П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2019 року

м. Рівне

Справа № 569/2255/17

Провадження № 22-ц/4815/216/19

Головуючий у суді першої інстанції: Панас О.В.

Місце, дата і час ухвалення рішення суду:

01.11.2018 об 11 год. 40 хв. в м. Рівне

Повний текст рішення складено: 06.11.2018

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Бондаренко Н.В., Шимків С.С.,

секретар судового засідання: Брикса Ю.Ю.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_2;

відповідач 1: ОСОБА_3;

відповідач 2: ОСОБА_4;

представники учасників справи:

позивача - ОСОБА_5;

відповідача 1 - ОСОБА_6;

відповідача 2 - ОСОБА_7;

за участі: ОСОБА_2 та представника ОСОБА_3 - адвоката Оспанова Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засідання в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 01 листопада 2018 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про солідарне стягнення боргу,

в с т а н о в и в:

У лютому 2017 року в суд звернувся ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3, (далі - відповідач 1) ОСОБА_4 (далі - відповідач 2) про стягнення боргу у зв'язку з неналежним виконанням рішення Рівненського міського суду від 06 листопада 2013 року у справі № 569/10704/13-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним. Цим рішенням з ОСОБА_4 стягнуто грошові кошти в розмірі 15 000 доларів США згідно з розпискою від 04 січня 2010 року та 120 000 грн. за договором позики від 18 березня 2010 року, а всього на користь позивача стягнуто борг у розмірі 239 895,00 грн.

З таких міркувань просив стягнути з ОСОБА_3, як з солідарного боржника, на його заборгованість в розмірі 239 895,00 грн. за зобов'язаннями ОСОБА_4 відповідно до судового рішення. Також стягнути солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 відсотки за користування грошовими коштами в розмірі 23 365,00 грн., пеню в розмірі 82 103,25 грн., інфляційні втрати в розмірі 245 856,88 грн. та курсову різницю в розмірі 286 260,00 грн., а всього стягнути солідарно 637 585,13 грн. та понесені судові витрати.

Ухвалою Рівненського міського суду від 15 лютого 2017 року позовну заяву залишено без руху з підстав несплати судового збору.

Після усунення недоліків позовної заяви ухвалою Рівненського міського суду від 17 березня 2017 року було відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в судовому засіданні.

18 квітня 2017 року ОСОБА_3 клопотала про застосування строків позовної давності, про що надала відповідну заяву. На її вмотивування зазначила, що оскільки договорами було встановлено, що зобов'язання за першим правочином повинні бути виконаними до 31 січня 2011 року, а за другим - до 01 квітня 2011 року, то позовна давність, перебіг якої розпочався з наступного дня після спливу терміну дії договорів, закінчилася в 2014 році.

Ухвалою Рівненського міського суду від 19 квітня 2017 року ОСОБА_2 відмовлено в задоволені заяви про забезпечення позову, а саме у накладенні арешту в межах суми позову на житловий будинок з надвірними приміщеннями, що знаходиться на АДРЕСА_1, та належить ОСОБА_3

01 грудня 2017 року ОСОБА_3 подала заперечення на позовну заяву. Обґрунтовувала її тим, що позивач не надав жодних доказів, які б підтвердили використання запозичених коштів в інтересах сім'ї. Враховуючи те, що вона не давала згоди на підписання договорів позики, а грошові кошти були використані не в інтересах сім'ї, тому обов'язок по їхньому поверненню має нести лише ОСОБА_4 Більше того, в пункті 13 договору позики від 18 березня 2010 року вказано, що цільовим призначенням позичених коштів є споживчі цілі.

Ухвалою Рівненського міського суду від 01 лютого 2018 року представнику позивача відмовлено в задоволенні клопотання про забезпечення доказів, де просив витребувати у приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу нотаріальну справу за договором купівлі-продажу будинку на АДРЕСА_1. Постановляючи дану ухвалу, суд виходив із того, що предметом позову є спір щодо стягнення заборгованості, яка виникла внаслідок невиконання договорів позики. Нотаріально посвідчені договори щодо набуття права власності на нерухоме майно, які укладені між ОСОБА_3 та особою, яка не є стороною у справі, не оспорюються. Тим паче, факт їх вчинення стверджується наявними у справі доказами.

Ухвалою Рівненського міського суду від 23 травня 2018 року ОСОБА_3 відмовлено в задоволенні клопотання про залучення до участі у справі третьої особи. Адже заявник не довела, а суд не встановив, що прийняте рішення у справі може вплинути на права або обов'язки щодо однієї із сторін, виходячи з підстав пред'явленого позову.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 01 листопада 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 суму трьох відсотків річних за користування грошовими коштами за період з 06 листопада 2013 року по 01 листопада 2018 року в розмірі 35 905,00 грн., пеню за період з 03 лютого 2016 року по 03 лютого 2017 року в сумі 82 103, 25 грн., курсову різницю з 06 листопада 2013 року по 01 листопада 2018 року в сумі 301 890, 00 грн., інфляційні втрати за період з 06 листопада 2013 року по 01 листопада 2018 року в сумі 171 680, 86 грн., а всього 591 579, 11 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 5 915, 11 грн.

У задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 відмовлено повністю.

На рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 позивачем подано апеляційну скаргу, де покликається на його незаконність та необґрунтованість, що полягали у неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, порушенні норм процесуального права і неправильному застосуванні норм матеріального права .

На її обґрунтування зазначалось, що рішенням суду від 06 листопада 2013 року про стягнення заборгованості з ОСОБА_4 було встановлено той факт, що останній укладав договори позики, діючи за згодою другого з подружжя, а сторони не спростували факту укладення договорів в інтересах сім'ї. Отже, права та обов'язки за договорами поширюються на обох з подружжя і стягнення може бути накладене на майно, яке є їхньою спільною сумісною власністю. Крім того, відмовляючи в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 у зв'язку із пропуском позовної давності, суд не врахував, що відповідно до ч.2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Пояснював, що позивач звертався до відповідачів з вимогами про стягнення основної суми боргу, про звернення стягнення на заставне майно в рахунок погашення частини боргу, про стягнення трьох відсотків за користування грошовими коштами, пені, курсової різниці, інфляційних втрат. Оскільки позивач пред'являв позови до суду за кожною вимогою окремо, строк позовної давності переривався. На його думку, також поза увагою залишилось те, що ОСОБА_3 просила застосувати позовну давність лише до вимог про стягнення заборгованості за договорам позики, а тому в суду не було підстав її застосовувати до вимог про стягнення трьох відсотків за користування грошовими коштами, пені, курсової різниці, інфляційних витрат.

З наведених міркувань просить рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову до ОСОБА_3 скасувати і в цій частині прийняти нове, яким вимоги до неї задовольнити повністю.

У поданому відзиві ОСОБА_3 просить залишити без змін оскаржуване рішення, а апеляційну скаргу - відхилити. Вважає безпідставними покликання відповідача на виникнення солідарного обов'язку подружжя по поверненню позичених коштів. Доводячи про хибність заявника щодо використання позики на придбання житлового будинку по АДРЕСА_1, вказує, що житло було придбане нею особисто згідно з договором купівлі-продажу від 14 травня 2015 року, тобто після розірвання шлюбу з ОСОБА_4 Спростовуючи доводи апеляційної скарги щодо неправомірності застосування позовної давності, зазначає, що т.я. термін виконання основної вимоги за договором позики від 04 січня 2010 року встановлений до 31 січня 2011 року, за договором позики від 18 березня 2010 року до 01 квітня 2011 року, тому позовна давність за вимогою про стягнення суми заборгованості, як з солідарного боржника, сплила. З закінченням строку до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткових вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, думку учасників справи та їх представників, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів прийшла до висновку про задоволення апеляційної скарги частково.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості стягнення грошових коштів з ОСОБА_4, з огляду на неналежне виконання рішення Рівненського міського суду від 06 листопада 2013 року у цивільній справі № 569/10704/13-ц, грошових коштів за період з 06 листопада 2013 року по 01 листопада 2018 року в розмірі 35 905,00 грн., пені за період з 03 лютого 2016 року по 03 лютого 2017 року в сумі 82 103, 25 грн., курсової різниці з 06 листопада 2013 року по 01 листопада 2018 року в сумі 301 890, 00 грн., інфляційних витрат за період з 06 листопада 2013 року по 01 листопада 2018 року в сумі 171 680, 86 грн., а всього 591 579, 11 грн.

Відмовляючи у солідарному стягненні зазначених коштів з ОСОБА_3, суд зважав на наявність обставини спливу позовної давності.

Проте з такими висновками погодитися не можна.

Частиною 5 ст. 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 05 квітня 2017 року у цивільній справі №569/9490/15-ц встановлено, що на забезпечення виконання договору позики 18 березня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір застави за реєстровим № 55, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Бештинарським О.В. При укладанні договору ОСОБА_3 - дружиною позичальника (відповідача - ОСОБА_4.) було надано згоду подружжя на укладення договору застави та передачу легкового автомобіля марки Skoda Fabia, номерний знак НОМЕР_1, в заставу. У відповідності до умов договору заставна вартість предмету застави на момент укладення цього договору узгоджена сторонами і складала 120 000,00 грн.

Згідно із ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З урахуванням вимог ч. 3 ст. 61, ч. 4 ст. 65 СК України суд зробив правильний висновок, що у сторін внаслідок укладення договорів позики виникло зобов'язання в інтересах сім'ї у вигляді повернення позиченої грошової суми, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Тобто позика отримувалася ОСОБА_4 виключно в інтересах сім'ї, на що дала свою згоду ОСОБА_3

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення боргу з ОСОБА_3, як солідарного боржника, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем у цій частині пропущено позовну давність. Між тим, такий висновок є необґрунтованим і помилковим.

Як з'ясовано судом, за договором позики від 04 січня 2010 року строк повернення боргу визначено до 31 січня 2011 року, а за договором позики від 18 березня 2010 року - до 01 квітня 2011 року.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб'єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Статтею 257 ЦК України передбачено тривалість загальної позовної давності у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (ч.1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Частинами 3, 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Отже, суд попередньої інстанції дійшов неправильного висновку про те, що позивачем пропущено позовну давність на звернення з позовом до ОСОБА_3, як солідарного боржника за борговою розпискою від 04 січня 2010 року та договором позики 18 березня 2010 року. Також хибним є і твердження про те, що у спірних відносинах зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення інфляційних витрат, пені, трьох відсотків річних, курсової різниці).

Відповідно до ст.ст. 509, 524, 526-527, 533-535 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 цього Кодексу. Грошовим є зобов'язання, виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплату коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання. Ця відповідальність виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Заперечення ОСОБА_3 про помилковість обчислення розміру заборгованості спростовуються відсутність альтернативного розрахунку боргу, а також існуванням презумпції її винуватості у зобов'язальних правовідносинах.

Так, відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Таким чином, до солідарного стягнення з відповідачів на користь позивача належать усі суми, вимоги про що заявлено ОСОБА_2

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_4 не оскаржується. Однак в силу правил ч. 4 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд вимушений вийти за межі доводів апеляційної скарги.

Так, відповідно до цієї вимоги закону суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Необхідність виходу за межі доводів апеляційної скарги викликана якраз виникненням та існуванням солідарної відповідальності ОСОБА_4 і ОСОБА_3 перед позивачем.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до пункту 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Підставою для скасування оскаржуваного рішення і прийняття постанови про задоволення позову відповідно до пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права.

Судовий збір, що понесений позивачем при поданні апеляційної скарги, в силу правил ст. 141 ЦПК України слід стягнути з відповідачів на його користь у рівних частинах, тобто по 2 955, 50 гривень з кожного.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 01 листопада 2018 року скасувати повністю.

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Стягнути солідарно із ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму трьох відсотків річних за користування грошовими коштами за період з 06 листопада 2013 року по 01 листопада 2018 року в розмірі 35 905 (тридцять п'ять тисяч дев'ятсот п'ять) гривень, пеню за період з 03 лютого 2016 року по 03 лютого 2017 року в сумі 82 103 (вісімдесят дві тисячі сто три) гривні 25 копійок, курсову різницю з 06 листопада 2013 року по 01 листопада 2018 року в сумі 301 890 (триста одна тисяча вісімсот дев'яносто) гривень, інфляційні втрати за період з 06 листопада 2013 року по 01 листопада 2018 року в сумі 171 680 (сто сімдесят одна тисяча шістсот вісімдесят) гривень 86 копійок, а всього 591 579 (п'ятсот дев'яносто одна тисяча п'ятсот сімдесят дев'ять) гривень 11 копійок.

Стягнути із ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 по 2 955 (дві тисячі дев'ятсот п'ятдесят п'ять) гривень 50 копійок судового збору з кожного.

Позивач: ОСОБА_2; місце прож.: АДРЕСА_2; РНОКПП: НОМЕР_2).

Відповідач: ОСОБА_4; місце прож.: АДРЕСА_3; РНОКПП: НОМЕР_3).

Відповідач: ОСОБА_3; місце прож.: АДРЕСА_1; РНОКПП: НОМЕР_4).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: о 09 год. 55 хв. 27.02.2019.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.В. Бондаренко

С.С. Шимків