Номер провадження: 22-ц/813/1508/19
Головуючий у першій інстанції Васильків О.В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.07.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Драгомерецького М.М. (суддя-доповідач),

суддів: Дрішлюка А.І.,

Черевка П.М.,

при секретарі: Півнєві Д.С.,

за участю: позивача ОСОБА_1 та його адвоката Ільченко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м.Одеси від 16 травня 2018 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом,-

В С Т А Н О В И В:

06 вересня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що ОСОБА_1 є власником будинку АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 02 липня 1988 року, та рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2009 року шлюб між ними розірвано. Відповідач ОСОБА_3 є дочкою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ..

Згідно довідки /виписка з домової книги про склад сім`ї та реєстрацію/ №577 від 30 серпня 2017 року у будинку АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , 1965 року народження, ОСОБА_2 , 1970 року народження, ОСОБА_3 , 1990 року народження.

Однак, позивач стверджує, що відповідачі по справі у вказаному будинку не проживають, а факт їх реєстрації призводить до порушення прав позивача як власника майна, у зв`язку із чим ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом та просив його задовольнити з наведених у позовній заяві правових підстав.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до судового засідання не з`явились, представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 надала до суду відзив на позов, та повідомила, що в провадженні суду перебуває інша справа за позовом ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на 1/2 частку домоволодіння АДРЕСА_1 . В подальшому представник просила зупинити провадження по справі до вирішення спору щодо визнання за відповідачем права власності на 1/2 частку домоволодіння. У судових засіданнях представник не заперечувала щодо можливості вирішення спору мирним шляхом. В судовому засіданні 12.04.2018р. у задоволенні клопотання про зупинення провадження по справі було відмовлено та призначено розгляд справи по суті. У останне судове засідання представник відповідача не з`явилась.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16 травня 2018 року позов задоволено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

В судове засідання до суду апеляційної інстанції відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не з`явились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно. Відповідач ОСОБА_2 , яка є апелянтом по даній справі, була сповіщена через свого адвоката Латій О.В..

ОСОБА_3 було надіслано судову повістку на усі наявні у матеріалах справи адреси проживання та на адресу зазначену Відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Одеській області, однак поштова кореспонденція поверталась до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 130, ч. 1 ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи та у доступі сторін до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи, викладені в апеляційній скарзі, та заперечення на апеляцію, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

У частинах 1 та 2 ст. 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно статті 321 ЦК України, право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном по власному розсуду.

Гарантуючи захист права власності, закон надає право власнику вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

На підставі статті 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини 2 статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

В силу статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Права власника жилогобудинку, квартири визначені статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 . На підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 26.07.2007р. по справі №2-4849/2007 за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради про виділ частки та визнання права власності, що набрало законної сили 06 серпня 2007 року та витягом 16326140 від 18.10.2007р. про реєстрацію права власності позивача в КП "ОМБТІ та РОН" 18 жовтня 2007 року (а. с. 9, 10).

Сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 02 липня 1988 року, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11.11.2009р. по справі №2-6617/09 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, шлюб розірвано (а. с. 65), розірвання шлюбу було зареєстровано в Книзі реєстрації розірвань шлюбу, актовий запис №842 від 01 грудня 2009 року (а. с. 11).

Відповідачка ОСОБА_3 є дочкою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Згідно довідки (виписка з домової книги про склад сім`ї та реєстрацію) №577 від 30.08.2017р. у будинку АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , 1965 року народження, ОСОБА_2 , 1970 року народження, ОСОБА_3 , 1990 року народження (а. с. 14).

З нотаріально посвідченої заяви позивача ОСОБА_1 від 01.07.20016 року слідує, що він не заперечував щодо переїзду на постійне місце проживання до США його сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з колішнею дружиною ОСОБА_2 (а.с. 19).

Колишня дружина позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , з 13 серпня 2016 року та дочка ОСОБА_3 з 15 вересня 2015 року вибули на постійне місце проживання до США, що підтверджується інформацією Головного центру обробки даних Державної Прикордонної служби України від 28.03.2017р. щодо перетинання державного кордону ОСОБА_2 - 13.08.2016 року, з Києва до Нью Йорка та відповіддю від 08.11.2017р. щодо перетинання державного кордону ОСОБА_3 - 15.09.2015 року, з Києва до Нью Йорка (а. с. 12, 13, 51).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції правильно виходив з того, що у ході розгляду справи суду не надано доказів того, що відповідачі утримували спірне житло, сплачували комунальні послуги, що вони з поважних причин не проживають в будинку. Відповідачі вибули з житла добровільно та понад встановленого законом строку, а саме відповідачка ОСОБА_3 з 15.09.2015р., та відповідачка ОСОБА_2 з 13.08.2016р., не користувались спірним житлом, доказів того, що позивач чинив та чинить їм перешкоди суду не надано. Тому, оскільки відповідачі понад встановленого законом строку не проживають у спірному будинку АДРЕСА_1 , то позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житлом, підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені. При цьому суд послався на положення статей 317, 319, 321, 391, 405 ЦК України.

Проте, з рішенням суду першої інстанції погодитись у повному обсязі неможливо, виходячи з наступного.

У статті 263 ЦПК України зазначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У частині 1 статті 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

У статті 265 ЦПК України визначено, що рішення суду складається з вступної, описової, мотивувальної і резолютивної частин.

У вступній частині рішення зазначаються: 1) дата і місце його ухвалення; 2) найменування суду; 3) прізвище та ініціали судді або склад колегії суддів; 4) прізвище та ініціали секретаря судового засідання; 5) номер справи; 6) ім`я (найменування) сторін та інших учасників справи; 7) вимоги позивача; 8) прізвища та ініціали представників учасників справи.

В описовій частині рішення зазначаються: 1) стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача; 2) заяви, клопотання; 3) інші процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо).

У мотивувальній частині рішення зазначаються: 1) фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; 2) докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; 3) мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику; 4) чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду; 5) норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування; 6) норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування.

У резолютивній частині рішення зазначаються: 1) висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної із заявлених вимог; 2) розподіл судових витрат; 3) строк і порядок набрання рішенням суду законної сили та його оскарження; 4) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків сторін (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України.

Оскаржене судове рішення не відповідає вказаним положенням норм цивільного процесуального законодавства, тому колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги адвоката Латій О.В. в інтересах відповідачки ОСОБА_2 щодо порушення вказаних норм процесуального права, але з огляду на положення ч. 3 ст. 376 ЦПК України ці недоліки судового рішення не можуть служити законною підставою для скасування рішення та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Посилання в апеляційній скарзі адвоката Латій О.В. в інтересах відповідачки ОСОБА_2 на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним і необґрунтованим, оскільки судом безпідставно не враховано те, що позивач придбав в період шлюбу 13/20 частин спірного будинку, який за час шлюбу був реконструйований, та в силу ст. 62 СК України відповідач має право на частину реконструйованого будинку, тому не може бути визнана такою, що втратила право на користування житлом, а співвідповідач ОСОБА_3 має право на проживання разом з батьком чи матір`ю, тому також не може бути визнана такою, що втратила право на житло, не приймаються до уваги за таких підстав.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналогічні положення містяться у статтях 10, 60 ЦПК України (2004р.).

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналогічні положення містяться у статті 212 ЦПК України (2004р.).

Частиною 1 та 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77 - 80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач був зобов`язаний довести в судовому засіданні ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а відповідачі - ті обставини, на які вони посилалися як на заперечення проти позову, а саме, відсутність підстав для визнання їх такими, що втратили право користуватися житлом, але в матеріалах справи відсутні будь-які докази, якими спростовуються підстави позову.

Пред`являючи позов, ОСОБА_1 посилався на те, що його колишня дружина ОСОБА_2 та повнолітня донька ОСОБА_3 є колишніми членами його сім`ї, вибули на інше постійне місце проживання, до США та понад одного року не користуються житлом без поважних причин, факт реєстрації відповідачів призводить до порушення прав позивача як власника майна, тому його порушене право підлягає захисту судом шляхом визнання відповідачів таким, що втратили право користуватися спірним житлом.

У пунктах 33 постанови №5 Пленуму «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, роз`яснив, що, застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57-59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Частинами 1, 3 та 4 статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і прибудинкової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах

вирішуються в судовому порядку.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування житловим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 64 ЖК УРСР визначено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Право на користування жилим приміщенням членів сім`ї власника будинку і наймачів регулюється різними нормами. Зокрема, права і обов`язки членів сім`ї власника будинку регулюються ст. ст. 156, 157 ЖК УРСР, а права і обов`язки наймачів - ст. ст. 158 - 170 ЖК УРСР, а також главою 59 ЦК України «Найм (оренда) житла».

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право колишніх членів сім`ї власника будинку користуватись спірним житлом не є абсолютним та може бути припинено у випадках встановлених законом.

В судовому засіданні встановлено, що колишня дружина позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та їх повнолітня донька ОСОБА_3 є колишніми членами сім`ї власника спірного житлового будинку, вибули на інше постійне місце проживання, до США та понад одного року не користуються житлом без поважних причин, угода між власником будинку і колишніми членами його сім`ї про безоплатне користування житловим приміщенням відсутня, що не оспорюється відповідачами, факт реєстрації відповідачів призводить до порушення прав позивача як власника майна, що з достовірністю та об`єктивністю підтверджується приведеними вище письмовими доказами.

Посилання адвоката Латій О.В. в інтересах відповідачки ОСОБА_2 на те, що відповідачка ОСОБА_2 має право власності на частину реконструйованого будинку, тому не може бути визнана такою, що втратила право на користування житлом, не доведені в судовому засіданні належним чином, тому є необґрунтованими й у даному випадку не можуть служити підставою для відмови у задоволенні позову.

Якщо в майбутньому буде доведено те, що відповідачка є співвласником спірного нерухомого майна, ця обставина буде служити підставою для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами.

Таким чином, у матеріалах справи відсутні будь-які належні докази, які спростовують підстави заявленого позову.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 4 ЦПК України).

За таких підстав, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач ОСОБА_1 має право на захист свого права у випадку порушення його відповідачами, в судовому засіданні з достовірністю та об`єктивно доведено, що відповідачі порушують права власності позивача у справі на користування житлом на власний розсуд. Тому у відповідності до статтей 15, 16 ЦК України його право підлягає судовому захисту.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 є законними, обґрунтованими й підлягають задоволенню.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та приймаючи до уваги ратифікацію Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997р. Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23.02.2006р., суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010р., остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

За таких обставин колегія суддів вважає, що законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог немає.

Порушення судом норм процесуального права, а саме, ст. ст. 263, 264, 265 ЦПК України, є підставою для зміни рішення суду першої інстанції в частині його мотивування. В решті рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 382-384, 389, 390 ЦПКУкраїни, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково, рішення Київського районного суду м.Одеси від 16 травня 2018 рокузмінити в частині мотивування.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 17 липня 2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дрішлюк

П.М. Черевко