Постанова

Іменем України

24 липня 2019 року

м. Київ

справа № 757/34105/14-ц

провадження № 61-30418 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Кривцової Г. В., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 ,

представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 ,

відповідач - ОСОБА_5 ,

представник відповідачки - ОСОБА_6 ,

треті особи: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тверська Інесса Володимирівна, публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , та представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 - на рішення апеляційного суду м. Києва від 10 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М., Музичко С. Г.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , про визнання права власності, витребування майна із чужого незаконного володіння.

Позовна заява мотивована тим, що за час зареєстрованого шлюбу між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , ними було придбано квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_1

02 червня 2006 року між ОСОБА_1 та акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» (далі - АКБ «Райффайзенбанк Україна»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк»), було укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 110 000 доларів США за сплатою 11 % річних терміном до 02 червня 2021 року.

06 червня 2006 року на забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, за умовами якого іпотекодавець передав банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , що належала йому на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10 вересня 2003 року.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 липня 2012 року у порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_1 визнано право власності на 3/5 частки вищевказаної квартири, яка є предметом іпотеки, а за ОСОБА_1 - на 2/5 її частки.

12 листопада 2013 року на підставі договору про відступлення права вимоги ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ОСОБА_7 прийняв право вимоги по кредитному договору від 02 червня 2006 року та договору іпотеки від 06 червня 2006 року, укладеними з ОСОБА_1 .

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 березня 2014 року позов ОСОБА_7 задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 заборгованість за кредитним договором від 02 червня 2006 року у розмірі 953 850 грн 12 коп. за рахунок звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 06 червня 2006 року, а саме на квартиру АДРЕСА_1 шляхом визнання за ОСОБА_7 права власності на вказану квартиру.

У подальшому, на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 18 серпня 2014 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , було здійснено державну реєстрацію права власності на вищевказану квартиру за ОСОБА_8

15 вересня 2014 року на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 , було здійснено державну реєстрацію права власності на вищезазначену квартиру за ОСОБА_5 .

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 13 листопада 2014 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 березня 2014 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - ПАТ «ОТП Банк», про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено.

Таким чином, вищевказані обставини свідчать про те, що спірна квартира вибула з володіння позивачів поза їх волею, унаслідок чого ця квартира підлягає витребуванню із чужого незаконного володіння ОСОБА_5 .

З урахуванням викладеного ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просили суд визнати за ОСОБА_1 право власності на 3/5 частки квартири АДРЕСА_1 , а за ОСОБА_2 - на 2/5 її частки, витребувати вказану квартиру із чужого незаконного володіння ОСОБА_5 .

У травні 2015 року ОСОБА_5 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тверська І. В., ПАТ «ОТП Банк», який мотивовано тим, що вона є добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1 , оскільки набула її у власність за відплатним договором про задоволення вимог іпотекодержателя. При цьому в діях ОСОБА_1 та ОСОБА_2 була воля на відчуження вказаного майна, унаслідок чого вони позбавлені права на витребування спірної квартири із чужого незаконного володіння. Оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 оспорюють її право власності на спірну квартиру, то відповідно до положень частини першої статті 15, статті 392 ЦК України просила визнати за нею право власності на цю квартиру.

З урахуванням викладеного ОСОБА_5 просила суд визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16 грудня 2016 року у складі судді Новака Р. В. позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 3/5 частки квартири АДРЕСА_1 . Витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 3/5 частки квартири АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на 2/5 частки квартири АДРЕСА_1 . Витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 2/5 частки квартири АДРЕСА_1 . У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

Додатковим рішенням Печерського районного суду м. Києва від 30 січня 2017 року вирішено питання про розподіл судових витрат у цій справі.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 належала на праві власності спірна квартира, яка вибула з їх володіння на підставі рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 березня 2014 року, яке було скасовано рішенням апеляційного суду м. Києва від 13 листопада 2014 року. Таким чином, вищевказані обставини свідчать про те, що спірна квартира вибула з володіння ОСОБА_1 , ОСОБА_2 поза їх волею, унаслідок чого вони мають право на витребування цього майна із чужого незаконного володіння ОСОБА_5 .

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 , суд першої інстанції виходив із того, що відсутні підставим вважати, що остання набула право власності на квартиру за договором. При укладенні договору здійснювалися грошові розрахунки саме з особою, яка не мала права відчужувати спірну квартиру, тобто з ОСОБА_8 .

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 10 серпня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 - задоволено частково, рішення суду першої інстанції скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що у діях ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , пов`язаних із передачею спірної квартири в іпотеку банку, який мав право у разі невиконання зобов`язання отримати борг за рахунок іпотечного майна, була наявна воля на передачу такого майна іншій особі, що унеможливлює його витребування із чужого незаконного володіння добросовісного набувача. Право власності ОСОБА_5 на спірну квартиру у встановленому законом порядку зареєстровано, доказів порушення її прав щодо цього майна не надано, тому відсутні підстави для визнання за останньою права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У касаційних скаргах, поданих у серпні 2017 року та у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , та представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 - просять оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати й залишити у силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Отже, судові рішення у частині вирішення зустрічного позову не оскаржуються, тому у силу вимог статті 400 ЦПК України у цій частині у касаційному порядку не переглядаються.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 757/34105/14-ц з Печерського районного суду м. Києва.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

У червні 2019 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа передана судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року зазначену справу призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особі, які подали касаційні скарги

Касаційні скарги, надані позивачами, які є ідентичними за змістом, мотивовані тим, що у діях ОСОБА_1 , ОСОБА_2 при передачі в іпотеку спірної квартири була відсутня воля на відчуження цього майна іншій особі, так як договір іпотеки за своєю правовою природою є забезпечувальним зобов`язанням за кредитним договором, тому він не свідчить про існування в іпотекодавця бажання на відчуження іпотечного майна. Отже, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 мають право на витребування спірної квартири із чужого незаконного володіння ОСОБА_5 , оскільки рішення суду, на підставі якого квартира вибула з їх власності, було скасовано. Крім того, відсутні підставим вважати, що ОСОБА_5 набула право власності на квартиру за договором, оскільки при укладенні договору здійснювалися грошові розрахунки саме з особою, яка не мала права відчужувати спірну квартиру, тобто з ОСОБА_8 .

Доводи особи, яка подала заперечення

У жовтні 2017 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 - подав заперечення на касаційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення апеляційного суду є законним і обґрунтованим, доводи касаційних скарг висновків суду не спростовують, на його законність не впливають. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , укладаючи договір іпотеки, яким передано в іпотеку спірну квартиру, висловили свою волю на відчуження іпотечного майна у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, тому вони позбавлені права на витребування спірного майна.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

За час зареєстрованого шлюбу ОСОБА_1 і ОСОБА_2 придбано квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку оформлено за ОСОБА_1

02 червня 2006 року між ОСОБА_1 та АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», було укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 110 000 доларів США за сплатою 11 % річних терміном до 02 червня 2021 року.

06 червня 2006 року на забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, за умовами якого іпотекодавець передав банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , що належить йому на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10 вересня 2003 року.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 липня 2012 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задоволено, у порядку поділу майна подружжя, у тому числі за ОСОБА_1 визнано право власності на 3/5 частки вищевказаної квартири, яка є предметом іпотеки, а за ОСОБА_1 на 2/5 її частки.

12 листопада 2013 року на підставі договору про відступлення права вимоги ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ОСОБА_7 прийняв право вимоги по кредитному договору від 02 червня 2006 року та договору іпотеки від 06 червня 2006 року, укладеними з ОСОБА_1 .

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 березня 2014 року позов ОСОБА_7 задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 заборгованість за кредитним договором від 02 червня 2006 року у розмірі 953 850 грн 12 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 06 червня 2006 року, а саме на квартиру АДРЕСА_1 , шляхом визнання за ОСОБА_7 права власності на вказану квартиру.

У подальшому, на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 18 серпня 2014 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , було здійснено державну реєстрацію права власності на вищевказану квартиру за ОСОБА_8

15 вересня 2014 року на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 , було здійснено державну реєстрацію права власності на вищезазначену квартиру за ОСОБА_5 .

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 13 листопада 2014 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 березня 2014 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - ПАТ «ОТП Банк», про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки й визнання права власності на предмет іпотеки відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 лютого 2015 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 березня 2014 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 13 листопада 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 23 лютого 2016 року позов ОСОБА_7 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - ПАТ «ОТП Банк», про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки залишено без розгляду на підставі пункту 3 частини першої статті 207 ЦПК України 2004 року (повторна неявка позивача у судове засідання).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційні скарги підлягають задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

У статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

У пункті 26 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено, що відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233 цс 16, який у подальшому підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132 цс 18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, зі скасуванням рішення суду втрачаються ті правові наслідки, які з нього випливають. У даному випадку втрачається право ОСОБА_7 на відчуження квартири.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд у порушення вищевказаних положень закону не звернув уваги на те, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 належала на праві власності спірна квартира, яка вибула з їх володіння на підставі рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 березня 2014 року, яке у подальшому було скасовано, а позов ОСОБА_7 про стягнення кредитної заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 23 лютого 2016 року залишено без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивача в судове засідання. Тобто зазначені вище обставини свідчать про те, що спірна квартира вибула з володіння ОСОБА_1 , ОСОБА_2 поза їх волею, унаслідок чого вони мають право на витребування цього майна із чужого незаконного володіння ОСОБА_5 .

Апеляційний суд у порушення вищезазначених положень закону, вказуючи про те, що ОСОБА_1 передаючи спірну квартиру в іпотеку висловив своє бажання на її відчуження, не врахував, що договір іпотеки за своєю правовою природою є забезпечувальним зобов`язанням за кредитним договором, тому він не свідчить про існування в іпотекодавця бажання на відчуження іпотечного майна.

Крім того, апеляційний суд не звернув уваги на те, що на момент ухвалення скасованого пізніше рішення суду від 27 березня 2014 року квартира належала на праві власності подружжю ОСОБА_1 - 3/5 частки, ОСОБА_2 - 2/5 частки, а суд звернув стягнення на всю квартиру, як таку, що належала лише ОСОБА_1 і ним передана в іпотеку.

При цьому положення статті 23 Закону України «Про іпотеку» про те, що у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою, на ОСОБА_2 не поширюється.

Таким чином, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, встановивши фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, дійшов правильного висновку про витребування із чужого незаконного володіння ОСОБА_5 спірної квартири на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .

Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , та представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 - задовольнити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 10 серпня 2017 року у частині вирішення позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , про визнання права власності, витребування майна із чужого незаконного володіння скасувати, рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 грудня 2016 року у цій частині залишити у силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Г. В. Кривцова

Р. А. Лідовець