Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18.07.2019 Справа №607/8504/19

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді - Сливка Л.М.

за участі секретаря судового засідання - Хамелко О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Байковецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області про визнання права власності на спадкове майно,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 пред`явила до суду позов до відповідача Байковецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, у якому просить визнати за нею право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 . В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 14 червня 1989 року виконавчим комітетом Тернопільської районної ради народних депутатів видано свідоцтво на право особистої власності на жилий будинок АДРЕСА_1 згідно з якого вказаний будинок в цілому належить колгоспному двору, який складається з одного члена, головою колгоспного двору є ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач є спадкоємцем за заповітом після померлого ОСОБА_2 , який на випадок своєї смерті заповів їй житловий будинок АДРЕСА_1 . Однак, постановою нотаріуса їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, зокрема на житловий будинок АДРЕСА_1 , у зв`язку із відсутністю державної реєстрації права власності на вказаний житловий будинок за ОСОБА_2 . З цих підстав, позивач позбавлена можливості у нотаріальному порядку реалізувати свої спадкові права, тому змушена звернутися до суду із позовом.

Позивач ОСОБА_1 . у судове засідання не з`явилася, подавши заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить задовольнити.

Від відповідача Байковецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області надійшла до суду заява про розгляд справи за відсутності їх представника, та незаперечення проти задоволення позову.

За вказаних обставин, відповідно до ст. 223 ЦПК України справу слід розглянути у відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів.

Судом установлено:

Відповідно до свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок, виданого 14 червня 1989 року Тернопільською районною радою народних депутатів на підставі рішення виконкому Тернопільської районної ради народних депутатів №124 від 26 травня 1989 року, цілий житловий будинок з належними до нього будівлями і спорудами, який розташований в АДРЕСА_2 належить колгоспному двору, що складається із одного члена, головою якого є ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , про що складено актовий запис №24 Лозівської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, якою 17 квітня 1990 року видане свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 .

Згідно заповіту складеного 19 лютого 1990 року у с. Лозова, Тернопільського району, Тернопільської області, ОСОБА_2 заповів ОСОБА_1 належний йому на праві особистої власності жилий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Вказаний заповіт посвідчений секретарем виконавчого комітету Лозівської сільської ради народних депутатів Тернопільського району Тернопільської області Чорномаз ОСОБА_3 Миколаївною та зареєстрований в реєстрі за №8.

Довідкою №27 виданою Байковецькою сільською радою Тернопільського району Тернопільської області стверджується, що померлий ОСОБА_2 на день смерті був зареєстрований та проживав в АДРЕСА_2 . На день смерті разом із ним була зареєстрована та проживала ОСОБА_1 , 1964 року народження.

Як убачається із виписки з погосподарської книги виданої Байковецькою сільською радою Тернопільського району Тернопільської області за №62 убачається, що будинковолодіння АДРЕСА_2 станом на 01 липня 1990 року належало до суспільної групи колгоспний двір, головою якого був ОСОБА_2 .

З метою оформлення своїх спадкових прав після померлого ОСОБА_2 позивач звернулась у Тернопільську районну державну нотаріальну контору.

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії №583/02-14 від 01 березня 2018 року державним нотаріусом Тернопільської районної державної нотаріальної контори Підгайною І.В. відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом зокрема на житловий будинок АДРЕСА_3 після померлого ОСОБА_2 , оскільки було виявлено, що державна реєстрація права власності за ОСОБА_2 в бюро не проведена.

03 лютого 2019 року Тернопільським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації виготовлено технічний паспорт на житловий будинок АДРЕСА_1 , у якому замовником технічної інвентаризації вказано ОСОБА_1 .

Згідно характеристики будинку, господарських будівель та споруд, будинковолодіння АДРЕСА_1 складається із: А - житловий будинок, до 1939 року побудови; а - прибудова, 1990 року побудови; а1 - сходи; Б - хлів, до 1939 року побудови; В - хлів, до 1939 року побудови; Пг - погріб, 1950 року побудови; 1 - огорожа; 2 - огорожа; 3 - ворота.

Як убачається із експлікації приміщень до плану житлового будинку АДРЕСА_1 , загальна площа житлового будинку становить 69 кв.м., житлова площа - 36, 9 кв.м.

Проаналізувавши в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

Згідно ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Вимогами ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом установлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 станом на 01 липня 1990 року належав до суспільної групи колгоспний двір.

Статус майна колгоспного двору був врегульований статтями 120-126 ЦК України в редакції 1963 року, які були виключені з кодексу у 1993 році (Закон від 16 грудня 1993 року № 3718-XII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України", який набрав чинності з 18 січня 1994 року).

Відтак, у вказаній частині підлягають застосуванню норми ЦК УРСР в редакції 1963 року.

Частиною 1статті 112 ЦК УРСР передбачено, що колгоспний двір - це сімейно-трудове об`єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і сімейних потреб. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу).

Пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного Суду від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності`судам роз`яснено, що положення статей 17, 18 Закону «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба).

Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду України від 14.01.2014 року у справі №6-145цс13 та від 18 листопада 2015 року № 6-350цс15.

Таким чином, право на частку у колгоспному дворі мають всі члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили право на таку частку.

Як установлено судом, після 15 квітня 1991 року, із вступом в силу Закону України "Про власність" майно вказаного колгоспного двору не змінилося.

Доказів того, що спірний житловий будинок станом на 15 квітня 1991 року було переведено до іншої суспільної групи, матеріали цивільної справи не містять.

Відтак, судом установлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 станом на 01 липня 1990 року належав до суспільної групи колгоспний двір, який складався із одного члена, який був і головою двору - ОСОБА_2 , що стверджується свідоцтвом на право особистої власності на жилий будинок, виданого 14 червня 1989 року Тернопільською районною радою народних депутатів на підставі рішення виконкому Тернопільської районної ради народних депутатів №124 від 26 травня 1989 року.

Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30 травня 2008 року, відносини спадкування регулюються правилами ЦК (435-15), якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР ( 1540-06 ) (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК (435-15) і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

З огляду на вказані нормативні положення, норми ЦК УРСР 1963 року застосовуються, якщо спадщина відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, однак, якщо спадщини, яка відкрилась, але строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року застосовуються норми Цивільного кодексу України, який набрав чинності 01 січня 2004 року.

Таким чином, на момент відкриття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 діяв Цивільний кодекс Української РСР від 18 липня 1963 року, тому ним регулюються спірні правовідносини у частині, що стосується прийняття спадщини після його смерті.

Згідно ст. 534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом.

Статтею 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР визначено, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

З огляду на вказані норми закону позивач ОСОБА_1 вступила в управління та володіння спадковим майном, зокрема на момент смерті спадкодавця ОСОБА_2 позивач ОСОБА_1 була зареєстрованою та проживала у житловому будинку АДРЕСА_1 .

Як передбачено ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення.

Таким чином, виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвічує його право власності.

Проаналізувавши в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, враховуючи вимоги закону, беручи до уваги визнання позову відповідачем, яке не суперечить закону та не порушує прав та інтересів інших осіб, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до задоволення шляхом визнання за позивачем ОСОБА_1 права власності на житловий будинок АДРЕСА_4 , в порядку спадкування за заповітом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 .

На підставі викладеного та керуючись статтями 4, 12, 258, 259, 264, 265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Байковецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області про визнання права власності на спадкове майно - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок АДРЕСА_4 , в порядку спадкування за заповітом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається до Тернопільського апеляційного суду.

Дата складення повного тексту рішення суду - 18 липня 2019 року.

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Відповідач: Байковецька сільська рада Тернопільського району Тернопільської області, адреса місцезнаходження - вул. Січових Стрільців, 43, с. Байківці, Тернопільського району, Тернопільської області, .

Головуючий суддяЛ. М. Сливка