РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2019 року м. Рівне

Справа № 559/322/17

Провадження № 22-ц/4815/574/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Бондаренко Н.В. (суддя-доповідач), Ковальчук Н.М., Хилевича С.В.,

учасники справи:

позивач –Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

відповідач –ОСОБА_5,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 29 січня 2019 року в складі судді Ральця Р.В., проголошене в м.Дубно, дата складання повного судового рішення-30 січня 2019року,

в с т а н о в и в:

14 лютого 2017 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" (правонаступником якого є акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" звернулось із позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором у загальній сумі 53543, 17 грн.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карток від 11.09.2014р., ОСОБА_5 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 36582,79грн., зі сплатою процентів 18% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Умови вказаної угоди порушила, у зв'язку із чим, позивач просив стягнути з ОСОБА_5 заборгованість по кредиту, яка утворилась станом на 7.12.2016 року у загальній сумі 53543, 17 грн. та складається з: 31175, 33 грн. – заборгованості за кредитом; 11051, 50 грн. – заборгованості за відсотками; 8687, 21 грн. – заборгованості по комісії; 2629, 13 грн. -штрафу відповідно до пункту 2.2 Генеральної угоди.

Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 29 січня 2019 року у задоволенні позову відмовлено з підстав його недоведеності.

У апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати, позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не враховано, що між сторонами укладена генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карток, яка за своєю суттю є договором приєднання та, за якою, вони визначили умови повернення кредитних коштів, строки виконання та відповідальність за порушення умов. Відповідач отримала кошти, користувалася ними та погодилася з умовами укладеного договору, неодноразово вносила платежі на погашення боргу.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачка вказує, що рішення судом прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що позивачем не доведено, що між ними укладено кредитний договір та договір про збільшення строку позовної давності по ньому, отримання нею коштів за кредитом. Просить апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно із ч. 1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

За статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У відповідності до положень статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У силу статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено, що 11 вересня 2014 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_5, укладена Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карток, метою якої є створення сприятливих умов для виконання позичальником ОСОБА_5 зобов'язань за кредитними договорами № SAMDN2688 від 30 травня 2013року (договір № 1) та № б/н від 25.06.2013 року (договір № 2), а також приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карток (а.с. 136).

Відповідно до положень пунктів 1.1-1.2.2 генеральної угоди сторони домовилися про зменшення поточної заборгованості позичальника за зазначеними вище кредитними договорами, а також сторонами було визначено розмір заборгованості позичальника за кожним кредитним договором на дату підписання генеральної угоди.

У пункті 1.6 генеральної угоди сторони обумовили, що підписання вказаної угоди не являється анулюванням заборгованості позичальника.

У пункті 2.1 генеральної угоди сторони визначили, що банк надає позичальнику строковий кредит у розмірі 36582,79 грн. на строк 24 місяці, з 11.09.2014 року по 30.09.2016 року шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку в обмін на зобов'язання позичальника з повернення кредиту, сплати процентів у розмірі 1,5% на місяць на суму залишку заборгованості з кредиту у вказані в заяві, Умовах та правилах строки. Погашення заборгованості відбувається у наступному порядку: починаючи з 1 по 25 число кожного місяця позичальник надає банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 1830,6 грн. для погашення заборгованості з кредиту, яка складається з заборгованості з кредиту, процентів, а також інших витрат відповідно до Умов та правил. Дата останнього погашення заборгованості має бути не пізніше 30.09.2016 року.

При цьому, відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею Генеральна угода разом з Умовами та правилами надання продукту банківських карток, становить собою договір про надання кредиту, про що свідчить підпис ОСОБА_5 на цій угоді.

Докази про те, що ОСОБА_5 оспорювала даний кредитний договір в матеріалах справи відсутній.

Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підписавши генеральну угоду, ОСОБА_5 приєдналася до запропонованих банком умов та правил надання банківських послуг, що підтверджується її особистим підписом. Тобто з моменту підписання фізичною особою генеральної угоди між кредитором і позичальником було укладено договір в порядку ч. 1 ст. 634 ЦК України шляхом приєднання позичальника до запропонованої генеральної угоди (умов кредитування), в якому узгодили розмір заборгованості позичальника перед банком за кредитними договорами № № 1, 2, та передбачили порядок її погашення.

Для надання послуг банк видає позичальнику платіжну карточку відповідно до умов пункту 2.1 Генеральної угоди (пункт 2.3).

Заперечуючи проти позову, відповідачка посилалась на відсутність підтвердження перерахунку відповідачем коштів на її рахунок, надання кредитної карки та внесення нею платежів.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту

Як вбачається з виписки по картках ОСОБА_5, на картку під НОМЕР_2, яку було видано останній на підставі Генеральної угоди, 11 вересня 2014 року зараховано кошти у розмірі 36582,79грн.

Зазначеною випискою підтверджується, що відповідачка отримала кредитні кошти та здійснювала платежі по картці (поповнювала готівковими коштами тощо) на виконання генеральної угоди, погасивши прострочену заборгованість на загальну суму 24860 грн. Останній платіж у сумі 2000 грн. здійснено 31 жовтня 2016 року (а.с. 112).

Як зазначалось вище, відповідачка підписала Генеральну угоду та прийняла пропозицію позивача і приєдналася до договору згідно із умовами та правилами надання банківських послуг. Таким чином, сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, а отже, факт наявності кредитних правовідносин між сторонами доведений належним чином. Крім того, отримавши кредитні кошти, відповідачка здійснювала часткове погашення, що свідчить про існування між сторонами кредитних правовідносин, а отже є підставою для стягнення з позичальника отриманих ним коштів та відсотків за користування кредитом.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 9 липня 2018 року по справі 202/19403/13-ц.

Встановлено, що у порушення умов кредитного договору, а також ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач зобов'язання за вказаним договором не виконала та станом на 7.12.2016року за ОСОБА_5 числиться заборгованість у загальній сумі 53543, 17 грн., яка складається з: 31175, 33 грн. – заборгованості за кредитом; 11051, 50 грн. – заборгованості за відсотками; 8687, 21 грн. – заборгованості по комісії; 2629,13 грн. -штрафу відповідно до пункту 2.2 Генеральної угоди.

Відповідно до пункту 2.8 генеральної угоди, у разі порушення позичальником зобов'язань з погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню, розмір якої вказаний в Умовах та правилах за кожен день прострочення.

Разом з тим, банк просить стягнути з відповідачки не пеню, а комісію, сплата якої умовами генеральної угоди не передбачена, що підтверджено позивачем у відповіді №23942-ВБ від 2.03.2018 року на запит суду про надання детального розрахунку заборгованості (а.с.107).

В ході розгляду справи судом першої інстанції АТ КБ «Приватбанк» свої позовні вимоги не змінював (не уточнював), а тому вимоги про стягнення комісій у сумі 8687, 21 грн. задоволенню не підлягають.

Пунктом 2.2 Генеральної угоди передбачено, що згідно з статтями 212, 611, 651 ЦК України при порушенні позичальником строків погашення заборгованості, зазначених в даній генеральній угоді, Умовах та правилах, більше ніж на 31 день, по зобов'язаннях строк виконання яких не настав, сторони погодили, що строк повернення кредиту вважається 32-й день з моменту виникнення порушення. Заборгованість по кредиту, починаючи з 32-го дня порушення, вважається простроченою. Позичальник сплачує банку штраф у розмірі 2629,13грн.

Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов’язання, та визначили умови такого повернення коштів.

Останній платіж з дотриманням умов кредитного договору ОСОБА_5 здійснила 24 січня 2015року у сумі 1840грн., в наступний період з 1 по 25 лютого 2015 року позичальник не виконувала обов'язки, передбачені умовами пункту 2.1 генеральної угоди, а тому за визначенням пункту 2.2 договору строк повернення кредиту в повному об’ємі для позичальника настав 29 березня 2015року, і саме з 30 березня 2015року в позивача виникло право вимоги щодо дострокового повернення кредиту та сплати всіх нарахованих платежів.

Після зміни строку виконання зобов’язання – 29 березня 2015 року усі наступні щомісячні платежі, передбачені договором, не мають правового значення, оскільки за вимогою пункту 2.2 договору позичальник був зобов’язаний повернути кредит в повному обсязі до вказаної дати й усі наступні щомісячні платежі у сумі 1830,6 грн. після 29 березня 2015 року не підлягають виконанню.

Цей висновок відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові від 29 червня 2016 року (справа № 6-1188цс16) та постанові від 2 грудня 2015року у справі № 6-249цс15.

Однак банк після 29 березня 2015 року продовжував нараховувати позичальнику проценти до 7 грудня 2016 року та звернувся до суду з зазначеним позовом 14.02.2017 року.

Таким чином з ОСОБА_5 на користь банку підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту та відсотками, яка виникла станом на 29.03.2015року.

Із розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість по тілу кредиту становить 31 175,33 грн., за відсотками-1730,07грн. В період з 24.04.2015 року по 31.10.2016 року відповідачкою в рахунок погашення заборгованості сплачено 17500грн., які кредитором направлені на погашення комісії.

Враховуючи, що умови генеральної угоди не передбачають сплату комісії, то сплачені на її погашення кошти у сумі 17500грн. слід зарахувати у погашення заборгованості по кредиту, тому з відповідачки підлягає стягненню заборгованість по тілу кредиту та відсотками у розмірі 15405,33 грн. (31175,33+1730=32905,33-17500).

Що стосується стягнення штрафу, передбаченого пунктом 2.2 Генеральної угоди, то апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України).

Пунктом 2.2 Генеральної угоди передбачено, що позичальник сплачує банку штраф у розмірі 2629,13грн., право на стягнення якого у банку виникло також 30 березня 2015 року.

У запереченнях на позов, представник відповідачки - адвокат Мацей А.М. заявив про застосування судом позовної давності.

Оскільки відповідачкою 24.04.2015 року сплачено 1000грн., 28.10.2015 року - 5000грн., 28.12.2015 року - 2000грн., 22.02.2016 року - 5000грн., 30.07.2016 року — 2500грн. та 31.10.2016року - 2000грн. на погашення заборгованості, що свідчить про переривання строку позовної давності, то банком не пропущено річного строку позовної давності за вимогами про стягнення штрафу, а тому позов в цій частині підлягає задоволенню.

Неподання банком оригіналів договорів не має правового значення для вирішення даної справи, оскільки відповідачка позов про визнання генеральної угоди недійсною не заявляла. Відсутність оригіналів договорів не спростовує доводів позивача про наявність кредитних правовідносин між банком та відповідачкою за генеральної угодою і заборгованості останньої.

Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про стягнення з відповідачки за кредитним договором в межах заявлених позовних вимог, та наданого розрахунку заборгованість по тілу кредиту в сумі 15405,33 грн. та штраф у сумі 2629,13грн., всього 18034,46грн.

Відповідно до ч.1 та ч.13 ст.141 ЦПК України судові витрати, понесені по оплаті судового збору при подачі позову та апеляційної скарги підлягають відшкодуванню відповідачкою пропорційно задоволеним позовним вимогам та становлять 1347,2грн.(18034,46х100:53543,17=33,68%; 1600+2400=4000х33,68%).

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375,376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, ст.ст.204, 526,599.611,634,1048, 1050 ЦК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" задовольнити частково.

Рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 29 січня 2019 року скасувати.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_4 народження, проживаючої в АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" (місцезнаходження м.Київ, вул.Грушевського,1Д, ) заборгованість за генеральною угодою від 11 вересня 2014року, яка станом на 7.12.2016року в загальній сумі становить 18034(вісімнадцять тисяч тридцять чотири)грн.46коп. та складається із заборгованості по тілу кредиту у розмірі 15405 (п'ятнадцять тисяч чотириста п’ять)грн.33 коп. та штрафу у сумі 2629(дві тисячі шістсот двадцять дев’ять) грн.13коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_2, проживаючої в АДРЕСА_2 ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" (місцезнаходження м. Київ, вул. Грушевського,1Д, ) понесені витрати по оплаті судового збору у сумі 1347(одна тисяча триста сорок сім) грн.20коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: Бондаренко Н.В.

Ковальчук Н.М.

Хилевич С.В.