Справа № 306/314/16-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

04 липня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючої - судді Кожух О.А.,

суддів - Куштана Б.П., Джуги С.Д.

за участю секретаря - Юрочко А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Свалявського районного суду від 14 серпня 2018 року (головуючий суддя Ганчак Л.Ф.) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом зобов`язання звільнити приміщення, -

встановив:

ОСОБА_2 звернувся в суд із даним позовом, який мотивовано тим, що 29.01.2016 ним придбано з прилюдних торгів житловий будинок АДРЕСА_1 , який належав на праві власності ОСОБА_1 , що підтверджується актом про реалізацію предмета іпотеки, складеним 03.02.2016 державним виконавцем. На підставі даного акту приватним нотаріусом Свалявського районного нотаріального округу Гойс Л.П. було видано свідоцтво від 05.02.2016, яким посвідчено право власності позивача на згаданий житловий будинок та проведено державну реєстрацію нерухомого майна. Однак потрапити до будинку позивач не має можливості, оскільки він зачинений, ключі від будинку у відповідача. Окрім того, у будинку знаходяться речі відповідача, які остання не забрала. На неодноразові звернення та прохання відповідач не реагує, на телефонні дзвінки не відповідає, не допускає позивача до придбаного ним житлового будинку та такими протиправними діями відповідач порушує право позивача на вільне користування приватною власністю.

Посилаючись на дані обставини та положення ст. 391 ЦК України просив зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні належним йому на праві приватної власності будинком АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання звільнити житлове приміщення від речей та надання доступу до приміщення будинку.

Рішенням Свалявського районного суду від 14 серпня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Не погоджуючись з даним рішенням ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. В обґрунтування скарги посилається на те, що ТОВ «Кредитні ініціативи» було виготовлено виконавчий напис нотаріуса в таємний спосіб та продано її житло позивачеві. Також посилається на неможливість її виселення без надання іншого жилого приміщення згідно ст. 109 ЖК УРСР.

Відповідач та її представник в судове засідання не з`явились повторно, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи не надходило. Судова колегія, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглянула справу за відсутності відповідача та її представника.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що 29.01.2016 ОСОБА_2 придбав з прилюдних торгів за ціною 436800 грн. житловий будинок АДРЕСА_1 , який належав на праві власності ОСОБА_1 , про що, 03.02.2016 державним виконавцем було складено акт про реалізацію предмета іпотеки (а.с.5). Торги проводились при примусовому виконанні виконавчого напису № 1024, вчиненого 17.03.2014 приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Немм О.В. про звернення стягнення на вказане домоволодіння для погашення заборгованості ОСОБА_3 (сина відповідачки) перед ТОВ «Кредитні ініціативи». ОСОБА_1 виступала майновим поручителем-іпотекодавцем за борговими зобов`язаннями ОСОБА_3 .

Також з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 зверталась до суду з позовом, в якому просила визнати виконавчий напис нотаріуса № 1024, вчинений 17.03.2014, таким, що не підлягає виконанню (а.с.28-30). Рішенням Свалявського районного суду від 13 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 21 червня 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено (а.с.38-39).

На підставі акту державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки 03.02.2016 приватним нотаріусом Свалявського районного нотаріального округу Гойс Л.П. було видано свідоцтво від 05.02.2016, за реєстром №23, яким посвідчено право власності ОСОБА_2 на згаданий житловий будинок (а.с.8) та проведено державну реєстрацію нерухомого майна за ОСОБА_2 (а.с.6,7).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 , як новий власник майна, вправі вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування таким майном на підставі ст. 391 ЦК України.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. За змістом ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає його користуванню та розпорядженню своїм майном.

Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба (ст. ст. 379, 382 ЦК України).

Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України, яка передбачає право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Судом установлено, що ОСОБА_2 , як новий власник, що придбав спірне житло, не може користуватися своєю власністю, оскільки потрапити до будинку позивач не має можливості, так як він зачинений, ключі від будинку у відповідача. Окрім того, у будинку знаходяться речі відповідача.

Посилання апелянта на положення ст. 109 ЖК України колегія суддів вважає безпідставним, оскільки позивач не заявляє вимогу про виселення відповідача.

Встановлено, що спірний будинок належав ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.11.2007.

Зареєстрованим та фактичним місцем проживання відповідача з 19.07.1996 є будинок АДРЕСА_2 (а.с.13). Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, цей будинок належав відповідачу на підставі свідоцтва про право на спадщину від 12.07.1997, і у 2005 році відповідач відчужила цей будинок своєму синові - ОСОБА_3 (а.с.166-167).

Таким чином, зважаючи на те, що житловий будинок АДРЕСА_1 не є місцем проживання відповідача і вимога про її виселення з цього будинку позивачем не заявлялась, а у будинку знаходяться речі відповідача і ключі від будинку вона позивачу не передала, тому судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову шляхом зобов`язання звільнити житлове приміщення від речей та надання доступу до приміщення будинку.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Свалявського районного суду від 14 серпня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 липня 2019 року.

Головуюча:

Судді: