ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

16 липня 2019 року

м. Харків

справа № 635/8367/16-ц

провадження № 22-ц/818/3092/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Піддубного Р.М. (суддя-доповідач),

суддів: Котелевець А.В., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря: Кравченко О. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи - Перша державна нотаріальна контора Харківського району Харківської області, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Харківської області Клопотов Станіслав Давидович,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 02 квітня 2019 року, ухвалене у складі судді Панас Н.Л.,

в с т а н о в и в :

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначив, що на підставі свідоцтва про право на спадщину від 15 лютого 1999 року його дідусеві ОСОБА_5 на праві власності належав житловий будинок АДРЕСА_1 . Влітку 2011 року дідусем було складено заповіт, яким вищевказаний будинок він заповів йому. Звернувшись у шестимісячний строк до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини він дізнався про те, що 03 грудня 2012 року ОСОБА_5 було складено інший заповіт на користь його батька ОСОБА_2 .

Посилаючись на те, що на час складання оспорюваного заповіту ОСОБА_5 за станом здоров`я не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, позивач просив визнати заповіт від 03 грудня 2012 року недійсним.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 02 квітня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування скарги зазначив, що його дідусь страждав на низку тяжких захворювань, неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні у різних закладах охорони здоров`я, у зв`язку з ампутацією нижньої кінцівки знаходився у депресивному стані, не впізнавав близьких родичів, що свідчить про те, що оспорюваний заповіт було складено ним у стані, в якому він не міг керувати своїми діями та розуміти їх значення.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія судів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судовим розглядом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 15 лютого 1999 року Першою державною нотаріальною конторою Харківського району Харківської області, ОСОБА_5 на праві власності належало домоволодіння АДРЕСА_1 .

03 грудня 2012 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Клопотовим С.Д. за реєстровим №2089 було посвідчено заповіт, відповідно до якого усе належне йому майно ОСОБА_5 заповів своєму сину ОСОБА_2

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 19 лютого 2013 року виконкомом Липецької сільської ради Харківського району Харківської області.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що при складенні ОСОБА_5 заповіту на користь ОСОБА_2 його волевиявлення було вільним і відповідало його внутрішній волі, оскільки зібрані у справі докази не свідчать про те, що в момент складення заповіту він не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний недійсним судом.

Згідно з нормами глави 16 ЦК України правочин може бути визнано судом недійсним з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Підставою недійсності правочину відповідно до статті 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 Цивільного кодексу України, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 225 ЦК України, на яку посилався позивач в обґрунтування своїх вимог, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 105 ЦПК зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.

Таким чином, для визнання правочину (заповіту) недійсним з наведених вище підстав необхідним та обов`язковим є встановлення того факту, що саме в момент укладення спірного правочину (складання заповіту), а не в будь-який інший момент, особа, яка його уклала (склала), не усвідомлювала своїх дій або не могла керувати ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно з ч.ч. 1, 3 статті 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Згідно з висновками посмертної судово-психіатричної експертизи № 343 від 18 квітня 2018 року ОСОБА_5 за наданими даними, у період часу, якому відповідає посвідчення заповіту, а саме 03 грудня 2012 року, хронічного, стійкого психічного розладу не виявляв, відповідно до свого психічного стану був здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Відповідно до висновку повторної посмертної судово-психіатричної експертизи № 18 від 20 вересня 2018 року ОСОБА_5 на момент складання та підписання заповіту, 03 грудня 2012 року будь-яким психічним розладом не страждав, за своїм психічним станом, на той період часу він міг розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Отже, позивачем не надано і матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, які відповідно до ст. 225 ЦК України є підставою для визнання оспорюваного заповіту недійсним.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Харківського районного суду м. Харкова від 02 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 липня 2019 року.

Головуючий Р.М. Піддубний

Судді А.В. Котелевець

О.Ю.Тичкова