недійсним договору дарування частини земельної ділянки від 24 травня 2015 року, укладеного між відповідачами. Права позивача оспореним правочином не порушено, окрім того, між сторонами було укладено угоду, якою встановлено порядок володіння та користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 , підписи сторін на якій були посвідчені нотаріально.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 червня 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 07 листопада 2018 року скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що при вирішенні спору судами неправильно застосовано положення статті 377 ЦК України, статті 120 ЗК України. Після укладення 13 вересня 2005 року договору дарування у відповідача ОСОБА_2 автоматично припинилося право власності на 7/10 частин земельної ділянки під будинком з господарськими спорудами, який вона подарувала позивачу, а тому вона не мала права 04 квітня 2014 року реєструвати за собою право власності на всю земельну ділянку та 24 квітня 2015 року дарувати 1/2 земельної ділянки відповідачу ОСОБА_5

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 14 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 17 квітня 2019 року справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - виконавчий комітет Терсянської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області про визнання договору дарування та державної реєстрації права власності на земельну ділянку недійснимипризначено до судового розгляду.

Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу

У поданому відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_3 посилається на те, що доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів, викладених у судових рішеннях, та не є такими, що дають підстави для їх скасування. Встановлені у справі обставини підтверджують відсутність порушеного права позивача оспореним правочином.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

На підставі рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 27 квітня 2000 року № 175/103 та державного акту на право приватної власності на землю від 30 травня 2000 року, що зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 600, ОСОБА_2 було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0503 га на території м . Запоріжжя АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель.

13 вересня 2005 року ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_4 7/10 частин житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною часткою господарчих та побутових будівель і споруд.

21 вересня 2005 року орендне підприємство Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації зареєструвало право власності позивача на 7/10 частин житлового будинку АДРЕСА_1 і видало витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 21 вересня 2005 року № 8411675, реєстраційний номер 1162007.

24 квітня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір дарування 3/10 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , а також укладено договір дарування 1/2 частини земельної ділянки, площею 0,0503 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , який був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кияницею Н. В. і зареєстрований в реєстрі за № 1505.

Про існування договору дарування частини земельної ділянки позивач дізнався з рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 червня 2016 року у справі № 336/2087/16-ц, яким було задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та встановлено порядок користування земельною ділянкою між сторонами.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 19 жовтня 2016 року у справі № 336/2087/16-ц було скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 червня 2016 року та відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні її позову до ОСОБА_2 про визнання порядку користування земельною ділянкою.

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Звернувшись до суду із позовом позивач посилався на те, що з укладенням 13 вересня 2005 року договору дарування 7/10 частин житлового будинку АДРЕСА_1 останній набув право власності на 7/10 частин земельної ділянки за цією адресою із урахуванням положень частини першої статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України, а тому оспореним договором дарування 1/2 частини земельної ділянки порушені його права, як власника 7/10 частин житлового будинку та земельної ділянки, що є підставою для визнання оспореного договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації.

За змістом статті 377 ЦК України (у редакція, яка була чинною на час набуття позивачем права власності на частину житлового будинку), до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, установлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Згідно зі статтею 120 ЗК України (у редакція, яка була чинною на час набуття позивачем права власності на частину житлового будинку) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

У відповідності до підпункту «ґ» пункту 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, згідно зі статтею 377 ЦК України, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК України Законом України від 27 квітня 2007 року N 997-V - і згідно зі статтею 120 ЗК України, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю та споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного й цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому при застосуванні положень статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку в набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на ній об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Зазначений правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду України від 12 жовтня 2016 року№ 6-2225цс16.

Погоджуючись із висновком районного суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що права позивача оспореним правочином не порушені.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_4 та залишаючи без змін рішення районного суду, апеляційний суд не надав належної оцінки вимогам позивача, а також доводам апеляційної скарги із урахуванням положень статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України, оскільки позивач на підставі договору дарування від 13 вересня 2005 року набув право власності на земельну ділянку, на якій розташований подарований будинок (7/10 частини). Апеляційний суд не надав належної оцінки тому, що земельна ділянка, площею 0,0503 га, по АДРЕСА_1 була надана ОСОБА_2 для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель, а тому укладення договору дарування 1/2 частини земельної ділянки, співвласником якої є позивач, безпосередньо впливає на його права.

Апеляційним судом не з'ясовано, яка частина земельної ділянки, на якій розміщена 7/10 частин житлового будинку та господарських споруд та яка необхідна для їх обслуговування, на підставі договору дарування 13 вересня 2005 року перейшла у власність позивача із урахуванням положень статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України.

Висновки апеляційного суду про те, що між сторонами було укладено угоду про поділ земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , яку підписано сторонами та посвідчено нотаріально, що свідчить про відсутність порушень прав позивача, як власника частини житлового будинку, не спростовують доводи позивача про порушення його прав, як співвласника земельної ділянки, частина якої була відчужена за оспореним договором дарування.

Судом апеляційної інстанції залишено поза увагою пункт 8 договору дарування від 13 вересня 2005 року (а. с. 24) згідно якого зміст статті 120 ЗК України сторонам нотаріусом роз'яснено, а тому укладаючи опорений договір дарування, дарувальник мав би враховувати зміст й наслідки нотаріально посвідченого договору від 13 вересня 2005 року, на підставі якого відбувся перехід прав.

Апеляційним судом не надано належної оцінки обставинам, на які посилався позивач з метою захисту порушеного права, не перевірено правильності встановлених судом першої інстанції обставин.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про невідповідність висновків апеляційного суду вимогам статей 81, 89, 367 ЦПК України.

У відповідності до частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

З урахуванням встановлених обставин, постанова апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. При новому розгляді справи суду необхідно об'єктивно дослідити вказані у цій постанові докази в сукупності з іншими доказами у справі, надати оцінку як доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Запорізького апеляційного суду від 07 листопада 2018 року скасувати та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий

Д. Д. Луспеник

Судді

О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта