Номер провадження: 22-ц/813/1242/19
Номер справи місцевого суду: 521/2585/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Кравець Ю. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.05.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді F Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Комлевої О.С.,

з участю секретаря судового засідання F Павлючук Ю.В.,

учасники справи:

боржник: ОСОБА_2

стягувач: Публічне акціонерне товариство «Марфін Банк», Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в м.Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 14.02.2018 року, постановлену суддею Поліщук І.О.,

встановив:

13.02.2018 року головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області звернувся до суду із поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2, мотивуючи його тим, що впровадженні Відділу перебуває виконавче провадження F44149367 з примусового виконання виконавчого листа F2-6659/11, виданого Приморським районним судом міста ОСОБА_3 13.05.2013 про стягнення солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь ПАТ «Марфін Банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 661 841,81 доларів США та 354 002,99 грн. Протягом тривалого часу рішення суду боржником не виконується дивлячись на те, що державним виконавцем вжито усіх передбачених чинним законодавством заходів примусового виконання рішень, боржник ухиляється від виконання зобовFязань, покладених на нього рішенням.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 14.02.2018 року подання задоволено та заборонено ОСОБА_2 виїзд за межі території України до повного погашення заборгованості за виконавчим листом F2-6659/11 від 13.05.2013 року.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. просив ухвалу суду скасувати та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні подання.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що судове засідання було проведене без участі державного виконавця, чим порушено положення статті 411 ЦПК України, а також без участі самого боржника - ОСОБА_4, який був позбавлений можливості надати до суду свої пояснення та доводи стосовно неприпустимості тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України. Крім того ОСОБА_2 зазначає, що в оскаржуваній ухвалі не зазначено, які саме дії були здійснені державним виконавцем щодо виконання рішення суду, а саме не встановлено чи перебуває у власності боржника рухоме та не рухоме майно; чи відкритті у банківських установах рахунки, чи отримує пенсію, відсутні акт державного виконавця про перевірку майнового стану за місцем проживання, а також відсутні відомості про вручення боржнику постанови про відкриття виконавчого провадження та виклику до державного виконавця. ОСОБА_2 звертає увагу на те, що судом першої інстанції не було встановлено та обґрунтовано, в чому саме полягає ухилення його від виконання рішення суду.

Вважаючи апеляційну скаргу безпідставною, представник відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області звернувся до суду апеляційної інстанції з відзивом на неї, у якій зазначив, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, а доводи апеляційної скарги такими, що не можуть прийматись до уваги.

Будучи сповіщеним належним чином, державний виконавець в судове засідання не зFявився, та не надав доказів на спростування доводів апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю F доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах заявлених вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Оцінуючи доводи апеляційної скарги з врахуванням вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідним зазначити наступне.

Задовольняючи подання відділу державної виконавчої служби про встановлення тимчасового обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України до виконання зобовFязань, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги виконавчого документа боржником в самостійному порядку не виконано. Виконавче провадження перебуває на примусовій стадії виконання. Боржник ухиляється від виконання рішення суду, хоча про наявність відкритого виконавчого провадження боржнику відомо, що підтверджується матеріалами виконавчого провадження.

Проте з таким висновком районного суду погодитись не можна з огляду на таке.

Так, суд задовольняючи подання державного виконавця, в своїй ухвалі, як на доказ посилається на виконавче провадження, проте відповідно до подання та матеріалів справи, державний виконавець матеріали виконавчого провадження до суду не надавав, крім того, суд розглянув справу за відсутності держаного виконавця, чим порушив вимоги ч.2 ст. 377-1 ЦПК України, чинної на момент звернення державного виконавця, так і ч. 4 ст. 441 ЦПК України в редакції, чинній на момент розгляду справи судом.

Також колегія суддів зазначає, що суд, задовольняючи клопотання, застосував норми права, що регламентують вирішення питання про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України, які не були чинні на момент звернення держаного виконавця.

Так, у своєму подані державний виконавець посилався ст.377-1 ЦПК України (в редакції чинній на момент звернення до суду), тоді як суд самостійно застосував ст. 441 ЦПК України, редакція якої посилює відповідальність та звужує права апелянта, через що ухвала суду підлягає скасуванню.

Постановляючи власне судове рішення про відмову у задоволенні подання державного виконавця апеляційний суд виходить з такого.

Відповідно до ст.377-1 ЦПК України (у редакції, яка діяла на час звернення державного виконавця до суду) питання про тимчасове обмеження боржника F фізичної особи або керівника боржника F юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцем знаходження органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби. Суд негайно розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

Відповідно до п. 5 ч.1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду за кордон і вFїзду в Україну громадян України», громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, в разі якщо він ухиляється від виконання зобовFязань, покладених на нього судовим рішенням - до виконання зобовFязань.

За змістом п.18 ч.3 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи або керівника боржника-юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Виходячи з сенсу словосполучення «ухилення від виконання зобовFязань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)», вжите законодавцем у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону F 3857-XII та у п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону F 606-XIV, означає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обовFязків. У звFязку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Особа, яка має невиконані зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки це не буде доведено. Відповідно до положення ч.2 ст.10 ЦПК України, у редакції, чинній на момент звернення до суду, так і ст. 13 та 81 ЦПК України, чинній на час розгляду справи у суді, наявність умислу та обставини, які є предметом посилання субFєкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобовFязання. У зв'язку з цим з метою всебічного і повного зFясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин, суду належить зFясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково.

Ухилення боржника від виконання своїх зобовFязань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене обFєктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак, воно може мати й принципово інше походження, субFєктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобовFязання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин. Критерій достатності вжитих боржником з метою належного виконання зобовFязання заходів визначається судом. Саме невиконання боржником самостійно зобовFязань протягом строку, про що вказує державний виконавець в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обовFязків.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобовFязань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути обFєктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про порядок виїзду з України і вFїзду в Україну громадян України», громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом. Відповідно до ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і вFїзду в Україну громадян України», громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, передбачених пунктами 1-9 частини першої цієї статті, зокрема, у випадках, якщо діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобовFязання - до виконання зобовFязань або розвFязання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобовFязань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, або він ухиляється від виконання зобовFязань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобовFязань.

Стаття 377-1 ЦПК України, в порядку якої звернувся державний виконавець, регламентує процедуру введення судом тимчасового обмеження у виїзді за кордон при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб). Вказана можливість є виключним засобом реагування на факт ухилення боржника від виконання рішення суду, оскільки відповідно до ст.16 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права від 16.12.1966 року, кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Це право не може бути обFєктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачені законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоровFя чи моральності населення або прав та свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті. Відповідно до ст.2 Протоколу F 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї зі змінами, внесеними Протоколом F 11, які у відповідності до ст.9 Конституції України, Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основних свобод від 04.11.1950 року» від 17.07.1997 року, є частиною національного законодавства України, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоровFя чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Оскільки, відповідно до ч.2 ст.377-1 ЦПК України в порядку якої звернувся державний виконавець, так відповідно до ст.441 ЦПК України в редакції, чинній на момент розглядом судом подання, згадане подання розглядається судом негайно, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного виконавця, то саме на останнього покладається тягар доказування факту ухилення боржника від виконання судового рішення.

Однак, будь-яких доказів ухилення ОСОБА_4 державний виконавець не надав та суд їх не встановив.

Також апеляційний суд зазначає, що в судовому засіданні представник стягувача повідомив, що боржник частково виконав зобовFязання, що вказує не на ухилення від виконання, а, навпаки, бажання виконувати рішення.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що матеріали справи не містять доказів ухилення ОСОБА_2 від виконання зобовFязань, покладених на нього рішенням суду, а тому відсутні підстави для задоволення подання Відділу примусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції в Одеській області питання про тимчасове обмеження виїзду за межі України ОСОБА_2.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 F задовольнити.

Ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 14.02.2018 року F скасувати та постановити нове судове рішення.

У задоволені подання головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі території України ОСОБА_4 F відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 14.05.2019 року.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.Г.Журавльов

ОСОБА_3