Постанова

Іменем України

22 травня 2019 року

м. Київ

справа №372/1652/17

провадження № 61-46620св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Пророка В.В., Сімоненко В.М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянула в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Київської області від 11 вересня 2018 року в складі колегії суддів: Олійника В. І., Березовенко Р. В., Лівійського С. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2017 року позивач ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 7551,67 доларів США, що складається з 6275,13 доларів США заборгованості за кредитом, 1276,54 доларів США заборгованості за відсотками та витрат по сплаті судового збору у розмірі 2975, 30 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 4 серпня 2008 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» (в подальшому ПАТ «Укрсоцбанк») та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту.

Відповідно до п.1.1. кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 19 515 доларів США, строком до 3 серпня 2015 року.

В порушення умов договору ОСОБА_1 свої зобов`язання належним чином не виконав і в результаті чого станом на 11 квітня 2017 року має прострочену заборгованість в розмірі 7 551,67 доларів США.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 19 квітня 2018 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з наявного чинного судового рішення постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 26 листопада 2015 року про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором. Оскільки з ухваленням судового рішення про задоволення вимог кредитора, яким є рішення Третейського суду, припиняються правовідносини сторін, що ґрунтуються на кредитному договорі, зокрема, сплата чергових платежів, сплата та нарахування відсотків, разом із тим виникає грошове зобов`язання із повернення кредитних коштів в повному обсязі та нарахованих на цей час відсотків, передбачених статтею 625 ЦК України.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Київської області від 11 вересня 2018 року апеляційну скаргу ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено. Рішення Обухівського районного суду Київської області від 19 квітня 2018 року скасовано і прийнято нову постанову, якою позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість в розмірі 7551,67 доларів США, що складається з: 6275,13 доларів США заборгованості за кредитом та 1276,54 доларів США заборгованості за відсотками. Стягнуто ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» 7 438, 25 грн судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків про стягнення заборгованості ухвалено всупереч вимог Закону України «Про третейські суди», оскільки закон містить заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів.

ОСОБА_1 є споживачем банківських послуг, спір виник щодо заборгованості за кредитом, а тому банку у задоволенні заяви про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення постійно діючого третейського суду відносно ОСОБА_1 згідно з вимогами пункту 2 частини першої статті 486 ЦПК України буде відмовлено.

На цих підставах позов слід задовольнити, оскільки боржник належним чином не виконував умов кредитного договору, унаслідок чого утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з боржника відповідно до статей 526, 599, 610, 1048, 1054 ЦК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

25 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Апеляційного суду Київської області від 11 вересня 2018 року, у якій просив скасувати постанову апеляційного суду та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 5 листопада 2018 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк до 14 листопада 2018 року для усунення недоліків, а саме сплатити судовий збір та надати належні та допустимі докази на підтвердження поважності причин для поновлення строку на касаційне оскарження.

19 листопада 2018 року надійшла заява ОСОБА_1 про продовження строку для усунення недоліків касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду від 5 листопада 2018 року продовжено ОСОБА_1 строк для усунення недоліків поданої касаційної скарги до 6 грудня 2018 року.

26 листопада 2018 року на виконання вимог ухвали суду від ОСОБА_1 , надійшла заява, в якій він вказує, що причиною поважності пропуску строку на касаційне оскарження є те, що повний текст постанови суду апеляційної інстанції не був ним отриманий. З текстом постанови заявник зміг ознайомився тільки в канцелярії суду.

Ухвалою Верховного Суду від 5 листопада 2018 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження, відкрито касаційне провадження, справу витребувано з суду першої інстанції.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25 квітня 2019 року справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, у складі колегії з п`яти суддів.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції порушено норми матеріального права, оскільки банком вже було реалізоване право вимоги під час зверненні до Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків, рішенням якого з нього стягнуто заборгованості за кредитним договором. Крім того вважає, що судове рішення суперечить позиції, висловленій в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18) і з нього неправомірно стягнуто проценти за користування кредитом після постановлення рішення третейським судом.

Відзив відповідачів на касаційну скаргу не подано.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судом встановлено, що 4 серпня 2008 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту № 043/698542-KR.

Відповідно до п. 1.1. договору, кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 19515 доларів США зі сплатою 6,79 процентів річних та порядком погашення суми основної заборгованості до 20 числа кожного місяця згідно графіку, з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 3 серпня 2015 року.

20 листопада 2009 року сторони підписали додаткову угоду до договору кредиту № 043/698542-KR від 4 серпня 2008 року, якою дійшли згоди змінити графік погашення основного боргу, який становив 16731 доларів США, з кінцевим терміном повернення основної заборгованості 5 серпня 2015 року.

18 квітня 2011 року сторони підписали додаткову угоду до договору кредиту № 043/698542-KR від 4 серпня 2008 року, якою дійшли згоди змінити графік погашення основного боргу, який становив 13 692 доларів США, з кінцевим терміном повернення основної заборгованості 3 серпня 2015 року.

26 листопада 2015 року рішенням постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків позов ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість по договору кредиту у сумі 144565, 45 грн, та третейський збір у сумі 1845, 65 грн.

Мотивувальна частина. Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Перевіривши доводи касаційної скарги, обговоривши питання застосування за встановлених фактичних обставин норм матеріального права та тлумачення цих норм у судовій практиці, Верховний суд у складі колегії суддів Другої судової палати касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди» (частину першу статті 6 цього Закону доповнено пунктом 14 згідно із Законом №2983-VІ від 3 лютого 2011 року) третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Згідно із частиною першою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і під час виконання такого договору, відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», незважаючи навіть на наявність третейського застереження в договорі, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки цим Законом від 3 лютого 2011 року виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Незалежно від предмету та підстав спору, а також незважаючи на те, хто звернувся з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, на дату винесення рішення Постійно діючим третейським судом при Асоціації українських банків 26 листопада 2015 року Закон України «Про третейські суди» містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів.

Оскільки ОСОБА_1 є споживачем послуг банку і спір виник щодо заборгованості за кредитом, то третейським судом в силу положень пункту 14 частини 1 статті 6 Закону України «Про третейські суди» рішення ухвалене поза межами компетенції його компетенції.

Зазначені обставини свідчать про те, що постійно діючий третейський суд при Асоціації українських банків розглянув заявлений спір, не підвідомчий третейському суду.

Відповідно до пункту 2 частини першої статі 486 ЦПК України суд відмовляє у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду, якщо справа, у якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону.

Таким чином оскільки рішення третейського суду, постановлене у непідвідомчій йому справі, а отже банк не зможе його примусово виконати, а самостійно воно фактично боржником не виконане, тому існування такого рішення не може вважитися способом реалізації права банку на звернення до суду з позовною вимогою про стягнення заборгованості по кредитному договору.

Апеляційним судом правильно встановлено, що заборгованість за кредитним договором підглядає стягненню.

Проте апеляційний суд не звернув увагу, що сторони уклали кредитний договір до 3 серпня 2015 року, а проценти за кредитом згідно з розрахунків наданих Банком стягувалися до 11 квітня 2017 року, тобто після закінчення строку дії договору.

У постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла до висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відтак, позивач має право на отримання процентів за користування кредитом у межах строку кредитування до 3 серпня 2015 року.

Відповідно до пункту першого частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний суд не наділений повноваженнями встановлювати фактичні обставини справи, а тому позбавлений можливості прийняти нове судове рішення, не передаючи справу на новий розгляд.

За таких обставин рішення суду апеляційної інстанцій не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та постановлено з порушенням норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Апеляційного суду Київської області від 11 вересня 2018 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко