ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 липня 2019 року м. Чернівці

справа № 715/2692/18

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Половінкіна Н. Ю.

суддів Височанської Н.К., Литвинюк І.М.

секретаря Конецької Д.Г.

з участю відповідача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 , ОСОБА_4

учасники справи

позивач ОСОБА_5

відповідач ОСОБА_1 , Карапчівська сільська рада Глибоцького району Чернівецької області

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Йорданештська сільська рада Глибоцького району Чернівецької області

за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 17 травня 2019 року, головуючий у І-й інстанції Маковійчук Ю.В.,

встановив:

ОСОБА_5 у грудні 2018 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , Карапчівська сільська рада Глибоцького району Чернівецької області з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Йорданештської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області про визнання рішення органу місцевого самоврядування недійсним та скасування.

Зазначав, що рішенням 29 сесії 5 скликання Йорданештської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області від 27 квітня 2018 року №40-29/2018 затверджено проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_5 земельної ділянки площею 0,2 га та безоплатно передано у власність для ведення особистого селянського господарства.

На підставі рішення виконавчого комітету Карапчівської сільської ради народних депутатів Глибоцького району Чернівецької області від 14 березня

Справа №715/2692/18 Головуючий у 1 інстанції Маковійчук Ю.В.

Провадження №22-ц/822/718/18 Доповідач Половінкіна Н.Ю.

1994 року №2/1 «Про приватизацію присадибних ділянок громадян сіл Карапчів і Підлісна» приватизовано ОСОБА_6 присадибну ділянку розміром 0,46 га (а.с.19).

Посилався на порушення його права на володіння і розпорядження земельною ділянкою, переданою у власність рішенням 29 сесії 5 скликання Йорданештської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області від 27 квітня 2018 року №40-29/2018, яка є складовою земельної ділянки, наданої у власність ОСОБА_6 .

Вважав, що рішенням виконавчого комітету Карапчівської сільської ради народних депутатів Глибоцького району Чернівецької області від 14 березня 1994 року №2/1 надано ОСОБА_6 земельну ділянку площею 0,46 га, що перевищує розмір присадибної ділянки, яка може бути передана у власність.

Зазначав, що господарство по АДРЕСА_1 є колгоспним двором, порушено право на приватизацію земельної ділянки співвласника частки у майні колгоспного двору ОСОБА_7

Просив визнати рішення виконавчого комітету Карапчівської сільської ради народних депутатів Глибоцького району Чернівецької області від 14 березня 1994 року №2/1 «Про приватизацію присадибних ділянок громадян сіл Карапчів і Підлісна» в частині надання ОСОБА_6 дозволу на приватизацію присадибної ділянки розміром 0,46 га недійсним та скасувати.

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 17 травня 2019 року у позові відмовлено.

ОСОБА_5 в апеляційній скарзі просить рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 17 травня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_5 про визнання рішення органу місцевого самоврядування недійсним та скасувати задовольнити.

Зазначає про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, рішення 29 сесії 5 скликання Йорданештської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області від 27 квітня 2018 року №40-29/2018 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення ОСОБА_5 земельної ділянки площею 0,2 га та безоплатної передачі у власність для ведення особистого селянського господарства, яка є складовою земельної ділянки, наданою ОСОБА_6 рішенням виконавчого комітету Карапчівської сільської ради народних депутатів Глибоцького району Чернівецької області від 14 березня 1994 року №2/1 «Про приватизацію присадибних ділянок громадян сіл Карапчів і Підлісна», оспорювання ОСОБА_1 права власності ОСОБА_5 на зазначену земельну ділянку.

Посилається на те, що рішенням виконавчого комітету Карапчівської сільської ради народних депутатів Глибоцького району Чернівецької області від 14 березня 1994 року №2/1 надано ОСОБА_6 земельну ділянку площею 0,46 га, що перевищує розмір присадибної ділянки, яка може бути приватизована площею 0,25 га.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_5 підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 про визнання рішення органу місцевого самоврядування недійсним та скасування, суд першої інстанції керувався положеннями ч.1 ст.120, ч.2 ст.123 ЦК Української РСР, п.20 Вказівок по веденню книг по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року №112/5, Вказівок по веденню книг по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 12 травня 1985 року №5-24/26, Вказівок по веденню книг по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року №69 та дійшов висновку про недоведеність порушення прав ОСОБА_5 рішенням виконавчого комітету Карапчівської сільської ради народних депутатів Глибоцького району Чернівецької області від 14 березня 1994 року №2/1.

На обґрунтування таких висновків суд першої інстанції зазначив, що господарство по АДРЕСА_1 на січень 1991 року не належало до суспільної групи господарств колгоспний двір, спадкодавець ОСОБА_7 не набув право власності на частку у майні господарства, тому право спадкоємця ОСОБА_5 на частку у майні господарства рішенням виконавчого комітету Карапчівської сільської ради народних депутатів Глибоцького району Чернівецької області від 14 березня 1994 року №2/1 не порушується, порушення норм права щодо розміру земельної ділянки, яка може бути приватизована, не має правового значення.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Наведеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду у п.3 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до ст.19 Конституції України, ст.1 ЦПК та з урахуванням положення ч.4 ст.10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

За змістом статей 43 та 49 ЦПК України позивач самостійно визначає предмет позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову

При цьому згідно зі п.5 ч.3 ст.175 ЦПК України підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

Відповідно до правил, встановлених п. 3 ч.2 ст.197 ЦПК України, суд заслуховує уточнення позовних вимог та заперечень проти них.

За змістом абз1, 4 п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить

керуватися при вирішенні спору.

Предметом позову ОСОБА_5 , тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої останній просив ухвалити судове рішення, є визнання рішення виконавчого комітету Карапчівської сільської ради народних депутатів Глибоцького району Чернівецької області від 14 березня 1994 року №2/1 «Про приватизацію присадибних ділянок громадян сіл Карапчів і Підлісна» в частині надання ОСОБА_6 дозволу на приватизацію присадибної ділянки розміром 0,46 га недійсним та скасувати.

Підставою позову, тобто обставинами, якими ОСОБА_5 обґрунтовував позовні вимоги, зазначав порушення його права на володіння і розпорядження земельною ділянкою, переданою у власність рішенням 29 сесії 5 скликання Йорданештської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області від 27 квітня 2018 року №40-29/2018, права на приватизацію земельної ділянки співвласника частки у майні колгоспного двору ОСОБА_7 , розміру присадибної ділянки, яка може бути передана у власність.

Отже, ОСОБА_5 пов`язувався захист права та охоронюваного законного інтересу із правовідносинами між ОСОБА_5 та Йорданештською сільською радою Глибоцького району Чернівецької області з набуття права власності на земельну ділянку на підставі рішенням 29 сесії 5 скликання Йорданештської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області від 27 квітня 2018 року №40-29/2018, між спадкоємцем ОСОБА_5 та Карапчівською сільською радою Глибоцького району Чернівецької області із приватизації земельної ділянки на підставі рішення виконавчого комітету Карапчівської сільської ради народних депутатів Глибоцького району Чернівецької області від 14 березня 1994 року №2/1, між ОСОБА_1 та Карапчівською сільською радою Глибоцького району Чернівецької області із спадкування права на завершення приватизації на підставі рішення виконавчого комітету Карапчівської сільської ради народних депутатів Глибоцького району Чернівецької області від 14 березня 1994 року №2/1.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

У рішенні Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01 грудня 2004 року визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у частині першій статті 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст.16 ЦК України.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч.3 ст.16 ЦК України).

За змістом ч.1 та 2 ст.152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно із ч.3 ст.152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

На підставі ч.1 ст.155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у абз.2 п.11 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Відповідно до частин 1,2 ст.78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України , цьогоКодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності визначено у ч.1 ст.79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Встановлено, що рішенням 29 сесії 5 скликання Йорданештської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області від 27 квітня 2018 року №40-29/2018 затверджено проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_5 земельної ділянки площею 0,2 га та безоплатно передано у власність для ведення особистого селянського господарства.

На підставі рішення виконавчого комітету Карапчівської сільської ради народних депутатів Глибоцького району Чернівецької області від 14 березня 1994 року №2/1 «Про приватизацію присадибних ділянок громадян сіл Карапчів і Підлісна» приватизовано ОСОБА_6 присадибну ділянку розміром 0,46 га (а.с.19).

Внаслідок смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина 5 вересня 2010 року .

До матеріалів справи приєднано заповіт ОСОБА_6 , посвідчений секретарем виконавчого комітету Йорданештської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області Савюк М.М. 23 червня 2006 року, яким заповів все майно ОСОБА_1 (а.с.76).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 прийнято спадщину, яка відкрилась внаслідок смерті ОСОБА_6 , отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу Чернівецької області Бреславською-Григорчак С.О. 3 липня 2018 року, на право на земельну частку (пай) розміром 1,43 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) у землі, яка перебуває у колективній власності агрофірми «Сірет» в с.Карапчів Глибоцького району Чернівецької області (а.с.77).

Згідно пункту «г» ч.1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини.

Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено п. 1 ч. 3 ст.152 ЗК України.

Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення, що передбачено ч. 1 ст.1225 ЦК України.

Відповідно до ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав.

Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до ст.1216 ЦК не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія п.1 розділу X «Перехідні положення» Земельного Кодексу України.

Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі ст. 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування ? права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку.

На підставі абз.2 п.1 розділу X «Перехідні положення» ЗК України рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок» (втратив чинність на підставі Закону України від 14 вересня 2006 року № 139-V) є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку (п. 1 розділу X доповнено абз. 2 згідно із Законом від 16 вересня 2008 року № 509-VI). Якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку.

Не заслуговують на увагу доводи ОСОБА_5 на порушення права спадкодавця ОСОБА_7 на приватизацію земельної ділянки на підставі рішення виконавчого комітету Карапчівської сільської ради народних депутатів Глибоцького району Чернівецької області від 14 березня 1994 року №2/1 як співвласника частки у майні колгоспного двору.

На підставі частини першої статті 120 ЦК Української РСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Згідно із частиною другою статті 123 ЦК Української РСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

За змістом роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у пункті 10 постанови від 2 березня 1973 року № 3 «Про судову практику в справах про поділ колгоспного двору і виділ з нього» роз`яснив, що розмір частки колишнього члена колгоспного двору у спільному майні, яке належало колгоспному дворі і зберіглося після його перетворення в господарство робітників або службовців, встановлюється відповідно до статті 123 ЦК УРСР. Тому при поділі майна, яке є спільною власністю колгоспного двору, суди повинні виходити з принципу рівності часток усіх колишніх його членів (в тому числі непрацездатних і неповнолітніх), які не втратили право на частку в майні двору на час припинення останнього. Майно, придбане після перетворення колгоспного двору в господарство робітників чи службовців, підлягає поділу за нормами, що регулюють поділ спільної часткової власності або спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з положеннями нормативно-правових актів, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин, Технічних вказівок по веденню книжок погосподарського обліку в сільських радах, затверджених Центральним статистичним управлінням при Раді Міністрів СРСР 27 червня 1972 року, Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених Центральним статистичним управлінням при Раді Міністрів СРСР 13 квітня 1979 року № 112/5, Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених Центральним статистичним управлінням при Раді Міністрів СРСР 12 травня 1985 року № 5-24/26, суспільна група господарства переважно встановлюється залежно від роду занять глави сім`ї. Глава сім`ї визначається в кожному конкретному випадку повнолітніми членами сім`ї за їхньою взаємною згодою. Залежно від роду занять глави сім`ї господарство відноситься до суспільної групи колгоспників, робітників, службовців, кустарів чи селян-одноосібників. Виняток із загального правила складають господарства, в яких проживають працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять глави сім`ї, відносяться до господарства колгоспників. Господарства пенсіонерів, які не мають працюючих членів сім`ї відносяться до тієї суспільної групи, до якої ці особи відносилися до переходу на пенсію.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 належав житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розміщеними по АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Йорданештської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області 5 жовтня 2007 року на підставі рішення виконавчого комітету Йорданештської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області від 26 квітня 2007 року №26.

ОСОБА_6 та ОСОБА_1 вчинено договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розміщеними по АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу Чернівецької обсті Кінащук Н.М. 23 жовтня 2007 року (а.с.78).

За обставин чинності рішення виконавчого комітету Йорданештської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області від 26 квітня 2007 року №26, яким визнано право власності ОСОБА_6 на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розміщеними по АДРЕСА_1 , свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого ОСОБА_6 виконавчим комітетом Йорданештської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області 5 жовтня 2007 року, підстав для захисту права спадкоємця ОСОБА_5 шляхом визнання права власності спадкодавця ОСОБА_7 на частку у майні колгоспного двору та приватизацію земельної ділянки немає.

З матеріалів справи вбачається, що за даними по господарських книг у господарстві АДРЕСА_1 у користуванні знаходяться ділянка під будівлями, для обслуговування житлового будинку і господарських будівель площею 0,06 га, ділянка під ріллею площею 0,44 га.

На підставі частини 1 статті 52 ЗК України в редакції на час прийняття рішення органом місцевого самоврядування для ведення селянського (фермерського) господарства можуть передаватися у приватну власність або надаватися у користування земельні ділянки, розмір яких не повинен перевищувати 50 гектарів сільськогосподарських угідь і 100 гектарів усіх земель.

Відповідно частини другої статті 67 ЗК України в редакції на час прийняття рішення органом місцевого самоврядування розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 гектара, селищах міського типу - 0,15 гектара, а для членів колективних сільськогосподарських підприємств і працівників радгоспів - не більше 0,25 гектара, у містах - 0,1 гектара.

Отже, рішенням виконавчого комітету Карапчівської сільської ради народних депутатів Глибоцького району Чернівецької області від 14 березня 1994 року №2/1 «Про приватизацію присадибних ділянок громадян сіл Карапчів і Підлісна» передано ОСОБА_6 у власність земельну ділянку розміром 0,46 га з дотриманням наведених норм права.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що право ОСОБА_5 на володіння та розпорядження земельної ділянки не порушено рішенням виконавчого комітету Карапчівської сільської ради народних депутатів Глибоцького району Чернівецької області від 14 березня 1994 року №2/1 «Про приватизацію присадибних ділянок громадян сіл Карапчів і Підлісна», оскільки ОСОБА_5 набуто право власності на земельну ділянку на підставі рішення 29 сесії 5 скликання Йорданештської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області від 27 квітня 2018 року №40-29/2018, тобто після прийняття рішення виконавчого комітету Карапчівської сільської ради народних депутатів Глибоцького району Чернівецької області від 14 березня 1994 року №2/1 «Про приватизацію присадибних ділянок громадян сіл Карапчів і Підлісна».

З урахуванням викладеного рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 17 травня 2019 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ч.1 ст.375 ЦПК України, колегія суддів

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 17 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 14 липня 2019 року.

Головуючий Половінкіна Н.Ю.

Судді Височанська Н.К.

Литвинюк І.М.