Постанова

Іменем України

08 травня 2019 року

м. Київ

справа № 490/177/16-ц

провадження № 61-14835св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

представник відповідача - Кобзаренко Максим Юрійович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва, у складі судді Батченка О. В.,від 14 квітня 2016 року та постанову Апеляційного суду Миколаївської області, у складі колегії суддів: Лисенка П. П., Галущенка О. І., Прокопчук Л. М., від 15 січня 2018 року.

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2015 року публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк», банк) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява ПАТ «Укрсоцбанк» мотивована тим, що 24 січня 2008 року між сторонами було укладено договір про надання кредиту №640/298-САФ03.16-2, за умовами якого банк одним траншем надав позичальнику грошові кошти у сумі 26 100, 00 доларів США на придбання автомобіля марки «Skoda Octavia», 2007 року випуску, зі зворотним зобов'язанням відповідача повернути кредит до 23 січня 2015 року.На забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між банком та ОСОБА_1 було укладено договір застави транспортного засобу, відповідно до якого, останній передав у заставу автомобіль марки «Skoda Octavia», 2007 року випуску, придбаний за кредитні кошти, заставною вартістю 145 000, 65 грн. У зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору у позичальника станом на 20 листопада 2015 року виникла заборгованість у розмірі 29 869, 98 доларів США, що еквівалентно 712 074, 72 грн, з яких: 21 841, 78 долар США, що еквівалентно 520 689, 38 грн, - заборгованість зі сплати тіла кредиту; 4 401, 83 долар США, що еквівалентно 104 935, 92 грн, - заборгованість за відсотками за користування грошима; 2 449, 71 доларів США, що еквівалентно 58 399, 09 грн, - пеня за несвоєчасне повернення кредиту; 1 176, 65 доларів США, що еквівалентно 28 050, 32 грн, - пеня за несвоєчасне повернення відсотків.

Посилаючись на зазначені обставини, ПАТ «Укрсоцбанк» просило суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором про надання кредиту № 640/298-САФ03.16-2 від 24 січня 2008 року у розмірі 29 869, 98 доларів США, що станом на 20 листопада 2015 року еквівалентно712 074, 72 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 квітня 2016 року частково задоволено позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк». Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк»заборгованість за договором про надання кредиту № 640/298-САФ03.16-2 від 24 січня 2008 року у розмірі 26 243, 61 долари США (еквівалент 625 625, 30 грн) та пеню у розмірі 60 000, 00 грн, з яких: 50 000, 00 грн - пеня за несвоєчасне повернення кредиту, 10 000, 00 грн - пеня за несвоєчасне повернення відсотків. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що боржник, отримавши від банку кошти у кредит, не виконував належним чином взяті за кредитним договором зобов'язання, що призвело до утворення заборгованості. Враховуючи те, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, останній має нести цивільно-правову відповідальність.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 15 січня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, виходив із того, що суд правильно визначився з правовідносинами, які виникли між сторонами, та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні спору.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права, позовні вимоги підтверджені належними доказами.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У лютому 2018 року представником ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подано касаційну скаргу, в якій заявник просить скасувати рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 квітня 2016 року та постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 15 січня 2018 року, а справу передати на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги обґрунтовано тим, що суди попередніх інстанцій повно і всебічно не з'ясували обставини справи. Заявника не було належним чином повідомлено про розгляд справи у суді першої інстанції. Ухвалюючи рішення у справі, місцевий суд не дотримався порядку ухвалення заочного рішення, оскільки не постановляв ухвалу про заочний розгляд справи. Разом з цим місцевий суд не врахував відсутність належного розрахунку кредитної заборгованості, залишив поза увагою ту обставину, що предмет застави за погодженням з банком було реалізовано, а кошти від реалізації спрямовані на погашення кредитної заборгованості. Разом з цим, судами попередніх інстанцій не враховано, що до стягнення підлягають лише суми, визначені періодичними платежами за останні три роки до моменту звернення позивача до суду. Про застосування наслідків спливу строку позовної давності заявником було заявлено у суді апеляційної інстанції, проте апеляційним судом дана обставина врахована не була.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

05 червня 2018 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

17 квітня 2019 року ухвалою Верховного Суду справу за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 квітня 2016 року та постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 15 січня 2018 року призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Відзиву на касаційну скаргу не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

24 січня 2008 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладено договір кредиту № 640/298-САФ03.16-2, згідно умов якого відповідачу було надано у користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 26 100, 00 доларів США зі сплатою 12,5 % річних.

Згідно пункту 1.2 договору кредиту № 640/298-САФ03.16-2 від 24 січня 2008 року кредит надано ОСОБА_1 на придбання автомобіля марки «Skoda Octavia», 2007 року випуску.

Строк повернення кредиту - 23 січня 2015 року.

На забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між сторонами було укладено договір застави транспортного засобу, відповідно до якого позичальник передав автомобіль марки «Skoda Octavia», 2007 року випуску, придбаний за кредитні кошти, у заставу із заставною вартістю у розмірі 145 000, 65 грн.

10 жовтня 2008 року між сторонами укладено додаткову угоду № 1 до договору кредиту № 640/298-САФ03.16-2 від 24 січня 2008 року, якою було з 20 жовтня 2008 року змінено відсоткову ставку по кредиту до 13 % річних (т.1, а.с. 9).

Відповідно до наданого банком розрахунку кредитної заборгованості її загальний розмір станом на 20 листопада 2015 рік становить 29 869, 98 доларів США, що еквівалентно 712 074, 72 грн (т.1, а.с. 4-5).

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно положень статті 57 ЦПК України, 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Подібні за змістом положення містять статті 76, 81 чинного ЦПК України.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

За статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У силу статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У відповідності до положень статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено, зокрема, у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Застава є способом забезпечення зобов'язань. У силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (стаття 572 ЦК України та стаття 1 Закону України «Про заставу»).

Відповідно до положень пункту 1.3 договору кредиту № 640/298-САФ03.16-2 від 24 січня 2008 року в якості забезпечення позичальником виконання своїх зобов'язань щодо погашення кредиту, сплати відсотків, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченої заставою вимоги, сторони укладають договір застави транспортного засобу, визначеного пунктом 1.2 цього договору (автомобіль марки «Skoda Octavia», 2007 року випуску, заставною вартістю у розмірі 145 000, 65 грн).

У апеляційній скарзі на рішення місцевого суду заявник звертав увагу суду апеляційної інстанції на те, що у 2015 році предмет застави, за погодженням банку, було реалізовано, а кошти, отримані від реалізації, було перераховано на рахунок банку з метою погашення заборгованості за договором кредиту № 640/298-САФ03.16-2 від 24 січня 2008 року.

Суд апеляційної інстанції вказав, що виручені від продажу заставленого автомобіля гроші у розмірі 7 000, 00 доларів США 12 березня 2015 року банком віднесено на сплату боргу за договором кредиту, про що банком надано довідку від 10 січня 2018 року (т.2, а.с. 310).

Разом з тим, ані вказана довідка банку від 10 січня 2018 року, ані матеріали справи не містять відомостей про час реалізації предмету застави та його вартість. Висновок апеляційного суду про те, що предмет застави було реалізовано саме за 7 000, 00 доларів США і про те, що ці кошти були зараховані на погашення заборгованості за процентами (без зазначення періоду, за який вони були нараховані) не може вважатись обґрунтованим.

Відповідно до положень статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У відповідності до положень статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Для обчислення позовної давності застосовують загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу.

Тому перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п'ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності окремо для погашення всієї заборгованості за кредитним договором.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другою статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду процентів, а також попередніх не внесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів.

На вищевказані норми заявник звертав увагу суду у поданій апеляційній скарзі (як і у заяві про перегляд заочного рішення) та просив застосувати наслідки спливу позовної давності по черговим платежам, разом з тим, суди вказані доводи заявника залишили поза увагою.

Погоджуючись із висновками суду першої інстанції (який провів заочний розгляд справи за відсутності доказів повідомлення відповідача про час і місце розгляду справи) щодо часткового задоволення позовних вимог банку, суд апеляційної інстанції не надав оцінки доводам клопотання відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності, не надав належної оцінки розрахунку заборгованості.

Визначаючи розмір заборгованості за кредитним договором, суд зобов'язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (розрахунок заборгованості за кредитним договором, довідку банку), перевірити його, оцінити у сукупності та взаємозв'язку з іншими наявними у справі доказами.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовних вимог, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру пені, наявності доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Таким чином, неповно встановивши обставини справи, місцевий суд не виконав вимоги статей 212, 213 ЦПК України 2004 року та дійшов передчасного висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог банку.

Суд апеляційної інстанції не перевірив правильність висновків суду першої інстанції, не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги та формально погодився із висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог банку.

Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки вказані недоліки, допущені судами, не можуть бути усунуті при касаційному розгляді справи, судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

При новому розгляді справи суду необхідно надати оцінку доводам та поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог та заперечень, як в цілому, так і кожному доказу окремо.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , задовольнити.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 квітня 2016 року та постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 15 січня 2018 рокускасувати.

Справу передати на новий розгляд до Центрального районного суду м. Миколаєва.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий

Д. Д. Луспеник

Судді

О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта