РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 643/9092/17

Провадження № 2/643/251/19

15.07.2019 року Московський районний суд м. Харкова у складі: головуючого судді Майстренко О.М., за участю секретаря судового засідання - Постульга О.Г. розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Управління служб у справах дітей, ОСОБА_3 про визнання права на користування житлом та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, ОСОБА_3 про виселення,

В С Т А Н О В И В:

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання права на користування житловим приміщенням, в якій зазначив, що 13 серпня 2004 року від вступив у шлюб з ОСОБА_3 . Від шлюбу вони мають двох синів: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В 2013 році він продав торговельний кіоск на ринку метро "Барабашова" і на отримані від продажу кошти придбав квартиру АДРЕСА_1 . В тому ж році він продав зазначену квартиру та 1 листопада 2013 року купив іншу 2-кімнатну квартиру, не зазначивши яку саме. В 2013 році його родина придбала квартиру АДРЕСА_2 , в яку вселилась ОСОБА_2 , продавши свій будинок у АДРЕСА_3 . Позивач зазначив, 30 червня 2017 року його дружина стала вимагати від нього покинути житло та змінила замки на вхідних дверях квартири. Позивач вважає, що квартира АДРЕСА_2 була придбана за його кошти. Просить суд визнати за ним та неповнолітніми ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , право на користування квартирою АДРЕСА_4 .

Відповідач ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом про виселення, в якому зазначила, що на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 01 листопада 2013 року, ОСОБА_2 є одноособовим власником квартири АДРЕСА_4 . В зазначеній квартирі зареєстровані та мають право користування нею ОСОБА_3 , ї рідна донька, та діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 До лютого 2017 року вони фактично й проживали в зазначені квартирі. Приблизно з 2011 року, ОСОБА_1 із сім`єю проживати перестав та шлюбні відносини між ними фактично припинились, також ОСОБА_1 став проживати окремо від родини. 01 листопада 2013 року, ОСОБА_2 придбала квартиру АДРЕСА_4 . В зазначену квартиру в 2014 році вона вселила ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які 01 жовтня 2016 року були зареєстровані в ній. ОСОБА_1 ніколи в спірній квартирі постійно не проживав, ОСОБА_2 йому дозволу на проживання в спірній квартирі ніколи не надавала та не вселяла його. В лютому 2017 року ОСОБА_1 прийшов провідати дітей до спірної квартири та із застосуванням фізичної сили виштовхнув із квартири дітей та ОСОБА_3 , після чого змінив замки на вхідних дверях квартири та повідомив, що спірна квартира тепер його, та в ній буде проживати лише він.

В червні 2017 року у зв`язку із перешкоджанням з боку ОСОБА_1 у доступі в спірну квартиру ОСОБА_3 викликала поліцію, в присутності якої ОСОБА_1 підтвердив, що він дійсно замінив замки на вхідних дверях квартири та добровільно в присутності працівників поліції надав ключі від квартири ОСОБА_3 . Через декілька днів, коли ОСОБА_3 намагалась потрапити до спірної квартири, вона виявила, що ключі від квартири, що були надані їй ОСОБА_1 знов не підходять до дверей, та вона знов викликала поліцію, в присутності якої ОСОБА_1 надавати ключі від квартири ОСОБА_3 відмовився та відмовився її впускати в спірну квартиру, також відмовився пустити для проживання в спірній квартири дітей. Таким чином, ОСОБА_1 самоправно зайняв спірну квартиру та став проживати в ній. З огляду на це позивач просить захистити її право власності та виселити ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_4 .

В судове засідання позивач ОСОБА_1 неодноразово не з`являвся, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Представник відповідача ОСОБА_9 . просив справу розглядати без його участі.

Треті особи, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, та в судове засідання не з`явились, що не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею

У зв`язку з тим, що розгляд справи відбувався за відсутності сторін, відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши матеріали справи та надані докази, приходить до переконання, що первісний позов задоволенню не підлягає, а зустрічний позов слід задовольнити у повному обсязі.

Відповідно до частин першої, третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписом частини другої статті 83 ЦПК України позивач повинен подати суду докази разом з поданням позовної заяви.

Згідно положень ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі показань свідків, письмових доказів, речових і електронних доказів, висновків експертів.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Судом встановлено, що позивачем ОСОБА_1 , в обґрунтування заявлених ним позовних вимог не надано жодного доказу, зокрема не надано жодного доказу належності йому на праві власності квартири АДРЕСА_4 та виникнення будь-яких законних підстав на користування нею. В тексті позовної заяви посилання на зазначену квартиру міститься лише в прохальній частині. Будь-яке інше згадування в обґрунтуванні позовних вимог про зазначену квартиру позовна заява не містить.

За таких обставин, первісний позов не може бути задоволений, через його недоведеність.

Що стосується зустрічного позову, суд вважає, що він підлягає задоволенню.

Так судом встановлено, що на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 01 листопада 2013 року, ОСОБА_2 є одноособовим власником квартири АДРЕСА_4 .

В зазначеній квартирі зареєстровані та мають право користування нею ОСОБА_3 - донька власника квартири, та її діти ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1

ОСОБА_1 ніколи в спірній квартирі постійно не проживав, ОСОБА_2 йому дозволу на проживання в спірній квартирі ніколи не надавала та не вселяла його.

Намагання ОСОБА_1 отримати право користування зазначеною квартирою підтверджується його позовною заявою.

Оскільки, як зазначає ОСОБА_1 в червні 2017 року самовільно вселився в спірну квартиру та надавати ключі від квартири ОСОБА_3 відмовився та відмовився пустити для проживання в спірній квартири дітей, у неї виникло право на захист належного їй права власності та належним способом такого захисту є виселення ОСОБА_1 з спірної квартири за судовим рішенням.

Відповідно до вимог ст. 317 Цивільного кодексу України кожен громадянин має право вільно володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому на праві власності майном. Відповідно до статті 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності квартиру (будинок), користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші, не заборонені законом угоди. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику квартири право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були пов`язані з позбавленням володіння. Зазначене також підтверджується вимогами статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Таким чином, наявні всі підстави, для виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_4 .

На підставі ст. ст. 109, 116, 150, 158, 168, 169 ЖК України, ст.ст. 16, 29, 319, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 265, 268, 315-319 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Управління служб у справах дітей, ОСОБА_3 про визнання права на користування житлом - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, ОСОБА_3 про виселення- задовольнити.

Захистити право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_4 .

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянина Нігерії, з квартири АДРЕСА_4 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Харківського апеляційного суду , протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Майстренко О.М.