Дата документу 28.11.2019 Справа № 333/2733/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/2733/19 Головуючий у 1-й інстанції: Круглікова А.В.
Провадження №22-ц/807/3240/19 Суддя-доповідач Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Гончар М.С., Кочеткової І.В., Путій Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Територіальної громади в особі Запорізької міської ради про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до територіальної громади в особі Запорізької міської ради про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна від 15 серпня 1997 року, укладеного між ОСОБА_2 з одного боку, та ОСОБА_3 , з іншого боку, на товарній біржі «Торг-Інвест», ОСОБА_3 придбав у власність двохкімнатну квартиру за адресою в АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після його смерті відкрилась спадщина, зокрема, на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 звернулась до Шостої державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, але постановою державного нотаріуса Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Фоміною Т.В. від 21.05.2018 року за № 1012/02-31 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спалщину за законом через відсутність оригіналу правовстановлювального документа на зазначену квартиру.

На підставі викладеного, враховуючи відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просить визнати за останньою право власності на спірну квартиру в порядку спадкування за законом.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02 вересня 2019 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до територіальної громади в особі Запорізької міської ради про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом.

Не погоджуючись із судовим рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що оскаржуване судове рішення вимогам матеріального та процесуального права не відповідає, прийняте без належного і повного дослідження зібраних у справі доказів, є незаконним, тому просила його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Визнати за позивачем право власності на квартиру АДРЕСА_2 у порядку спадкування за законом після смерті чоловіка, ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що згідно наявного у матеріалах спадкової справи листа Запорізького міжміського бюро технічної інвентаризації від 08 жовтня 2004 року та наданих до нього документів вбачається, що на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 15 серпня 1997 року, укладеного на товарній біржі «Торг-Інвест» право власності на спірну квартиру було зареєстровано за ОСОБА_3 , як у товарній біржі, так у органі реєстрації, яким на той час було саме Бюро технічної інвентаризації. Вона звернулася до Шостої державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, але постановою державного нотаріуса Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Фоміною Т.В. від 21.05.2018 року за № 1012/02-31 відмовлено у видачі свідоцтва про праву на спадщину за законом через відсутність у спадкоємця оригіналу правовстановлюючого документа на зазначену квартиру. Зазначає, що враховуючи фактичні обставини даної справи, остання позбавлена права захистити відповідні права у позасудовому порядку.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу Територіальної громади в особі Запорізької міської ради, зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. У зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Територіальної громади в особі Запорізької міської ради, будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи до апеляційного суду не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила.

Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників спарави, належним чином повідолмлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скаксувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити його.

Згідно з ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частні або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини п`ятої статті 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні правові підстави для визнання за ОСОБА_1 права власності в порядку спадкування за законом на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки в матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження набуття померлим ОСОБА_3 у встановленому законодавством України порядку права власності на вищезазначену квартиру. Предметом договору купівлі-продажу від 15.08.1997 року було нерухоме майно, тому такий договір мав бути нотаріально посвідченим та підлягав реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів, оскільки до спадкоємців переходять лише майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщни.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення щодо суті заявлених до належного відповідача вимог.

Такий правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року (справа № 523/9076/16-ц) .

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 22.05.2017 року серії НОМЕР_1 , актовий запис № 3501 (а.с. 3).

Після його смерті відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_2 , яка була придбана ним за договором купівлі-продажу, посвідченого Запорізькою товарною біржою «Торг Інвести» ( а.с. 12).

Відповідно до ст.ст. 1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно з ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно з ч.ч.1, 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Із змісту свідоцтва про одруження від 26.04.1999 року слідує, що ОСОБА_1 з 26.04.1999 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 (а.с. 7).

15.08.2017 року ОСОБА_1 звернулась до Шостої Запорізької державної контори із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину.

Постановою державного нотаріуса Шостої Запорізької державної нотаріальної контори від 21.05.2018 року № 1012/02-31 ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 чоловіка ОСОБА_3 у зв`язку з ненадання спадкоємцем документу, що посвідчує право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 8).

Із спадкової справи, яка була заведена після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 вбачається, що останній до дня своєї смерті постійно проживав за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначену адресу проживання спадкодавця також зазначає ОСОБА_1 в своїй заяві про прийнятя спадщини до шостої Запорізької державної нотаріальної контори ( а.с. 36).

Із довідки Департаменту реєстраційних послуг управління державної реєстрації фізичних осіб відділу реєстрації фізичних осіб по Комунарському районі № 04-42/3 -3/1121 від 04.04.2018 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрований ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який є сином померлого ОСОБА_3 ( а.с. 50), тобто входить до спадкоємців першої черги за законом.

Згідно із частинами першою, шостою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

У статті 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" визначено, що місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Разом з цим, відповідно до частини першої статті 6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання.

За змістом положень статті 29 ЦК України та статті 6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" особа може мати декілька місць проживання, однак проведенням реєстрації свого місця проживання у конкретному жилому приміщенні особа сама визначає його як постійне місце проживання.

Вказане свідчить, що реєстрація місця проживання ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_3 свідчить, що він визначив своє місце проживання саме у зазначеній квартирі.

Отже, з матеріалів справи вбачається, що на час відкриття спадщини ОСОБА_4 був зареєстрований у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , що свідчить про його проживання за зазначеною адресою разом з спадкодавцем ОСОБА_3 , тобто в силу положень ч. 3 ст. 1268 ЦК України ОСОБА_4 вважається таким, що прийняв спадщину.

Відповідно до частини першої статті 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

У справах, зокрема, про визнання права власності в порядку спадкування у разі наявності спору, належними відповідачами є спадкоємці, які прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 звернулася з позовом до Територіальної громади в особі Запорізької міської ради, після того, як постановою Шостої державної нотаріальної контори № 1012/02-31 від 21.05.2018 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом.

Натомість, суд першої інстанії при ухваленні оскаржуваного рішення належним чином не встановив фактичних обставин справи з урахуванням підстав та змісту позову дійшов помилкового висновку, що належним відповідачем у справі є Територіальна громада в оособі Запорізької міської ради, не визначивши належного відповідача у справі.

Згідно частини п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скаксування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтовність рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апелдяційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи зазначене, рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02 вересня 2019 року не можна вважати законним та обгрунтованим, оскільки ухвалено з порушенням норм процесуального права, тому воно підлягає зміні, а в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 слід відмовити у зв`язку з тим, що позов пред`явлено до неналежного відповідача.

При цьому, апеляційний суд також зазначає, що відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції не взяв до уваги, що позивач звернулася до суду із позовною вимогою про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом саме у зв`язку із неможливістю одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину за законом через відсутність у спадкоємця оригіналу правовстановлюючого документа, що на думку апеляційного суду, враховуючи фактичні обставини даної справи, спадкові права ОСОБА_1 підлягають судовому захисту, оскільки, остання позбавлена права захистити відповідні права у позасудовому порядку.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02 вересня 2019 року у цій справі змінити. Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 , виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 28 листопада 2019 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Подліянова Г.С.ОСОБА_6 М.С.Кочеткова І.В.