Справа № 183/6887/18
№ 2/183/1185/19
05 квітня 2019 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:
головуючої судді Сороки О.В.
секретарі Устименко М.О.,
розглянувши, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - Новомосковський державний відділ міграційної служби України про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-
05 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в якому просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням будинком АДРЕСА_1 .
Ухвалою суду від 27 листопада 2018 року відкрито провадження у справі.
В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що ним, на підставі рішення виконавчого комітету Новомосковської міської ради народних депутатів Дніпропетровської області № 87 від 17 лютого 1989 року, було створено сімейний дитячий будинок на базі житлового будинку
АДРЕСА_1 , який належить позивачеві на праві власності, відповідно до свідоцтва на право власності на житловий будинок, що був виданий Новомосковською міською радою депутатів від 06 травня 1998 року за № 36 та зареєстрований в КП «Новомосковське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» за № 739.
У вказаній квартирі зареєстрованим значаться відповідачі по справі - колишні вихованці дитячого будинку сімейного типу. Однак відповідачі в будинку не проживають, не сплачують комунальні платежі по утриманню будинку, будь-яких особистих речей в будинку не мають і взагалі житлом не цікавляться, їх місце проживання позивачеві не відоме.
Між тим, проживаючи за іншою адресою, відповідачі залишаються зареєстрованими у належному позивачу будинку, добровільно знятися з реєстрації не бажають, в такий спосіб створюють позивачу перешкоди у користуванні та розпорядженні своїм майном, а тому посилаючись загальні вимоги цивільного законодавства щодо захисту права власності, позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .
Позивач в судове засідання не з`явився, надавши суду заяву про розгляд справи за його відсутності, згідно якої позов підтримує у повному обсязі.
Відповідачі в судове засідання не з`явилися, вважаються такими, що повідомлені належним чином, оскільки судові повістки направлялися за місцем їх реєстрації, а також шляхом опублікування оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, а тому у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд з погодження позивача, провів заочний розгляд справи.
На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи.
Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку.
Судом встановлено, що позивач є власником будинку
АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва на право власності на житловий будинок виданий Новомосковською міською радою депутатів від 06 травня 1998 року за № 36 та зареєстрований в КП «Новомосковське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» за № 739. (а.с. 10).
Рішенням виконавчого комітету Новомосковської міської ради № м87 від 07.02.1989 року сім`єю ОСОБА_6 створено дитячий будинок сімейного типу (а.с. 9).

Правовідносини, що виникли між сторонами щодо захисту права власності регулюються наступними нормами права, а саме.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Згідно копії домової книги (а.с. 11-14) в зазначеному будинку зареєстрованими значаться відповідачі по справі - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Суду подано рішення виконавчого комітету Новомосковської міської ради № 311 від 21.06.2017 року, у відповідності до якого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 року вибув зі складу дитячого будинку ОСОБА_7 та ОСОБА_1 (а.с. 19).

У відповідності до рішення виконавчого комітету Новомосковської міської ради № 77 від 28.02.2001 року, зі складу вихованця сімейного дитячого будинку ОСОБА_6 виведений ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , в зв`язку з досягненням повноліття (а.с, 20).

В свою чергу, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , виведений зі складу дитячого будинку сімейного типу ОСОБА_6 у відповідності до рішення виконавчого комітету Новомосковської міської ради від 2005 року (а.с. 21), а ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , вибув зі складу дитячого будинку сімейного типу ОСОБА_6 , на підставі рішення виконавчого комітету Новомосковської міської ради № 316 від 27.08.2014 року (а.с. 22)

Правовідносини, що виникли між сторонами щодо припинення права користування житловим приміщенням колишніми вихованцями дитячого будинку сімейного типу регулюються наступними нормами права.

Частина 2 ст. 405 ЦК України передбачає, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вимог ч.ч. 2, 3 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 року, з відповідними змінами та доповненнями, діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Крім того, у відповідності до ч.3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Вимоги ст.156 ЖК України передбачають, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Суду подано акти 18 жовтня 2018 року, складених головою квартального комітету № 22 ОСОБА_8 за участі сусідів, у відповідності до яких відповідачі зареєстровані в будинку АДРЕСА_1 , але не проживають:ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з лютого 2001 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з 2016 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 з березня 2005 року (а.с. 15, 16, 17, 18).

У відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавленні права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою.

З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15).

Як зазначає у своєму позові ОСОБА_1 наявність реєстрації відповідачів у належному йому на праві власності будинку є перешкодою у реалізації свого права. Колишні вихованці дитячого будинку сімейного типу, вибувши з нього за різними підставами, не проживають в будинку більше одного року, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , такими що втратили право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 4, 12,76,81,89, 223, 263, 265,280 ЦПК України, -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - Новомосковський державний відділ міграційної служби України про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Сорока О.В.