Дата документу 15.05.2019 Справа № 320/5615/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 320/5615/18 Провадження №22-ц/807/1479/19
Головуючий в 1-й інстанції – Юрлагіна Т.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2019 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача

Кухаря С. В.,

суддів:

Крилової О. В., Полякова О.З.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22 січня 2019 року, ухвалене в м. Мелітополь (повний текст рішення складено 22 січня 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа – Мелітопольський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області про звільнення від сплати заборгованості з виплати аліментів та стягнення грошової суми,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернулася у липні 2017 року до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовом, в якому просить звільнити її від сплати заборгованості по аліментам в сумі 29 965,00 гривень, яка нарахована на підставі виконавчого листа №815/1053/2012 від 01.03.2012 року, виданого Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області про стягнення аліментів з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 на утримання дітей – ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходів) щомісячно, до досягнення дітьми повноліття, а також стягнути з відповідача на її користь безпідставно отримані кошти в сумі 13 473 гривні та сплачений судовий збір у розмірі 704,80 гривні. Позовні вимоги мотивовані тим, із заявою про примусове виконання вказаного виконавчого листа відповідач звернувся до державної виконавчої служби 09 січня 2018 року, тобто майже через шість років після винесення судом рішення. Виконавчою службою станом на 21.05.2018 року нарахована заборгованість по сплаті аліментів в сумі 47 448,00 грн., за період, починаючи з 30.12.2012 по 01.12.2017. Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду від 13 квітня 2018 року, залишеного без змін постановою апеляційного суду Запорізької області від 20 червня 2018 року, з позивача на користь ОСОБА_6 припинено стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_7, ОСОБА_8, починаючи з 27 грудня 2016 року. Виконавчий лист №815/1053/2012 від 01.03.2012 після повного погашення заборгованості по аліментам за цим листом станом на 27 грудня 2016 року, підлягає відкликанню, стягнення за виконавчим листом припиненню. Таким чином, позивач зазначає, що, враховуючи рішення суду про припинення стягнення аліментів з 27 грудня 2016 року, розмір заборгованості зі сплати аліментів за період з 30.12.2012 по 27.12.2016 складає 29 965 грн. Державним виконавцем, всупереч вимогам ч.ч.1,2 ст.194 СК України, нарахована заборгованість по аліментам, починаючи з 30 грудня 2012 року, тобто за весь минулий час, що передував пред'явленню виконавчого листа до виконання 09 січня 2018 року. На думку позивача, таке нарахування заборгованості зі сплати аліментів є незаконним, оскільки вона не знаходилась у розшуку та не перебувала за кордоном, тому, у відповідності до вимог ст. 194 СК України, заборгованість не може бути стягнута за весь минулий час, починаючи з грудня 2012 року. Заборгованість у розмірі 29 965,00 грн. утворилась за час, коли стягувач не пред'являв виконавчого листа до виконання добровільно протягом тривалого строку, а звернувся до ВДВС із заявою тільки 09 січня 2018 року. Таким чином, позивач вважає, що дана сума заборгованості виникла з вини відповідача, який умисно не пред'явив виконавчий документ до виконання з часу прийняття рішення про стягнення аліментів. В той же час, у період з 01.01.2018 по 30.06.2018 за місцем роботи позивача, з її заробітної плати на користь відповідача було перераховано кошти в сумі 13 473,83 грн., в рахунок сплати аліментів та заборгованості за виконавчим листом №815/1053/2012 від 01.03.2012. Позивач вказує, що в тому разі, якщо її буде звільнено судом від сплати заборгованості по аліментам, підстава, на якій відповідач отримував кошти відпаде, тому він зобов'язаний повернути утриману з її заробітної плати грошову суму в розмірі 13 473 грн. 83 коп.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22 січня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Мелітопольський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області про звільнення від сплати заборгованості з виплати аліментів та стягнення грошової суми – відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що заборгованість зі сплати аліментів утворилась за час коли стягувач не пред’являв виконавчий лист до виконання, що є істотною обставиною в розумінні ст. 197 СК України і підставою для звільнення від сплати заборгованості по аліментам.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу адвокат Тимцясь Р.А., який діє в інтересах ОСОБА_6 зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з’ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв’язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2019 року це 192 100 грн. (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2019 рік» з 1 січня 2019 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 1921 грн. (1921 грн. Х 100 = 192 100 грн.), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. Апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 29 червня 2010 року шлюб між сторонами був розірваний, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.9), після розірвання шлюбу позивачка змінила прізвище на «Янель».

Сторони є батьками неповнолітньої – ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.7).

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 01.03.2012 року з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_5 були стягнуті аліменти на утримання неповнолітніх дітей, а саме - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4, в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доході) відповідача щомісячно, але не менше 30 % встановленого законом прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 30.01.2012 року та до досягнення дітьми повноліття.

У зв’язку з тим, що неповнолітня ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4, проживає разом з матір’ю та знаходиться на її утриманні, рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 14 лютого 2017 року з ОСОБА_5 були стягнені аліменти на користь ОСОБА_4 на утримання доньки ОСОБА_8, у розмірі ј частини з усіх видів заробітку (доходу), починаючи з 27 грудня 2016 року і до досягнення донькою повноліття (а.с.14).

На теперішній час неповнолітня дитина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4, проживає разом із позивачем ОСОБА_4 та знаходиться на її утриманні. Друга донька сторін - ОСОБА_7’я Віталіївна, ІНФОРМАЦІЯ_1, вже є повнолітньою, а тому, стягнення аліментів на її утримання припинено відповідно до вимог закону та виконавчого листа.

Оскільки неповнолітня донька сторін ОСОБА_8 проживає разом з позивачкою та перебуває на її утриманні, тобто, змінилися сімейні обставини платника та одержувача аліментів, тому рішенням Мелітопольського міськрайонного суду від 13.04.2018 року припинено стягнення з позивачки на користь відповідача аліментів на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходів) відповідача щомісячно, але не менше 30% встановленого законом прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 27 грудня 2016 року.

У вказаному рішенні суду зазначено, що виконавчий лист № 815/1053/2012 від 01.03.2012 після повного погашення заборгованості зі сплати аліментів за цим листом станом на 27 грудня 2016 року слід відкликати, стягнення за виконавчим листом припинити.

Таким чином, позивач зобов’язана була сплачувати аліменти на утримання неповнолітніх дітей, починаючи з 30.01.2012 року до повноліття дітей, але не більше, ніж до 27 грудня 2016 року, коли за рішенням суду припинено стягнення з неї аліментів на користь відповідача.

Згідно з наданим до матеріалів справи розрахунком заборгованості боржника по аліментам від 19.07.2018 року, на підставі заяви стягувача від 09.01.2018 року, аліменти розраховані, починаючи з 30.01.2012 року. Заборгованість позивача з 30.01.2012 року по 27.12.2016 року складає 35956,00 гривень на 1 дитину. З урахуванням сплачених у добровільному порядку сум – 13473,83 гривні, заборгованість станом на 27.12.2016 року становить 22482 гривні 17 копійок (а.с.29-30).

Ухвалюючи рішення у справі суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження існування обставин, що мають істотне значення, які б могли бути підставою для звільнення її від сплати заборгованості за аліментами за період з 30.01.2012 року по 27.12.2016 року, відтак відсутні підстави для звільнення її від сплати вказаної заборгованості, а також для стягнення з відповідача на її користь вже сплачених сум аліментів.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Згідно із положеннями частини третьої статті 12 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» виконавчий документ про стягнення періодичних платежів (у тому числі у справах про стягнення аліментів) може бути пред'явлено до виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі.

Із матеріалів справи вбачається, що виконавчий лист №815/1053/2012 від 01.03.2012 року, виданий Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області про стягнення аліментів з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 на утримання дітей – ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходів) щомісячно, до досягнення дітьми повноліття, був пред'явлений до виконання відповідачем у січні 2018 року, тобто в межах строку, встановленого Законом України «Про виконавче провадження».

Пред'явлення виконавчого листа до виконання з певною затримкою, але в межах строку на його пред'явлення, не є підставою для звільнення позивача від обов'язку сплачувати заборгованість з аліментів.

Відповідно до ч.2 ст. 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв'язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Вказана правова норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом. За наявності встановлених судом обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених статтею 197 СК України умов - повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості.

Зазначені позивачем у позові обставини, а саме пред’явлення відповідачем у справі виконавчого листа до виконання через певний проміжок часу з моменту винесення рішення у справі про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, не може бути визнано обставиною, що має істотне значення в розумінні ч.2 ст. 197 СК України.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов’язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов'язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги, що заборгованість зі сплати аліментів утворилась за час коли стягувач не пред’являв виконавчий лист до виконання є істотною обставиною, не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22 січня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 15 травня 2019 року.

Судді: С. В. Кухар

О. В. Крилова

О. З. Поляков