Справа № 313/633/19
Провадження № 2/313/354/2019
18.07.2019 р. смт. Веселе
Веселівський районний суд Запорізької області у складі: головуючого судді Нагорного А.О., при секретарі судового засідання Кравцовій О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Веселівської селищної територіальної громади Веселівського району Запорізької області, про визнання права власності на нерухоме майно,
ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 та Веселівської територіальної громади Веселівського району Запорізької області, з проханням визнати за нею право власності на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивачка про час і місце судового засідання повідомлялася належним чином, але у судове засідання не з`явилася. До суду звернувся з письмовою заявою у якій просить розглянути справу її участі, позовні вимоги підтримує повністю, просить їх задовольнити. У разі неявки у судове засідання відповідача ОСОБА_2 , ухвалити заочне рішення.
Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Представник відповідача Веселівської селищної ради Запорізької області Рєдкозубов О.А., у судове засідання не з`явився, але 04.06.2018 р. звернувся до суду із клопотанням № 02-01-17/1231 про розгляд справи без участі їхнього уповноваженого представника на підставі доказів, наявних в матеріалах справи з урахуванням того, що Веселівська селищна рада не заперечує проти задоволення позову.
Суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів, відповідно до та ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Оскільки особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з`явились, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Вивчивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав.
Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі ст.ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.
Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 81 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.
Згідно ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також з дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують права та обов`язки.
Відповідно до ч.ч. 3, 5 вказаної правової норми цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд, у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ч. 1 ст. 12, ч.ч. 1, 2, 3 ст. 13 ЦК України).
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
17.06.1998 р. позивачка та ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продажу.
Відповідно до вищенаведеного договору ОСОБА_2 продала, а позивачка ОСОБА_1 купила квартиру № 4 у будинку № 37 з господарчими та побутовими будівлями та спорудами, розташованими на земельній ділянці, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Квартира складається з трьох кімнат, має 44,73 кв. м. житлової площі, 67, 41 кв. м. загальної площі. Продаж вчинено за 8 000, 00 грн., які продавець одержав повністю до підписання цього договору.
Даний договір купівлі-продажу було укладено та зареєстровано на біржі нерухомості «Власність» 17.06.1998 р. № 402.
На виконання вимог ч. 2 ст. 227 ЦК УРСР, 06.12.1998 р. договір було зареєстровано в Веселівському районному бюро технічної інвентаризації за реєстраційним номером 1317, відповідні відомості про нового власника були внесені в технічний паспорт на квартиру.
Позивачкою були виконані всі умови договору-купівлі продажу, вона прийняла у своє володіння квартиру, сплатила обумовлену договором її вартість та зареєструвала своє право власності на квартиру у Веселівському районному бюро технічної інвентаризації. З боку відповідача теж було виконано всі умови договору купівлі-продажу. З моменту купівлі-продажу зазначеної квартири, а саме: з 17.06.1998 р. по теперішній час позивачка постійно утримує квартиру, сплачує комунальні послуги.
ІНФОРМАЦІЯ_1 . помер чоловік позивачки ОСОБА_3 .
Відповідно до ст. 1296 ЦК України - спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Згідно ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
Позивачка звернулась до нотаріуса для прийняття спадщини, але нотаріус 28.03.2019 р. ухвалив постанову про відмову у вчиненні нотаріальної.
На даний час позивачка не має можливості повноцінно, як власник квартири, володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном.
Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.
Пунктом 2 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. регламентовано, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.
Згідно ч. 2 ст. 12 Закону України «Про власність» чинного на час виникнення спірних правовідносин, передбачалися підстави виникнення права приватної власності, зокрема: громадянин набував право власності на майно, одержане внаслідок укладання угод, не заборонених законом.
При цьому ч. 1 ст. 13 Закону України «Про власність» квартира відносилась до обєкта власності, ч. 4 цієї ж статті визначалось, що законодавчими актами України може бути встановлено спеціальний порядок набуття права власності громадянами на окремі види майна, а також види майна, що не може перебувати у власності громадян, а відповідно до вимог статті 49 цього ж закону щодо правомірності володіння майном передбачалось, що володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом.
За змістом ст.ст. 128, 153 ЦК УРСР (редакція 1963 року), право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.
Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (редакція 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.
Статтею 227 ЦК УРСР передбачалася обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.
Згідно ст. 1 Закону України «Про товарну біржу», товарна біржа є організацією, що об`єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов`язаних з ним торговельних операцій.
Згідно ст. 15 Закону України «Про товарні біржі» не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі.
Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Біржовий договір з моменту його реєстрації на біржі є вчиненим правочином.
Реєстрація в бюро технічної інвентаризації за позивачкою права власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого біржею, а не нотаріусом, станом на червень 1998 року не суперечила чинному законодавству. Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13.12.1995 р., зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19.01.1996 р. за № 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, міни зареєстрованих біржею.
Згідно ст. 328 ЦК України (в ред. 2003 р.) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Суд вважає, що позивачка набула право власності на вищевказану квартиру і правомірно володіє нею, так як: позивачка з відповідачем дійшла згоди з усіх істотних умов щодо продажу вищевказаної квартири про, що свідчить підпис в договорі купівлі-продажу нерухомості, який укладений на біржі нерухомості «Власність» № 402 від 07.06.1998 р.; позивачка виконала умови договору купівлі-продажу квартири, оскільки сплатила відповідачці за придбане майно 8 000,00 грн., які відповідачка одержала від позивачки до підписання даного договору; договір купівлі-продажу нерухомості позивачкою був зареєстрований у Веселівському бюро технічної інвентаризації, у передбаченому законом порядку; позивачка користується даною квартирою увесь цей час; договір купівлі-продажу з підстав недотримання нотаріальної форми судом не недійсним не визнавався.
Статтею 392 діючого ЦК України (в редакції 2003 р.) передбачено право власника майна на пред`явлення позову про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.
Викладені обставини підтверджуються копіями документів, які долучені до позову, оригінали яких знаходяться у позивача.
Згідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Питання із судовими витратами вирішити відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, а також з врахуванням думки позивача, яка просить судові витрати залишити за нею.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1-13, 81, 89, 141, 258-259, 263-265, 280-282, 268 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 - задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, залишити за позивачем.
На рішення суду позивачем може бути подано апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення суду, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.
Відповідачем протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення може бути подана письмова заява про перегляд заочного рішення відповідно до вимог ст.ст. 284-285 ЦПК України.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом зазначених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст рішення складено 22.07.2019 р.
Суддя
Веселівського районного суду
Запорізької області А.О. Нагорний 22.07.2019