ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД
Миколаївської області
Справа №477/263/19
Провадження №2/477/439/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2019 року Жовтневий районний суд Миколаївської області у складі:

головуючої - судді Семенової Л.М.,

при секретарі судового засідання - Сірюк С.В.,

розглянувши в м. Миколаєві у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту,

ВСТАНОВИВ:

31 січня 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» вернулося до суду із позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором в сумі 36 674, 06 грн. та судові витрати.

В обґрунтування своїх вимог Банк позивач зазначає, що з 27 березня 2008 року між сторонами існують договірні відносини, зокрема відповідач одержала від Банку кредит в сумі 15000 грн. у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами.

Вказує, що відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Посилаючись на те, що за час користування кредитом відповідач належним чином не виконувала умови договору та не сплачувала в повному обсязі кредитні платежі, через що, станом на 10 січня 2019 року за має загальну заборгованість в сумі 36674 грн. 06 коп., тому просив стягнути її з відповідача на свою користь та понесені судові витрати.

В судове засідання представник позивача не з'явився, подав клопотання з проханням розглядати справу без його участі, позов просив задовольнити в повному обсязі (а.с. 39).

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з'явилася, але подала заяву, в якій заперечувала проти задоволення вимог АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на безпідставність застосованої Банком процентної ставки, яка не відповідає умовам укладеного між ними договору. Просила про розгляд справи за її відсутності.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувальної техніки не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд встановив, що 27 березня 2008 року відповідач подала заяву до Банку про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанк.

Відповідно даної заяви, позичальник ознайомилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, що були надані їй в письмовій формі та погодилася, що дана заява з Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між нею та Банком договір про надання банківських послуг (а.с. 13).

Відповідно до Довідки про умови кредитування (Тарифи), яка підписана відповідачем 27.03.2008 року, остання погодилася з умовами кредитування за процентною ставкою 1,9% на місяць (а.с. 14).

Також відповідно до цієї Довідки (Тарифів) сторони, в тому числі, визначили умови відповідальності у виді пені та штрафу. При цьому, розмір пені становить пеня (1) + пеня (2), де пеня (1) = базова процентна ставка по договору / 30 - нараховується за кожен день прострочення кредиту; пеня (2) = 1% від заборгованості, але не менше 10 грн. щомісяця, нараховується 1 раз в місяць при наявності заборгованості по кредит та процентам 5 і більше днів на суму 50 грн. і більше (а.с. 14).

В той же час з розрахунку заборгованості (рядки 13 та 17) слідує про нарахування пені у сумі, що не відповідає умовам вище вказаного Договору (Тарифам).

Згідно п. 2.1.1.12.2.2 Умов та Правил, у разі виникнення прострочених зобов'язань із терміном прострочки понад 90 днів, Клієнт сплачує Банку пеню у розмірах, визначених в Тарифах, що діють на дату нарахування.

В той же час, доказів щодо нових Тарифів з пені, зокрема, що діяли на дату її нарахування, суду також не надано, а тому суд виходить з Тарифів, докази щодо яких надані та, які, як вже зазначено, не відповідають розрахунку.

Щодо розміру процентів, то з розрахунку заборгованості слідує про нарахування процентів за використаними коштами, починаючи з липня 2013 року в розмірі 2.5 % на місяць, вересня 2014 року в розмірі 2,9 %, з квітня 2015 року - 3,6 % на всю суму заборгованості, незалежності від часу використання кредитних коштів. З 01.05.2015 року проценти нараховувались диференційно за ставками 2,5 %, 2,9 % та 3,6 %, а з 15.11.2016 року повністю за ставкою 3,6 % (а.с. 10-12).

При цьому, доказів про погодження між сторонами будь-яких інших тарифів, що діють за даним договором суду не надано, як і доказів щодо підстав нарахування процентів за новими тарифами (2,5%; 2,9 %; 3,6%) та умов відповідальності (пеня у розмірі 50 та 100 грн.). Письмові докази, надані суду, містять єдині умови та ставки кредитування, про які зазначено вище (а.с. 14) та не відповідають здійсненому розрахунку заборгованості.

Відповідно до ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку дії кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Відповідно до п. 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки, дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

Відповідно до п. 1.1.3.2.4 Умов та Правил, визначено про можливість зміни умов кредитування, про що позичальник має бути повідомлений не менш ніж за сім днів до введення змін. Точні умови такого інформування не визначені, лише мається посилання про можливість такого інформування відповідно до п. 1.1.3.1.9 Умов, зокрема у виписці про стан карткового рахунку, що надається у визначеній у заяві спосіб. В той же час, заява позичальника не має будь-яких умов отримання такої виписки, то ж порядок зміни тарифів (зокрема процентів, пені, тощо) сторонами не погоджено.

Доказів щодо укладення додаткових договорів з приводу визначення нових процентів чи розміру штрафних санкцій суду не надано, як і доказів сповіщення відповідача про нові умови кредитування. За такого, з урахуванням наданих доказів, стороною позивача доведені лише умови кредитування за процентною ставкою 1,9 % на місяць та штрафними санкціями, визначеними Довідкою про умови кредитування (а.с. 14).

Отже, ані нараховані суми процентів, ані пені не відповідають умовам кредитування, домовленість щодо яких досягнута між сторонами.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях76-83, 228, 229, 235, 263, 264 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позову, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності обчислення, доведеності розміру збитків, наявності доказів, що їх підтверджують). Така позиція зазначена у постанові Верховного Суду України від 13.06.2016 року по справі № 6-1752цс15, і підлягає обов'язковому врахуванню судами при вирішенні спорів.

За статтею 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до принципу диспозитивності (ст. 13 ЦПК) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст.ст.81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Сторона позивача, при зверненні до суду із позовною заявою, не посилалася на неможливість подання певних доказів, як то визначено ч.4 ст. 83 ЦПК України та не клопотала про додатковий строк для подання доказів у зв'язку з відсутністю можливості подати їх у визначений законом строк, зокрема разом із позовною заявою.

За наведеного, суд дійшов висновку, що позивач використав всі документи (докази), які вважав необхідними для доведення, викладених ним у позовній заяві обставин.

Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. За частиною 7 цієї ж статті суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Згідно частини 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За наведеного вище, суд дійшов висновку, що позивачем, окрім факту укладення договору кредитування між сторонами на умовах, визначених довідкою, підписаною позичником 27 березня 2008 року, доказів, які б підтверджували дійсну суму заборгованості за процентами та штрафними санкціями суду не надано.

Враховуючи зазначене, суд вважає необхідним у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 4, 19, 141, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, п. 3 Перехідних положень ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту від 27 березня 2008 року, що виникла станом на 10.01.2019 року за процентами в розмірі - 13500,07 грн., пені - 21189,51 грн, штраф - 250 грн. та штраф (процентна складова) - 1734,48 грн., - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до апеляційного суду Миколаївської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя Л.М. Семенова