Номер провадження 2/754/1905/19
Справа №754/8904/18
РІШЕННЯ

Іменем України

25 липня 2019 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Скрипки О.І.

при секретарі Моторенко К.О.

за участю позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виділення земельної ділянки в натурі, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виділення земельної ділянки в натурі.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що рішенням Київської міської ради від 09.07.2009 року № 979/2035 йому та відповідачам передано у приватну власність земельну ділянку по АДРЕСА_1 , а саме йому та відповідачу ОСОБА_3 - по ј від 0,1 га, відповідачу ОСОБА_4 - 2/4 від 0,1 га. Згідно технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) йому та відповідачам для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за вказаною адресою, на спірній земельній ділянці розташований житловий будинок, ј частина якого належить йому на підставі договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 07.08.2007 року; ј частина належить відповідачу ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.06.2007 року; 1/3 частина належить відповідачу ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.09.1995 року; 1/6 частина належить відповідачу ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.07.2006 року.

Як зазначає позивач, на спірній земельній ділянці протягом багатьох років склався визначений порядок користування та межі, що були встановлені минулим власником ділянки - його та відповідачів матір`ю. Однак, відповідач ОСОБА_4 порушує наявні домовленості, шкодить майну, що знаходиться на інших частинах земельної ділянки, тому подальше співіснування без виділу та подальшого огородження належної йому частини земельної ділянки не вбачається можливим.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просить задовольнити його вимоги та виділити йому в натурі частку, яка становить ј частину земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 15.08.2018 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 18.12.2018 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду в загальному порядку.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив про їх задоволення.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги визнала та не заперечувала проти їх задоволення.

Відповідач ОСОБА_4 , будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не повідомила, відзив на позовну заяву не надала.

Враховуючи обставини справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача ОСОБА_4 на підставі наявних доказів.

Заслухавши пояснення позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, на підставі рішення Київської міської ради від 09.07.2009 року № 979/2035, передано у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд у Деснянському районі м.Києва, а саме: позивачу ОСОБА_1 та відповідачу ОСОБА_3 передано по ј частині від 0,1 га кожному земельної ділянки по АДРЕСА_1 , відповідачу ОСОБА_4 - 2/4 частин вказаної земельної ділянки від 0,1 га (а.с.38-40).

Також, на спірній земельній ділянці розташований житловий будинок, ј частина якого належить позивачу на підставі договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 07.08.2007 року; ј частина належить відповідачу ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.06.2007 року; 1/3 частина належить відповідачу ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.09.1995 року; 1/6 частина належить відповідачу ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.07.2006 року (а.с.41-42, 43-44, 45-46, 47-48, 49-53).

Крім того, судом встановлено, що в провадженні Деснянського районного суду м.Києва перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про розподіл будинку в натурі та визначення порядку користування земельною ділянкою та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про встановлення порядку користування земельною ділянкою. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 26.09.2007 року у даній справі затверджено мирову угоду, відповідно до якої сторонам виділено в натурі приміщення у житловому будинку, а також встановлено порядок користування земельною ділянкою із встановленням меж (а.с.78).

Позивач просить задовольнити його вимоги, посилаючись на порушення відповідачем ОСОБА_4 наявних домовленостей щодо користування земельною ділянкою.

Суд вважає, що доводи позивача не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів.

Згідно ч.1 ст. 316 ЦК України встановлено, що - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Частиною 1 ст. 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Як визначено ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Частиною 2 статті 328 ЦК передбачено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості.

Згідно ч. 3 ст. 358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЗК України, учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки вимагати відповідної компенсації.

Частина 3 ст. 364 ЦК України встановлює, що у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації

Згідно ст.88 Земельного кодексу України передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації. Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.

Згідно ч.2 статті 120 Земельного кодексу України визначено, що будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього власника.

Частиною 4 даної статті визначено, що у разі набуття права власності на будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Крім того суд враховує, що ст. 377 ЦК і ст. 120 ЗК України, якими встановлено право переходу права власності на земельну ділянку до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, оскільки земля і розміщені на ній об`єкти нерухомості нерозривно пов`язані між собою. Судом встановлено, що будинок, що знаходиться на вищевказаній земельній ділянці перебуває у спільній власності позивача та відповідачів та порядок користування яким, а також земельною ділянкою визначений згідно ухвали суду про затвердження мирової угоди.

Цивільним законодавством передбачено, що правовий режим земельної ділянки перебуває в прямій залежності від права власності на будівлю. Враховуючи зазначене, визначаючись щодо даного позову суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку.

Позивачем під час судового розгляду не надано належних та допустимих доказів того, що відповідач ОСОБА_4 порушує умови мирової угоди, якою виділено в натурі приміщення будинку співвласникам (у тому числі і позивачу), а також порядок користування земельною ділянкою у встановлених межах. Відсутні будь-які і докази того, що з моменту затвердження мирової угоди порядок користування змінився, або змінились інші обставини щодо користування будинком та іншими спорудами, що прямо впливає на порядок користування земельною ділянкою (знесення старих будівель, побудова нових, збільшення чи зменшення площу будинку тощо). Також, в разі невиконання відповідачем умов мирової угоди позивач не позбавлений можливості звернення її до примусового виконання у передбаченому законом порядку.

Крім того, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача необґрунтовані, оскільки позивачем не запропоновано конкретний варіант виділу належної йому частки земельної ділянки, що позбавляє суд можливості встановити, чи технічно можливе таке виділення і чи не порушить воно законних прав та інтересів інших співвласників.

При таких обставинах позов задоволенню не підлягає.

Оскільки суд відмовляє в задоволенні позову, то відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 41 Конституції України, ст.ст. 6, 15, 215 , 316, 317, 321, 355, 356 358, 364, 377, 386, 388 ЦК України, ст. 88, 120 ЗК України, ст.ст. 10, 12, 13, 259, 260, 263, 265 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виділення земельної ділянки в натурі - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Деснянський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено та підписано 26 липня 2019 року

Суддя: