Постанова

Іменем України

24 липня 2019 року

м. Київ

справа № 761/33001/15-ц

провадження № 61-12339св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Калараша А. А. (суддя-доповідач).,

суддів: Грушицького А.І., Литвиненко І.В., Петрова Є.В., Сердюка В.В.,

учасники справи:

позивач - Комунальне підприємство «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району»,

відповідач - ОСОБА_1

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргукомунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 27 липня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2015 року комунальне підприємство «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» (далі - КП «ЦОС Шевченківського району») звернулося до Шевченківського районного суду м. Києва із вищевказаним позовом, в якому просив стягнути заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з 27 вересня 2010 року до 28 лютого 2014 року на загальну суму - 259104,24 грн, яка складається з: суми основного боргу - 236495,26 грн; суми інфляційних витрат - 6589,81 грн; суми 3% річних - 16019,17 грн, судового збору - 2561,04 грн. На підтвердження наявної заборгованості відповідача позивач додав до позовної заяви розрахунок заборгованості за вищевказаний період.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що відповідач на підставі договору купівлі-продажу від 30 листопада 2000 року та від 6 липня 2001 року займає нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , та не сплачує в повному обсязі плату за комунальні послуги за користування зазначеним нежитловим приміщенням.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 24 липня 2014 року було відмовлено у прийнятті заяви позивача про видачу судового наказу про стягнення боргу за житлово-комунальні послуги, що стало підставою для звернення до суду у позовному провадженні.

Посилаючись на вищевказані обставини, просив позовну заяву задовольнити.

Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 27 липня 2016 року, позов КП «ЦОС Шевченківського району» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з 1 листопада 2012 року по 28 лютого 2014 року у розмірі 66978,07 грн, а також судові витрати у розмірі 1218 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги позивача, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що позовна давність щодо стягнення з відповідача заборгованості по сплаті комунальних послуг, нарахування і сплата яких відбувається щомісяця повинна обчислюватися з моменту настання строку сплати кожного платежу окремо, у зв`язку із чим КП «ЦОС Шевченківського району» пропустив строк позовної давності щодо стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, інфляційні витрати та 3% річних за період з 27 вересня 2010 року до 1 листопада 2012 року.

Також суди вказали, що не підлягають задоволенню вимоги позивача щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних за період з 1 листопада 2012 року по 28 лютого 2014 року, оскільки КП «ЦОС Шевченківського району» не було надано суду належних та допустимих доказів, зокрема, уточненого розрахунку зі стягненнюя інфляційних втрат та 3% річних за вищевказаний період з урахуванням застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У вересні 2016 року КП «ЦОС Шевченківського району» звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просило скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 761/33001/15-ц з Шевченківського районного суду м. Києва.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року справу № 761/33001/15-ц передано до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга КП «ЦОС Шевченківського району» мотивована тим, що суд не дав належної оцінки доказам, неповно з`ясував обставини справи та не врахував, що строк позовної давності має обчислювати з моменту подачі заяви про видачу судового наказу від 28 березня 2014 року, а не з дати звернення позивача з позовною заявою 9 листопада 2015 року.

Також заявник вказав, що суди незаконно відмовили у стягненні інфляційних втрат та 3% річних на підставі того, що позивачем не надано уточнений розрахунок.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

У відзиві на касаційну скаргу відповідач просить залишити судові рішення без змін, посилаючись на те, що підстав для їх скасування немає, суд дійшов до правильного висновку про часткове задоволення позову, та правильно застосував норми статей 257, 267 ЦК України.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судом встановлено, що згідно розрахунку заборгованості, який був наданий позивачем з позовною заявою, розмір заборгованості ОСОБА_1 за житлово-комунальні послуги станом на 28 лютого 2014 року становив 259104,24 грн, та який складаюєся з: суми основного боргу - 236 95,26 грн, суми інфляційних витрат - 6589,81 грн, суми 3% річних - 16019,17 грн.

Згідно даного розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість відповідача сформувалась за період з 27 вересня 2010 року до 28 лютого 2014 року.

Відповідач звернувся до суду з заявою про застосування позовної давності (а.с. 82).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом установлено, що заборгованість відповідача ОСОБА_1 за житлово-комунальні послуги сформувалась за період з 27 вересня 2010 року до 28 лютого 2014 року і становила 236495,26 грн.

Суди першої та апеляційної інстанцій, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, дійшли висновку, що строк позовної давності відраховується від дати подачі вказаного позову до суду, а саме від 9 листопада 2015 року.

Проте, з таким висновком суд касаційної інстанції не погоджується, виходячи з наступного.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до вимог статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (частини перша та третя статті 264 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Судовий наказ відповідно до частини першої статті 95 ЦПК України (чинної на час ухвалення судом рішення )є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги.

Ураховуючи те, що судовий захист права на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу, як особливої форми судового рішення, подання КП «ЦОС Шевченківського району» заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності.

Оскільки позивач звертався до суду з заявою про видачу судового наказу 28 травня 2014 року, то судами невірно встановлено початок перебігу строку позовної давності, а тому доводи касаційної скарги відносно того, що строк позовної давності переривався з моменту подачі заяви про видачу судового наказу від 28 березня 2014 року, а не з дати звернення позивача з позовною заявою 9 листопада 2015 року, заслуговують на увагу.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Із наданого позивачем розрахунку заборгованості відповідача вбачається, що станом на 28 лютого 2014 року заборгованість за індексом інфляції за весь час прострочення становить 6589, 81 грн та три проценти річних від простроченої суми становлять 16 019, 17 грн.

Вказаний розрахунок заборгованості судами першої та апеляційної інстанцій належним чином не досліджений.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

Отже доводи касаційної скарги відносно того, що суди незаконно відмовили у стягненні інфляційних втрат та 3% річних на підставі того, що позивачем не надано уточнений розрахунок заслуговують на увагу.

Так, відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних за період з 1 листопада 2012 року до 28 лютого 2014 року з тих підстав, що позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів, зокрема, уточненого розрахунку зі стягнення інфляційних втрат та 3% річних за вищевказаний період з урахуванням застосування наслідків спливу строку позовної давності, суд не врахував наведені вище обставини та вимоги процесуального законодавства і фактично ухилився від вирішення спору по суті.

Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

Оскільки судами першої та апеляційної інстанцій порушено норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема не досліджено зібрані у справі докази, а суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, тому відсутні правові підстави для ухвалення нового рішення або зміни судових рішень.

Таким чином, рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 27 липня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий А. А. Калараш

Судді: А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

Є.В. Петров

В.В. Сердюк