КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/8356/2019
Справа № 752/6635/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

29 липня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва в складі судді Шевченко Т.М., постановлену в м. Київ 22 квітня 2019 року про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання спільною сумісною власністю та поділ спільно набутого майна подружжя,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про визнання спільною сумісною власністю та поділ спільно набутого майна подружжя, посилаючись на те, що перебувала із відповідачем у шлюбі із 27 серпня 2005 року, під час якого народжено двоє дітей, які на даний час є неповнолітніми. Після розірвання шлюбу їм не вдалося поділити майно в добровільному порядку. За час шлюбу сторонами придбано: квартиру за адресою АДРЕСА_1 , автомобіль Hyundai 130 д.н.з. НОМЕР_1 , автомобіль Toyota Corolla д.н.з. НОМЕР_2 , незавершене будівництво будинку пл. АДРЕСА_4 , яке зведене на належній відповідачу земельній ділянці кадастровий номер НОМЕР_3 . Придбання вказаного майна здійснювалося за рахунок праці обох членів подружжя, а також допомоги батьків позивача. Просила визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 спільно набуте майно подружжя, зазначене нею - квартиру, автомобілі та незавершене будівництво будинку, та поділити майно, виділивши їй в натурі квартиру за адресою АДРЕСА_1 , автомобіль Hyundai 130 д.н.з. НОМЕР_1 , а відповідачу - автомобіль Toyota Corolla д.н.з. НОМЕР_2 , незавершене будівництво будинку АДРЕСА_4 , та визнати за сторонами право власності на це майно; визнати за ОСОБА_3 право на одержання грошової компенсації в сумі 570868 грн. внаслідок розподілу спільно набутого майна, яке стягнути на його користь з ОСОБА_1 .

Також одночасно із позовом ОСОБА_1 подано клопотання про забезпечення позову по справі шляхом накладення арешту на квартиру адресою АДРЕСА_1 , автомобіль Toyota Corolla д.н.з. НОМЕР_2 , земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_3 , розташовану по АДРЕСА_4 , а також на всі об`єкти нерухомого майна, в тому числі незавершені будівництвом, що знаходяться на вказаній земельній ділянці.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 08 квітня 2019 року заяву про забезпечення позову частково задоволено, заборонено відчуження квартири і транспортного засобу, у задоволенні інших вимог відмовлено.

17 квітня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із клопотанням про забезпечення позову, в якому просила забезпечити її позов шляхом заборони ОСОБА_3 здійснювати відчуження садового будинку реєстраційний номер об`єкта нерухомості 9 по АДРЕСА_3 .

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 22 квітня 2019 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції від 22 квітня 2019 року, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просила скасувати ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 22 квітня 2019 року та задовольнити її заяву.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказувала, що щодо незавершеного будівництва будинку АДРЕСА_4 наразі наявні правовстановлюючі документи щодо земельної ділянки із забудовою на ній - садовим будинком, що набуті відповідачем за час шлюбу на підставі договору дарування. Однак, наразі на належній відповідачу земельній ділянці знаходиться вже інша, хоча й незавершена будівництвом будівля, що була зведена за період шлюбу із позивачем. Оскільки незавершене будівництво здійснювалося за час шлюбу, за кошти, за рахунок праці та зусиллями позивача, позивачу належить право на частку у даному незавершеному будівництві або на компенсацію понесених витрат. При цьому, факт наявності вказаного незавершеного будівництва та відмінності його від тих об`єктів права власності відповідача, які були набуті ним на підставі договору дарування із реєстрацією за відповідачем речових прав щодо них, підтверджуються належними і допустимими доказами.

Наразі об`єктивно можливо припустити, що у відповідача може виникнути бажання здійснити відчуження спірного майна без згоди позивача, оскільки це поставить його в більш вигідне матеріальне становище при поділі сумісно набутого майна. В даному випадку необхідно виключити можливість відчуження відповідачем і безпосередньо земельної ділянки, на якій знаходиться забудова, оскільки, якщо її буде відчужено відповідачем, новий власник може знести всю забудову, що унеможливить виконання рішення у даній справі в частині визнання права власності на незавершений будівництвом будинок та виплату компенсації.

Зазначене може істотно ускладнити захист порушених прав позивача, оскільки спірне майно може бути відчужене безоплатно, що позбавить позивача права на одержання компенсації, а також не дозволить позивачу користуватись спірним майном до моменту вирішення спору між сторонами про його поділ. Суд першої інстанції цього не врахував, що призвело до недотримання норм ст. 150 ЦПК України і прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

Відповідач ОСОБА_3 направив відзив на апеляційну скаргу, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін ухвалу суду першої інстанції.

Вказував, що судом першої інстанції вірно встановлено, що садовий будинок, на який позивач просила накласти арешт, належить ОСОБА_3 на праві приватної власності на підставі договору дарування, а тому не є предметом поділу спільного майна подружжя. Крім того, 23 травня 2019 року садовий будинок та земельна ділянка були повернуті у власність ОСОБА_4 . Таким чином, на момент розгляду апеляційної скарги садовий будинок і земельна ділянка не належать відповідачу, а тому застосування до вказаного майна забезпечення позову є незаконним.

Зазначав, що будь-яких належних доказів на підтвердження того, що відповідачем вчиняються дії щодо відчуження рухомого чи нерухомого майна, стороною позивача не надано. Позивач лише вказує в апеляційній скарзі, що об`єктивно можливо припустити, що у відповідача може виникнути бажання відчуження спірного майна без згоди позивача. Разом з тим, рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, а тому оскаржувана ухвала є законною та підстав для її скасування немає.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статей 149, 150 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії;

4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Звертаючись до суду позовом про поділ майна подружжя, позивач ОСОБА_1 зокрема вказувала, що брала участь у незавершеному будівництві будинку площею 98 кв. м. за адресою АДРЕСА_4 , і тому також вважає його спільним майном подружжя.

В клопотанні про забезпечення позову ОСОБА_1 зазначала, що із всього переліку правовстановлюючих документів документи, оформлені на ім?я позивача та такі, що знаходяться в її розпорядженні, є лише щодо автомобіля Hyundai 130 д.н.з. НОМЕР_1 . Решта правовстановлюючих документів оформлена на ім?я відповідача, що дає йому змогу вільно розпоряджатися майном без її згоди. Об`єктивно можливо припустити, що у відповідача може виникнути бажання здійснити відчуження спірного майна без згоди позивача, оскільки це поставить його в більш вигідне матеріальне становище при поділі сумісно набутого майна. Дані обставини були визнані судом достатніми для задоволення поданої нею заяви про забезпечення позову, про що 08 квітня 2019 року була постановлена ухвала, згідно якої заборонено відчуження іншого спірного майна - квартири і автомобіля. Відповідно із наведеної у додатку № 2 інформаційної довідки з ЄРРПН відповідачу належить на праві власності садовий будинок, реєстраційний номер об`єкта нерухомості 9 по АДРЕСА_4 . Будь-яких обмежень в розпорядженні даним майном нерухомого майна відповідач не має та може відчужити його. Водночас, садовий будинок за роки спільного життя та за кошти позивача було перебудовано, збільшено його площу, тобто на території даного будинку наразі знаходяться будівельні матеріали, на частину вартості яких позивач претендує в порядку розподілу спільно нажитого майна подружжя, про що і заявлено позовні вимоги. Як випливає із наведеного у додатку № 3 звіту судового експерта, у вказаному об`єкті нерухомого майна наявні оздоблювальні матеріали, обладнання та інвентар, що також є частиною спільно нажитого за період шлюбу майна, щодо компенсації вартості яких позивачем заявлено позовні вимоги. Питання розміру вартості вказаного спільно нажитого майна, що підлягатиме компенсації позивачу, має бути предметом розгляду у даній справі, однак, в ході дослідження та передвіки доказами відповідних обставин має бути забезпечена можливість доступу до об`єкту нерухомості, де воно знаходиться, а саме садового будинку. Така можливість буде виключена в разі відчуження відповідачем вказаного садового будинку третій особі, яка набуде виключного права на розпорядження, володіння та користування даним майном.

Залишаючи заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову без задоволення, суд першої інстанції виходив із того, що з інформаційної довідки № 159143737 від 12 березня 2019 року вбачається, що ОСОБА_3 на праві власності належить садовий будинок загальною площею 30,9 кв.м., житловою площею 18,7 кв.м., розташований за адресою АДРЕСА_3 , на підставі договору дарування, посвідченого 07 серпня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смоляніновою О.Я., і даний садовий будинок не є предметом поділу спільного майна подружжя.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості Державного реєстру прав вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки їх не скасовано у порядку, передбаченому цим Законом.

За змістом заяви позивача про забезпечення позову позивач вказувала, що до спільного майна подружжя входить, зокрема, незавершений будівництвом будинок площею 98 кв. м. по АДРЕСА_4 , відтак даний будинок і є предметом спору.

Таким чином, з урахуванням того, що в матеріалах справи відсутні докази належності ОСОБА_3 незавершеного будівництвом будинку пл. 98 кв. м . за цією ж адресою або будь-яких інших об`єктів нерухомого майна, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для забезпечення позову в цій частині.

Доводи апеляційної скарги про те, що замість садового будинку, набутого позивачем за договором дарування, на який оформлено правовстановлюючі документи, знаходиться незавершена будівництвом будівля, яка і є предметом спору і яка може бути відчужена відповідачем, що може призвести до унеможливлення виконання рішення суду, висновків суду першої інстанції не спростовують, не ґрунтуються на вимогах закону і відхиляються апеляційним судом.

Дані обставини не позбавляють позивача можливості звернутися до суду із заявою про забезпечення позову в частині накладення арешту на спірне нерухоме майно, яка відповідає відомостям Державного реєстру прав.

Апеляційний суд враховує, що право власності на садовий будинок загальною площею 30,9 кв.м., житловою площею 18,7 кв.м., розташований за адресою АДРЕСА_3 із 23 травня 2019 року зареєстровано за ОСОБА_4 , який не є відповідачем у даній справі (номер інформаційної довідки 168939442 від 03 червня 2019 року, а. с. 233.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 312 ЦПК України, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала відповідає обставинам справи, ухвалена з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 22 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 29 липня 2019 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.