КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження № 22-ц/824/8841/2019 Суддя-доповідач: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

17 липня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Олійника В.І.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Кулікової С.В.,

при секретарі Бондаренко І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 серпня 2016 року у справі за заявою ОСОБА_1 про перегляд рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 травня 2015 року за нововиявленими обставинами у складі судді Дубас Т.В. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Державного агентства резерву України, третя особа: прокуратура Волинської області, про виключення майна з акту опису, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , Державного агентства резерву України, третя особа: прокуратура Волинської області, про виключення майна з акту опису.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 травня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 05 серпня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 травня 2015 року залишено без змін.

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області із заявою про перегляд рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 травня 2015 року за нововиявленими обставинами.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 серпня 2016 року в задоволенні заяви відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 травня 2015 року та ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 серпня 2016 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 06 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 серпня 2016 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 17 квітня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу Апеляційного суду Київської області від 06 вересня 2016 року скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження нововиявлених обставин, а зазначена ОСОБА_1 як нововиявлена істотна для справи обставина, не є нововиявленою та істотною обставиною, що не була і не могла бути відома заявнику.

Такі висновки відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Звертаючись із заявою, ОСОБА_1 посилалася на наступне.

21.06.2012 року Києво-Святошинським районним судом Київської області було ухвалено рішення по справі № 2-512/2012 за її позовом до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя, яке станом на 02.07.2012 року набрало законної сили та яким за нею ( ОСОБА_1 ) визнано право власності на наступне майно: 3/5 частини земельної ділянки, загальною площею 0,1645 га, кадастровий номер НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 ; земельну ділянку, площею 0,1550 га, кадастровий номер НОМЕР_2 , на території Княжицької сільської ради Києво- Святошинського району Київської області у АДРЕСА_7 ; земельну ділянку, площею 0,1550 га, кадастровий номер НОМЕР_3 , на території Княжицької сільської ради Києво- Святошинського району Київської області у АДРЕСА_7 ; земельну ділянку,площею 0,0812 га, кадастровий номер НОМЕР_4 , по АДРЕСА_1 ; баню, розташовану на земельній ділянці, площею0,0812 га, кадастровий номер НОМЕР_4 , по АДРЕСА_1 ; 1/7 частину земельної ділянки, загальною площею 0,0811 га, кадастровий номер НОМЕР_5 , по АДРЕСА_1 , площею 0,0091 га; земельну ділянку, площею 0,3095 га, кадастровий номер НОМЕР_6 , що знаходиться по АДРЕСА_6 ; земельну ділянку, площею 0,05 га, кадастровий номер НОМЕР_7 , яка розташована по АДРЕСА_1 ; земельну ділянку, площею 0,12 га, кадастровий номер НОМЕР_8 , по АДРЕСА_1 ; квартиру АДРЕСА_3 ; земельну ділянку, площею 0,150 га, кадастровий номер НОМЕР_9 в селі Мала Солтанівка Васильківського р-ну Київської області; земельну ділянку,площею 0,15 га, кадастровий номер НОМЕР_10 , по АДРЕСА_4 ; земельну ділянку,площею 0,027 га, кадастровий номер НОМЕР_11 , по АДРЕСА_4 .

Проте вона (позивачка) не може зареєструвати за собою право власності на належне їй за рішенням суду майно, а тому воно і досі зареєстроване за ОСОБА_2

22.09.2014 року представник заявника звернулася до Реєстраційної служби Головного управління юстиції у місті Києві із заявою про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_3 , але 26.09.2014 року у відповідь на таку заяву було отримано рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень в зв`язку з тим, що заяву про державну реєстрацію прав, пов`язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна (арешт нерухомого майна №10618286, зареєстровано 15.12.2010 року, підстава обтяження - постанова про накладення арешту на майно, б/н, 14.12.2010 року, обтяжував - прокуратура Волинської області, об`єкт обтяження - квартира, адреса: АДРЕСА_3 .

На майно ОСОБА_2 старшим с/у УДСБЕЗ УМВС України у Волинській області капітаном міліції Ковельчук Р.Г. за протоколом від 10.12.2010 рокубуло накладено арешт на ряд земельних ділянок, серед яких п`ять належать заявнику.

Арешти були накладені в рамках кримінального провадження, що ведеться відносно колишнього чоловіка позивачки - ОСОБА_2 .

Судом першої інстанції, з чим погодився і апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову, як на основну підставу такої відмови, послався на те, що «відповідно до ст.100 КПК України 2012 року та ст.81 КПК України 1960 року доля речових доказів, якими і є спірні земельні ділянки, може бути вирішена лише у кримінальному судочинстві...». Крім того, перешкодою для задоволення позову стало також і те, що позивачка не зверталасядо прокуратури Волинської області з приводу зняття арештів з майна.

Позивачкою 18.09.2015 року було подано до Апеляційного суду Волинської області клопотання про виключення з опису певного майна по справі №0308/14373/12 щодо засуджених: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 та доповнення до клопотання 29.12.2015 року. Апеляційний суд Волинської області ухвалою відмовив у прийнятті до розгляду клопотання з доповненням ОСОБА_1 про виключення з опису майна та зняття з нього арешту. Рішення суду мотивовано тим, що дана кримінальна справа про обвинувачення ОСОБА_5 , ОСОБА_6 і ОСОБА_2 за апеляційними скаргами їх захисників переглядається апеляційним судом Волинської області у межах поданих апеляцій, в яких не ставиться питання щодо виключення вказаного майна з акту опису, а також зазначені питання у клопотанні ОСОБА_1 не були предметом при розгляді цієї справи по суті у суді першої інстанції,а також вона не є учасником кримінального провадження і тому у прийнятті до розгляду апеляційним судом даного клопотання про виключення з акту опису вказаного заявницею майна та зняття з нього арешту, було відмовлено.

ОСОБА_1 звернулася до суду касаційної інстанції із скаргою, в якій просила скасувати ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 29.12.2015 року та ухвалити нове рішення, яким клопотання про виключення з опису певного майна задовольнити, наголошуючи на тому що суди трьох інстанцій та Верховний суд України, відмовили у задоволенні позову, виходячи з того, що питання зняття арешту з майна вирішується не в цивільному, а в кримінальному судочинстві.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, постановою від 10.03.2016 року по справі № 5-1394км15 відмовив у витребуванні кримінальної справи за касаційною скаргою позивачки, залишивши в силі ухвалу Апеляційного суду Волинської області.

Заявниця вважала, що ухвала Апеляційного суду Волинської області від 29.12.2015 року по справі №0308/14373/12 та Постанова Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10.03.2016 року по справі №5-1394км15 є істотними для справи обставинами, що не були і не могли бути відомі, на час розгляду справи, так як позивачка, керуючись п.6 Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року №6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» обрала такий спосіб захисту порушеного права як виключення майна з опису в порядку цивільного судочинства, на підставі того, що вона не є боржником в кримінальному провадженні, а про вищезазначені рішення стало відомо після розгляду справи, а також вони єобставинами, які входять до предмету доказування у справі та впливають на висновки суду, так як є додатковим доказом на належність розгляду спору в порядку цивільного судочинства та наявність підстав для виключення майна з опису та зняття з нього арешту.

Тому просила скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18.05.2015 року по справі №369/10713/14-ц. і ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, виключити майно з опису та зняти в її інтересах арешт із зазначеного вище нерухомого майна.

Судом встановлено, що усвоїй заяві про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами ОСОБА_1 посилалася на ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 29.12.2015 року по справі №0308/14373/12 та Постанову Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10.03.2016 року по справі №5-1394км15, оскільки у питанні про виключення майна з акту опису суди відмовляючи у позові, посилались на належність вирішення даного спору лише у кримінальному провадженні. Однак коли вона звернулася з клопотанням про виключення з опису певного майна в кримінальному провадженні, то їй було відмовлено.

Прокуратурою Волинської області 21.07.2016 року направлено до суду лист, з якого вбачається, що вироком Луцького міськрайонного суду від 05.09.2014 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.5 ст.191, ч.1 ст.366 КК України, і ухвалою апеляційного суду Волинської області від 06.05.2016 року вирок суду першої інстанції від 05.09.2014 року скасовано, а кримінальну справу направлено на новий розгляд в той же суд в іншому складі.

Арешти на майно, накладені слідчим в ході проведення досудового слідства по кримінальній справі №31-112-11 на майно ОСОБА_2 , судом не скасовувалися.

Згідно з частиною третьою статті 60 ЦПК (чинного на той час) доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі та щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виник спір, а тому підставою для скасування судового рішення є не всі невідомі на час розгляду справи обставини, а лише ті, які входять до предмета доказування у справі (стаття 179 ЦПК). Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 361 ЦПК України підставами для перегляду рішення, ухвали суду чи судового наказу у зв`язку з нововиявленими обставинами є: істотні для справи обставини, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Відповідно до ч.1 ст. 362 ЦПК України заяви про перегляд у зв`язку з нововиявленими обставинами можуть бути подані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, протягом одного місяця з дня встановлення обставини, що є підставою для перегляду.

У п.п.3, 4 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справи від 30 березня 2012 року №4 «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв`язку з нововиявленими обставинами» передбачено, що нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.

Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктами 1, 2 частини другої статті 361 ЦПК України, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмету доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі.

Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Слід також зазначити, що обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими особам, які беруть участь у справі, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами.

Обставини, які виникли чи змінилися тільки після ухвалення судового рішення і не пов`язані з вимогою в цій справі, а тому не могли бути враховані судом при ухваленні судового рішення, є новими обставинами і можуть бути підставою для пред`явлення нової вимоги.

Неповне встановлення фактичних обставин справи, порушення порядку дослідження доказів) не вважаються нововиявленими обставинами, проте можуть бути підставою для перегляду судового рішення в апеляційному або касаційному порядку.

Обставини, на які посилалася особа, яка брала участь у справі, у своїх поясненнях, в апеляційній або касаційній скарзі чи в заяві про перегляд судового рішення Верховним Судом України або які могли бути встановлені при всебічному і повному з`ясуванні судом обставин справи, тобто при виконанні вимог частини четвертої статті 10 ЦПК, не є нововиявленими обставинами.

Неподання стороною або особою, яка бере участь у справі, доказу, про який їй було відомо та який підтверджує відповідні обставини, а також відмова суду у прийнятті доказів також не є підставами для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.

При вирішенні питання про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами суд має виходити з визначених частиною другою статті 361 ЦПК підстав, перелік яких є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає, та дотримання заявником умов, що містяться в статтях 362, 364 ЦПК.

Судове рішення не може переглядатися у зв`язку з нововиявленими обставинами у разі якщо обставини, передбачені частиною другою статті 361 ЦПК, відсутні, а є підстави для перегляду судового рішення в апеляційному чи касаційному порядку або Верховним Судом України, а також якщо обставини, визначені частиною другою статті 361 ЦПК, були або могли бути відомі заявникові на час розгляду справи.

Питання про те, які обставини можна вважати істотними, є оціночним, і вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи ці обставини могли спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення таким чином, що якби вказана обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим.

Судом, під час розгляду заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами, юридичних фактів, які існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, не встановлено.

Також з боку заявника суду не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження нововиявлених обставин та не здобуто таких доказів і в ході судових засідань.

Проте, суд вірно вважав, що зазначена позивачкою ОСОБА_1 , як нововиявлена істотна для справи обставина, не є нововиявленою та істотною для цієї справи обставиною, що не була і не могла бути відома заявнику, а тому не є підставою для перегляду рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Оскільки заявником не було доведено та судом не було виявлено істотних обставин, що існували, але не були йому відомі на час вирішення справи, заява про перегляд за нововиявленими обставинами до задоволення не підлягала.

Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що у встановленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення.

Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Вказана правова норма передбачає, що це мають бути такі обставини, що якби вони були відомі раніше, то суд ухвалив би інше рішення, і вони є нововиявленими, а не новими обставинами, тобто, існували на час розгляду судом спору, входять до предмету доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі. При цьому наведений перелік підстав для перегляду судових рішень у зв`язку з нововиявленими обставинами, який визначений у ч.2 ст.423 ЦПК України, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Підставою перегляду будь-якого судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами є те, що на час ухвалення рішення суд не мав можливості врахувати істотну обставину, яка могла суттєво вплинути на вирішення справи, оскільки учасники розгляду справи не знали про неї та, відповідно, не могли надати суду дані про неї.

Судом встановлено, що вироком Луцького міськрайонного суду від 05.09.2014 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.5 ст.191, ч.1 ст.366 КК України, та призначено покарання у межах санкцій інкримінованих органами досудового розслідування статей.

Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 06.05.2016 року вирок суду першої інстанції від 05.09.2014 року скасовано, а кримінальну справу направлено на новий судовий розгляд в той же суд в іншому складі.

Постановою Луцького міськрайонного суду від 28.08.2018 на підставі ст.280 КПК України зупинено судове провадження у справі у зв`язку з тяжким захворюванням одного із обвинувачених у справі №31-112-11 - ОСОБА_9 , до його видужання.

З інформації Луцької місцевої прокуратури, працівниками якої підтримується публічне обвинувачення, вбачається, що від 24.05.2016 року судом не розглядалися клопотання ОСОБА_1 про зняття арешту з майна.

Отже, кінцеве процесуальне рішення у кримінальній справі не постановлено і про це та інші обставини на підтвердження законності ухвали суду першої інстанції стверджує у своєму відзиві на апеляційну скаргу Прокуратура Волинської області.

Так, критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто, передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

У частинах першій і третій статті 2 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення до суду з цим позовом) передбачено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України від 23 червня 2005 року№ 2709-ІУ«Про міжнародне приватне право». Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії абобездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачені ст.15 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення до суду з цим позовом), згідно з якою суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Аналогічна норма міститься у ст.19 чинного ЦПК України.

У поданому позові ОСОБА_1 просила звільнити з-під арешту майно, яке після розлучення з ОСОБА_2 належить їй.

Пунктом 8 ст.324 КПК України (в редакції 1960 року) передбачено, що постановляючи вирок, суд повинен вирішити такі питання: зокрема, що зробити з майном, описаним для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Рішення по кримінальному провадженню №0308/14373/12 не прийнято, тому долю даного майна вирішить суд при постановленні вироку.

Оскільки арешт майна було накладено у межах кримінальної справи за процедурою, визначеною кримінальним процесуальним законом, то спір про право власності на майно між суб`єктами цивільних правовідносин відсутній і питання про скасування арешту підлягає вирішенню в порядку кримінального судочинства.

Спору про право на спірні земельні ділянки та квартиру у цивільно - правовому сенсі не вбачається, так як ніхто не оспорює право власності позивачки на арештовані земельні ділянки та квартиру.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення до суду з цим позовом) розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, як суб`єкт цивільних, земельних, сімейних правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

За наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку, якщо такий спір є спором цивільним, тобто у разі, коли на об`єкт нерухомого майна заявляють права інші суб`єкти цивільних правовідносин.

У разі, якщо право власності особи порушене у кримінальному провадженні, така особа, навіть за умови, що вона не є учасникомкримінального провадження, має право на звернення з клопотанняям про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому КПК України. Спірні правовідносини виникли за дії КПК України 1960 року.

Порядок накладання арешту на майно та скасування арешту було урегульовано у статтях 126, 324 КПК України 1960 року.

Зокрема, у статті 126 КПК України 1960 року зазначено, що забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б ці вклади, цінності та інше майно не знаходилося, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт.

Згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Чинним цивільним процесуальним законом не передбачено можливості такого захисту у порядку цивільного судочинства.

Такий розгляд не може відбуватися за правилами позовного провадження, оскільки між посадовою особою, яка вчинила процесуальні дії у кримінальному провадженні, та особою, яка вважає, що цими діями порушено її права як власника, відсутній цивільний спір.

Не передбачено розгляду такої категорії справ і в окремому провадженні.

Тобто, ці спори не підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17.10.2018 року у справі № 461/233/17-ц та зазначила, що у разі, якщо право власності особи порушене у кримінальному провадженні, то така особа, навіть за умови, що вона не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому КПК України; зняття арешту з майна, накладеного в рамках кримінального провадження, розглядається у встановленому кримінальним процесуальним законодавством порядку.

Отже, у разі, якщо арешт на майно накладено у порядку, передбаченому КПК України, особа, яка вважає, що такими діями порушено її право власності, навіть за умови, що вона не є учасником кримінального провадження, має право оскаржити такі дії та звернутися до суду про скасування арешту лише в порядку кримінального судочинства.

Як зазначалося вище та відповідно до заперечень прокуратури, вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини.

Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими особам, які беруть участь у справі, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами.

Обставини, які виникли чи змінилися тільки після ухвалення судового рішення і не пов`язані з вимогою в цій справі, а тому не могли бути враховані судом при ухваленні судового рішення, є новими обставинами і можуть бути підставою для пред`явлення нової вимоги.

Судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Встановлено, що в ході проведення досудового слідства по кримінальній справі №31-112-11 про обвинувачення ОСОБА_2 за ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 366 КК України старшим слідчим прокуратури Волинської області 14.12.2010 накладено арешт на квартиру АДРЕСА_3 . Крім того, 10.12.2010 року старшим с/у УДСБЕЗ УМВС України у Волинській області та старшим слідчим прокуратури області накладено арешт на п`ять земельних ділянок, які знаходяться у м. Києві та Київській області під кадастровими номерами НОМЕР_12 , НОМЕР_13 , НОМЕР_14 , НОМЕР_15 , НОМЕР_9 .

Вироком Луцького міськрайонного суду від 05.09.2014 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.5 ст.191, ч.1 ст.366 КК України, та призначено покарання у межах санкцій інкримінованих органами досудового розслідування статей.

Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 06.05.2016 вирок суду першої інстанції від 05.09.2014 скасовано, а кримінальну справу направлено на новий судовий розгляд в той же суд в іншому складі і триває розгляд вказаної кримінальної справи.

У п.3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №3 від 01.03.2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» роз`яснено, що вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні виходити з того, що відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за КАС України, ГПК України, КПК України або КУпАП віднесено до компетенції адміністративних, господарських судів, до кримінального провадження чи до провадження в справах про адміністративні правопорушення.

У зв`язку з наведеним, критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про цивільне право (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по - друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Разом з тим, порядок і спосіб оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності слідчого у межах кримінальної справи (кримінально-: провадження) визначено нормами КПК України та віднесено до провадження кримінальних справах (кримінального провадження).

Статтями 125, 126 КПК України, в редакції 1960 року, передбачено, що слідчий за клопотанням цивільного позивача або з своєї ініціативи зобов`язаний вжити заходів до забезпечення заявленого в кримінальній справі цивільного позову, а також можливого в майбутньому цивільного позову, склавши про не постанову. В справах про злочини, за які кримінальним законом передбачені конфіскація майна, слідчий зобов`язаний вжити необхідних заходів для забезпечення виконання вироку в частині можливої конфіскації майна, склавши про це постанову.

Забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б ці вклади, цінності та інше майно не знаходилось, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт. Накладення арешту на майно скасовується постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба.

З огляду на вищевикладене, арешт накладений в межах кримінальної справи є кримінально-правовою санкцією на підставі КПК України.

Суд, розглядаючи справу в порядку цивільного судочинства, не має встановлених процесуальним законодавством правових підстав та інструментів для скасування арештів, накладених в межах кримінальної справи на підставі КПК України.

З врахуванням вищезазначеного, суди першої, апеляційної та касаційної інстанцій, розглядаючи справу ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Державного агентства резерву України, третя особа: прокуратура Волинської області, про виключення майна з акту опису та зняття арешту, накладеного в рамках кримінального провадження, обґрунтовано прийшли до висновку про те, що питання про речові докази, якими є спірні земельні ділянки, вирішуються вироком або ухвалою суду при розгляді справи у суді.

Крім того, в ухвалі Верховного Суду України від 10.11.2015 року по справі №6-2652 ц 15, якою відмовлено позивачеві у допуску до провадження справи у зв`язку з неоднаковим застосуванням судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень зазначено, що самим по собі фактом накладення арешту на майно не доведено порушення прав ОСОБА_1 , як власника, якій відмовлено лише в реєстрації права власності на майно, на яке накладено арешт слідчим в порядку КПК України з метою забезпечення цивільного позову.

Як вже зазначалося, кінцеве рішення по кримінальній справі про обвинувачення ОСОБА_2 судом не прийнято і тому долю даного майна вирішить судв порядку кримінального судочинства при постановленні вироку.

Отже, доводи апелянта про те, що нововиявленими обставинами є ухвала апеляційного суду Волинської області від 29.12.2015року, в порядку КПК України, якою відмовлено у прийнятті до розгляду клопотання її представника про виключення спірного майна з акту опису та зняття з нього арешту не відноситься до нововиявлених обставин, оскільки в даній ухвалі зазначено, що вказані у клопотанні питання з приводу виключення майна з акту опису та зняття арешту не були предметом розгляду у суді першої інстанції і ОСОБА_1 з такими заявами в суд першої інстанції при розгляді цієї справи по суті не зверталася.

Таким чином, ухвали апеляційного суду Волинської області від 29.12.2015 року не існувало на час розгляду справи за позовом ОСОБА_1 в порядку цивільного судочинства, вона не входить до предмету доказування у справі та не впливає на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі. Дані обставини є новими, а тому вони не могли бути враховані судом при постановленні рішення.

Так як ухвалою апеляційного суду Волинської області від 06.05.2016 вирок суду першої інстанції від 05.09.2014 року скасовано, а кримінальну справу направлено на новий судовий розгляд в той же суд в іншому складі, ОСОБА_1 вправі скористатися своїм правом на звернення з клопотанням аналогічного змісту до суду першої інстанції в порядку кримінального судочинства.

Крім того, відповідно до ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна, арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.

З вищевказаних положень Закону вбачається, що особа, яка вважає, що майно належить їй, а не боржникові може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Тобто, дії позивачки з приводу зняття арешту з майна в порядку цивільного судочинства узгоджуються з нормами Закону виключно на стадії виконання вироку суду. На стадії судового розгляду кримінальної справи зняття арешту з майна в рамках цивільного судочинства не передбачено.

Аналогічні позиції з даних правовідносин викладені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ віл 15.04.2015 року по справі №6-41195св14 та постанові Вищого господарського суду України по справі №7/61-Б від 16.04.2013 року.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку щодо залишення без задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та залишення без змін ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 серпня 2016 року.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, колегії суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу скаргою ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 22 липня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: