ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 336/1099/15-ц

провадження № 61-12640св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Шевченківський районний спортивно-технічний клуб Товариства сприяння обороні України (м. Запоріжжя),

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Шевченківського районного спортивно-технічного клуба Товариства сприяння обороні України (м. Запоріжжя) на рішення апеляційного суду Запорізької області від 26 січня 2017 року, ухвалене колегією у складі суддів: Подліянової Г. С., Дашковської А. В., Маловічко С. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2015 року ОСОБА_1 звернувся з позовом, уточненим у лютому 2015 року, до Шевченківського районного спортивно-технічного клуба Товариства сприяння обороні України (м. Запоріжжя) про поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову зазначив, що з 2 вересня 2013 року працював на посаді інструктора-методиста І категорії Шевченківського районного спортивно-технічного клуба Товариства сприяння обороні України (м. Запоріжжя).

У серпні 2014 року між ним і директором клуба ОСОБА_2 виник конфлікт і останній надав розпорядження не допускати його на територію клуба. З цього часу він не виконував свої службові обов`язки, а неодноразові спроби зв`язатися з ОСОБА_2 та з`ясувати ситуацію не надали результатів, оскільки той від спілкування ухилявся.

У січні 2015 року ОСОБА_2 передав йому накази від 31 липня 2014 року про звільнення з займаної посади на підставі статті 38 КЗпП України - за власним бажанням, а також трудову книжку без запису про звільнення.

Посилаючись на те, що заяву про звільнення він не писав і волевиявлення на припинення трудових правовідносин не мав, ОСОБА_1 просив поновити його на посаді інструктора-методиста І категорії Шевченківського районного спортивно-технічного клуба Товариства сприяння обороні України (м. Запоріжжя) та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31 липня 2014 року по день ухвалення судового рішення.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 жовтня 2015 року, ухваленим у складі судді Зарютіна П. В., позовні вимоги задоволено.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді інструктора-методиста І категорії Шевченківського районного спортивно-технічного клуба Товариства сприяння обороні України (м. Запоріжжя).

Стягнено з Шевченківського районного спортивно-технічного клуба Товариства сприяння обороні України (м. Запоріжжя) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 35 068,33 гривень.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. Рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за один місяць допущено до негайного виконання.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не писав заяву про звільнення за власним бажанням, тому наказ про його звільнення від 31 липня 2014 року є незаконним, що є підставою для поновлення позивача на займаній посаді і стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В апеляційному порядку суди справу переглядали неодноразово.

Останнім рішенням апеляційного суду Запорізької області від 26 січня 2017 року, з урахуванням ухвали цього суду про виправлення описки від 4 квітня 2017 року, рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 жовтня 2015 року в частині стягнення з Шевченківського районного спортивно-технічного клуба Товариства сприяння обороні України (м. Запоріжжя) на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 35 068,33 гривень і судового збору скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення.

Стягнено з Шевченківського районного спортивно-технічного клуба Товариства сприяння обороні України (м. Запоріжжя) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31 липня 2014 року по 29 жовтня 2015 року у розмірі 25 661,50 гривень.

Стягнено Шевченківського районного спортивно-технічного клуба Товариства сприяння обороні України (м. Запоріжжя) у дохід держави судовий збір у розмірі 487,20 гривень.

У іншій частині рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 жовтня 2015 року залишено без змін.

Стягуючи з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31 липня 2014 року по 29 жовтня 2015 року у розмірі 25 661,50 гривень, суд апеляційної інстанції розрахував його згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року, та зменшив на суму отриманого за новим місцем роботи заробітку. З висновками суду першої інстанції про незаконність звільнення ОСОБА_1 і його поновлення на роботі на займаній посаді суд апеляційної інстанції погодився, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічного і повного з`ясування обставин справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У березні 2017 року Шевченківський районний спортивно-технічний клуб Товариства сприяння обороні України (м. Запоріжжя) звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просиврішення апеляційного суду Запорізької області від 26 січня 2017 року скасувати і направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Заявник зазначає, що суд апеляційної інстанцій безпідставно поновив позивачу строк звернення до суду за захистом порушеного права, який згідно зі статтею 233 КЗпП України становить три місяці з дня, коли працівник дізнався чи повинен був дізнатися про його порушення. ОСОБА_1 не просив цей строк поновити і причини його пропущення не обґрунтував, тому його поновлення з ініціативи апеляційного суду, на думку заявника, є неправомірним.

Вказує, що позивач не довів отримання копії наказу по звільнення та трудової книжки саме у січні 2015 року, а апеляційний суд дійсну дату їх отримання не встановив та не перевірив твердження відповідача про те, що позивач самовільно забрав із сейфа Шевченківського районного спортивно-технічного клуба Товариства сприяння обороні України (м. Запоріжжя) свою трудову книжку і бланки підприємства.

Послався на те, що всупереч вимогам статті 109 ЦПК України суд апеляційної інстанцій не залучив до участі у справі директора відповідача ОСОБА_2 , хоча його участь у справі згідно з положеннями зазначеної статті є обов`язковою.

Відзив на касаційну скаргу не надходив

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього суду від 20 липня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Встановлені судами фактичні обставини справи

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 з 2 вересня 2013 року працював на посаді інструктора-методиста І категорії Шевченківського районного спортивно-технічного клуба Товариства сприяння обороні України (м. Запоріжжя).

Наказом Шевченківського районного спортивно-технічного клуба Товариства сприяння обороні України (м. Запоріжжя) № 51-к від 31 липня 2014 року ОСОБА_1 звільнено з вказаної посади на підставі статті 38 КЗпП України - за власним бажанням.

Доказів написання ОСОБА_1 такої заяви відповідач не надав.

Запис про реєстрацію наказу про звільнення у книзі реєстрації наказів Товариства сприяння обороні України (м. Запоріжжя) відсутній.

До трудової книжки ОСОБА_1 запис про звільнення не внесений.

Оцінивши наказ Шевченківського районного спортивно-технічного клуба Товариства сприяння обороні України (м. Запоріжжя) № 51-к від 31 липня 2014 року, апеляційний суд встановив, що він викладений на бланку підприємства з проставленням підпису директора - ОСОБА_2 і відтиском печатки; належність підпису на наказі саме ОСОБА_2 відповідач не спростував.

Обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_1 самовільно забрав з сейфа директора оригінал своєї заяви про звільнення, наказ про звільнення та трудову книжку і відмовився їх повернути для належного оформлення звільнення, на що посилався відповідач у запереченнях на позов, апеляційним судом не встановлено. До правоохоронних органів із відповідною заявою про вчинення позивачем кримінального правопорушення Шевченківський районний спортивно-технічний клуб Товариства сприяння обороні України (м. Запоріжжя) не звертався.

Згідно з наказом № 1-к від 1 серпня 2014 року на посаду інструктора-методиста І категорії Шевченківського районного спортивно-технічного клуба Товариства сприяння обороні України (м. Запоріжжя), яку займав ОСОБА_1 , призначено ОСОБА_3 .

Оцінивши довідку про доходи від 6 січня 2017 року, апеляційний суд встановив, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 79,45 гривень.

Також встановлено, що ОСОБА_1 з 12 травня 2015 року працював керівником автокурсів при Запорізькому авіаційному коледжі ім. О. Г. Івченка та його заробітна плата за період з травня 2015 року по жовтень 2015 року склала 3 496,65 гривень.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Право особи на працю є одним із фундаментальних прав людини, яке закріплене міжнародно-правовими актами і визнане усіма державами світу.

Стаття 38 КЗпП України встановлює, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Аналіз положень цієї статті дає підстави для висновку, що волевиявлення працівника на припинення трудових правовідносин оформлюється письмовою заявою із зазначенням такої підстави звільнення як звільнення за власним бажанням.

Стаття 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Згідно зі статтею 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Статтею 235 КЗпП України встановлено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Встановивши, що ОСОБА_1 не звертався до Шевченківського районного спортивно-технічного клуба Товариства сприяння обороні України (м. Запоріжжя) із заявою про звільнення за власним бажанням з займаної посади інструктора-методиста І категорії, суд апеляційної інстанцій обґрунтовано погодився з висновком суду першої інстанції про незаконність звільнення позивача та про наявність правових підстав для його поновлення на роботі.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (стаття 235 КЗпП України).

Обчислення середньої заробітної плати здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року (далі - Порядок).

При присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час.

Встановивши, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 79,45 гривень, загальна кількість днів вимушеного прогулу - 367 робочих днів, а також у період вимушеного прогулу він отримав заробітну плату за новим місцем роботи у загальному розмірі 3 496,65 гривень, суд апеляційної інстанції розрахував належний до стягнення середній заробіток з дотриманням Порядку і правильність такого розрахунку відповідач не спростував.

Доводи заявника про пропущення ОСОБА_1 строку звернення до суду за захистом своїх трудових прав, касаційний суд відхиляє.

Згідно зі статтею 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Аналіз змісту цієї статті дає підстави для висновку, що перебіг місячного строку за вимогою про поновлення на роботі починається із дня вручення копії наказу про звільнення, а не з дня, коли працівник дізнався чи повинен був дізнатися про його існування.

Відповідач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження дати вручення ОСОБА_1 наказу про звільнення від 31 липня 2014 року. Позивач визнає факт отримання такого наказу 15 січня 2015 року.

За таких обставин висновок суду апеляційної інстанції про те, що ОСОБА_1 не пропустив встановлений статтею 233 КЗпП України строк звернення до суду з позовом про поновлення на роботі, є обґрунтованим, а доводи касаційної скарги у цій частині - безпідставні.

З зазначених підстав не має правового значення твердження заявника про безпідставне поновлення ОСОБА_1 строку звернення до суду з ініціативи апеляційного суду, оскільки апеляційний суд дійшов висновку, що цей строк не пропущений і питання щодо його поновлення не вирішував.

Доводи про те, що позивач самовільно забрав із сейфа Шевченківського районного спортивно-технічного клуба Товариства сприяння обороні України (м. Запоріжжя) свою трудову книжку і бланки підприємства, касаційний суд відхиляє, оскільки таких обставин судами попередніх інстанцій не встановлено.

Фактично доводи касаційної скарги у цій частині зводяться до переоцінки доказів і встановлення на їх підставі нових обставин, що згідно зі статтею 400 ЦПК України не відноситься до повноважень касаційного суду під час касаційного перегляду справи.

Посилання заявника на те, що суд апеляційної інстанції всупереч вимогам статті 109 ЦПК України не залучив до участі у справі директора відповідача - ОСОБА_2 , хоча його участь у справі згідно з положеннями зазначеної статті є обов`язковою, касаційний суд вважає безпідставними.

Стаття 109 Кодексу, на яку посилається заявник, містилася у ЦПК України від 1963 року, що втратив чинність з 1 вересня 2005 року та не був чинним на час розгляду справи судами першої і апеляційної інстанцій.

Крім того, згідно з положеннями ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, визначення суб`єктного складу у справі відноситься до виключної компетенції суду першої інстанцій. Суд апеляційної інстанцій повноважень щодо залучення до участі у справі осіб, які не брали участі у її розгляді судом першої інстанції, не має.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до ухвалення судом рішення, якщо рішення в справі може вплинути на їх права або обов`язки щодо однієї із сторін. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть бути залучені до участі в справі також за клопотанням сторін, інших осіб, які беруть участь у справі (стаття 35 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій).

ОСОБА_2 знав про перебування цієї справи у провадженні суду першої інстанції, брав участь у судових засіданнях як представник відповідача, проте заяву про вступ у справу як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, не подав. За таких обставин посилання заявника на те, що незалучення судом апеляційної інстанцій ОСОБА_2 до участі у справі свідчить про незаконність ухваленого судового рішення, є безпідставними.

Порушень судом апеляційної інстанції цивільного процесуального законодавства, які унеможливили з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, касаційним судом не встановлено і заявником не наведено.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України») Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення апеляційного суду без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Шевченківського районного спортивно-технічного клуба Товариства сприяння обороні України (м. Запоріжжя) залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 26 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов А. С. Олійник С. О. Погрібний