Постанова

Іменем України

30 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 753/22468/15-ц

провадження № 61-30190св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Усика Г. І. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач -ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи: Житлово-будівельний кооператив «Ромашка-3», Департамент державної реєстрації Міністерства юстиції України, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапчук Наталія Володимирівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 04 липня 2017 року у складі колегії суддів: Рубан С. М., Желепи О. В.,

Іванченка М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заявлених позовних вимог

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Житлово-будівельний кооператив «Ромашка-3»(далі - ЖБК «Ромашка-3», житлово-будівельний кооператив), Департамент державної реєстрації Міністерства юстиції України, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапчук Н.В., про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації права власності.

На обгрунтування позовних вимог зазначала, що з 13 грудня 1991 року по

08 травня 2003 року вони з ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина - ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 .

23 серпня 1995 року ОСОБА_2 , як член ЖБК «Ромашка-3», отримав ордер на жиле приміщення № 105763 на сім`ю з трьох осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_7 та їх сина на право заселення трикімнатної квартири АДРЕСА_1 . Вказане нерухоме майно набуто під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, а тому належить їм на праві спільної сумісної власності.

16 вересня 2015 року ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , та 28 жовтня 2015 року без її згоди відчужив зазначене нерухоме майно ОСОБА_3 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапчук Н. В., зареєстрованого у реєстрі за № 359.

Посилаючись на наведене, позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила: визнати квартиру

АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя; здійснити поділ вказаного нерухомого майна між нею та ОСОБА_2 , визнавши за кожним право власності на 1/2 частину зазначеної квартири; визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 20 серпня 2015 року, індексний номер 1119414, видане Управлінням державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві; скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 від 20 серпня 2015 року, індексний номер 11194143; визнати недійсним договір дарування квартири, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапчук Н. В., зареєстрований у реєстрі за № 359; скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 від 28 жовтня 2015 року, індексний номер 11789660.

Короткий зміст рішення суду першої інстанцій

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20 лютого 2017 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не надала доказів на підтвердження придбання квартири за спільні кошти подружжя, а тому відсутні передбачені статтею 16 Закону України «Про власність», статтею 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України) підстави для визнання спірної квартири об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки кошти, витрачені ОСОБА_2 на придбання спірної квартири частково у шлюбі, і частково поза шлюбом, є його особистою власністю, що підтверджується платіжними квитанціями та довідкою ЖБК «Ромашка-3». За наведених обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про необгрунтованість вимог про визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації права власності, як похідних від заявлених позивачем вимог про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 04 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Дарницького районного суду

м. Києва від 20 лютого 2017 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 частково.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , а за ОСОБА_2 право власності на 2/3 частини зазначеної квартири.

Визнано недійсним договір дарування квартири від 28 жовтня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапчук Н. В., зареєстрований у реєстрі за № 359.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи у справі нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , апеляційний суд виходив з того, що ОСОБА_2 не спростував презумпцію спільної сумісної власності подружжя на спірне майно, оскільки пайовий внесок у розмірі 562 500,000 карбованців (5 625,00 грн) за квартиру АДРЕСА_1 ним було внесено у період шлюбу сторін, за відсутності доказів на підтвердження того, що грошові кошти розмірі 5 625,00 грн належали йому на праві особистої приватної власності. З огляду на те, що доплата вартості квартири у розмірі 3 384,06 грн була здійснена ОСОБА_2 після розірвання шлюбу сторін, за рахунок його особистих коштів, апеляційний суд вважав наявними підстави для відступу від засад рівності часток при поділі майна подружжя, визнавши за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину квартири, а за відповідачем ОСОБА_2 на 2/3 частини квартири.

Оскільки ОСОБА_2 здійснив відчуження спірної квартири, як її одноособовий власник, у тому числі розпорядився часткою квартири, що належить позивачеві, апеляційний суд дійшов висновку, що укладений між сплата ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір дарування спірної квартири від 28 жовтня 2015 року, вчинено з порушенням вимог закону та прав ОСОБА_1 , як власника 1/3 її частини, а тому позовні вимоги

ОСОБА_1 про визнання його недійсним підлягають задоволенню.

Зважаючи, що на те, що ОСОБА_2 , як член ЖБК «Ромашка-3», здійснив повну сплату пайових внесків за квартиру АДРЕСА_1 , апеляційний суд дійшов висновку, що йому правомірно було видано свідоцтво про право власності на вказану квартиру, а тому відсутні правові підстави для його скасування. Ураховуючи, що підставою скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності на майно є відповідне рішення суду, апеляційний суд вважав передчасними вимоги про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 .

Узагальнені доводи касаційної скарги та позиції учасників справи

У липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_3 та ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , у якій вона просила скасувати рішення Апеляційного суду м. Києва від 04 липня 2017 року та залишити в силі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 лютого 2017 року, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обгрунтована посиланнями на те, що визнаючи спірну квартиру спільною сумісною власністю подружжя, суд апеляційної інстанції не урахував, що державна реєстрація права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , з якою Закон України «Про кооперацію» пов`язує виникнення права власності на таке майно, відбулася лише у 2015 році. Ордер на жиле приміщення від 23 серпня 1995 року № 105763 надавав позивачеві лише право на вселення до спірної квартири, а тому не може слугувати підтвердженням набуття ОСОБА_1 та

ОСОБА_2 спірної квартири у спільну сумісну власність у шлюбі.

Крім того, суд апеляційної інстанції не звернув увагу на пропуск позивачем позовної давності для звернення до суду з відповідним позовом, з огляду на те, що ОСОБА_1 пред`явила позовні вимоги про поділ майна подружжя більш ніж через десять років після його розірвання.

На момент розгляду справи відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Відповідно до статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

Рух справи у суді касаційної інстанції

24 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 рішення апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог не оскаржують, а тому у цій частині зазначене судове рішення у касаційному порядку не переглядається.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_9 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 13 грудня 1991 року по 08 травня 2003 року.

24 липня 1995 року на підставі рішення загальних зборів ЖБК «Ромашка-3», затвердженого рішенням виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів № 237, ОСОБА_2 включено до членів житлово-будівельного кооперативу.

23 серпня 1995 року виконавчим комітетом Київської міської Ради народних депутатів ОСОБА_2 , як члену ЖБК «Ромашка-3», видано ордер

№ 105763 на сім`ю з трьох осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_11 , та їх сина ОСОБА_12 , на право зайняття житлового приміщення - квартири, за адресою:

АДРЕСА_2 , яка складається із трьох кімнат житловою площею 42,53 кв. м.

Згідно з довідкою ЖБК «Ромашка-3» від 18 жовтня 2016 року № 346, повна вартість квартири АДРЕСА_1 на момент завершення будівництва у 1995 році становила 900 906 000 карбованців (9009,06 грн).Станом на 12 травня 1995 року ОСОБА_2 сплатив за квартиру 562 500 000 карбованців (5 625,00 грн). Доплата балансової вартості квартири у сумі 338 406 000 грн, здійснена ОСОБА_2 07 липня

2015 року.

На підставі довідки ЖБК «Ромашка-3» від 07 серпня 2015 року № 155 про повну оплату суми пайового внеску за квартиру АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 16 вересня 2015 року, індексний номер НОМЕР_1, видане Управлінням державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві.

Запис про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 28 жовтня

2015 року, номер запису 11194143.

28 жовтня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладений договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапчук Н. В., зареєстрований у реєстрі за

№ 359. Того ж дня до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис: 11789660 про державну реєстрацію права власності

ОСОБА_3 на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга представника

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ОСОБА_4 не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 112 Цивільного кодексу Українського РСР (далі - ЦК Української РСР, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) майно може належати на праві спільної власності двом або кільком громадянам.

Статтями 22, 28, 29 Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі - КпШС України), чинного до 01 січня 2004 року, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядав за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Обов`язок спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними у період шлюбу покладається на особу, яка її заперечує. ОСОБА_2 не надавдопустимих доказів напідтвердження того, що оплата ним 12 травня 1995 року пайового внеску у розмірі

562 500 000 карбованців (5 625,00 грн), що становить 2/3 балансової вартості квартири АДРЕСА_1 , було здійснена за рахунок його особистих коштів, а тому апеляційний суд правильно виходив з того, що зазначена частка спірної квартири належить ОСОБА_1 та ОСОБА_13 на праві спільної сумісної власності.

Ураховуючи, що залишок балансової вартості квартири у розмірі

338 406 000 карбованців (3 384,06 грн), що становить 1/3 її загальної вартості, виплачено ОСОБА_2 за рахунок його особистих коштів після розірвання шлюбу між сторонами, висновок апеляційного суду про наявність правових підстав для визнання за ОСОБА_2 права власності приватної власності на 1/3 частку зазначеної квартири є обгрунтованим.

Доводи касаційної скарги про те, що державна реєстрація права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , як і отримання ним свідоцтва про право власності на зазначене нерухоме майно, відбулося після розірвання шлюбу між сторонами не спростовують правильність висновку апеляційного суду про те, що набуття 2/3 часток зазначеного нерухомого майна відбулося період шлюбу за спільні кошти подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а тому зазначена частка є спільною сумісною власністю майном подружжя та підлягає поділу в рівних частках.

Щодо перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя

Відповідно до статті 75 ЦК Української РСР, чинного на дату розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторони.

Згідно зі статтею 76 ЦК Української РСРперебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічним чином питання початку перебігу позовної давності визначені і в статті 261 ЦК України, згідно з якою перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила.

Частиною третьою статті 29 КпШС Українипередбачалося, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Згідно зі статтею 11 КпШС України у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою статті

72 СК України.

Вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суд апеляційної інстанції обгрунтовано посилався на те, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з дати розірвання шлюбу, а з того, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Ураховуючи, що про порушення права власності на спірну квартиру позивачу стало відомо у липні 2015 року, а з позовом до суду про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання недійсним договору дарування та скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 звернулася у грудні 2015 року, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що позовна давність за вказаними вимогами не сплила.

Щодо визнання недійсним договору дарування квартири

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Таким чином, відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

Установивши, що ОСОБА_1 не надавала згоду ОСОБА_2 на відчуження квартири АДРЕСА_1 шляхом укладення між ним та ОСОБА_3 договору дарування зазначеної квартири, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для визнання цього договору недійсним.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Узагальнюючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що оскаржуване судове рішення є законним та обгрунтованим, доводи касаційної скарги правильність висновків суду апеляційної інстанцій не спростовують, а тому касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 04 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Г. І. Усик

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко