Справа № 479/124/19 Суддя першої інстанції Репушевська О.В.
Провадження № 22-ц/812/1149/19 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

19 липня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Прокопчук Л.М., Самчишиної Н.В.,

із секретарем Біляєвою В.М.,

за участю: позивача ОСОБА_1 , її представника Маркарова ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 , його представника ОСОБА_4 .,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 16 квітня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Репушевської О.В., в залі судового засідання в смт. Криве Озеро, о 16 год. 01 хв., повний текст якого складений 26 квітня 2019 року, за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ОСОБА_3 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Кривоозерської районної державної адміністрації Миколаївської області (далі Кривоозерська РДА), як органу опіки та піклування, про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення та зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні цим житлом,

В С Т А Н О В И В:

30 січня 2019 року позивач звернулася до суду з позовом в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ОСОБА_3 , в якому просила усунути перешкоди їй та її малолітнім дітям у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 та вселити її разом з дітьми до вказаного будинку.

Доводи позовної заяви обґрунтовувала тим, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 30 вересня 2006 року по 21 грудня 2018 року, від якого мають двох спільних синів, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

03 лютого 2011 року нею було придбано житловий будинок з господарчими будівлями та побутовими спорудами по АДРЕСА_1 та в подальшому за вказаною адресою було побудовано новий житловий будинок та 19 березня 2015 року їй було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно: житловий будинок з господарчими будівлями та побутовими спорудами, де з вказаного часу вона з дітьми постійно проживали разом.

З 2013 року їх з відповідачем стосунки ускладнились, непорозуміння переросли у взаємну неприязнь, що стало причиною постійних сварок та скандалів, вказані обставини призвели до розпаду сім`ї. 23 березня 2018 року відповідач вигнав її з дітьми на вулицю, здійснив заміну замків та запорів на вхідних дверях, погрожує їх життю та здоров`ю та з зазначеного часу перешкоджає її проживанню з дітьми в належному їй на праві власності домоволодінні.

Посилаючись на зазначені обставини та на приписи ст.ст. 317, 391ЦК України щодо порушення її прав як власника та її дітей на вільне користування житловим будинком, ОСОБА_1 просила задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 16 квітня 2019 року позов задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_1 та малолітнім дітям ОСОБА_5 , ОСОБА_6 перешкод у користуванні житловим будинком, який належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та передати ОСОБА_1 комплект ключів від вхідних дверей житлового будинку, господарських будівель та надвірних споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .

В задоволенні позовних вимог в частині вселення ОСОБА_1 та малолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та усунення перешкод у користуванні власністю житловим будинком АДРЕСА_1 , який належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені по оплаті судового збору за розгляд справи в суді в сумі 768,40 грн.

Частково задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд виходив із того, що житловий будинок АДРЕСА_1 , який в подальшому був знесений та на його місці побудований новий, загальною площею 259 кв.м, житловою площею 79,9 кв.м (далі - спірний будинок) станом на час розгляду справи належить сторонам на праві спільної сумісної власності.

Крім того, оскільки факт встановлення відповідачем додаткового замка на вхідних воротах, ключі від якого зберігаються тільки в нього, ним не оспорювався, то згідно положень ст. 82 ЦПК України районний суд дійшов висновку, що цей факт доказуванню не підлягає.

Оскільки позивачем в суді не доведено належними та допустимими доказами факт вчинення з боку відповідача дій щодо незаконного виселення із спірного житлового приміщення та чинення перешкод позивачу та їх неповнолітнім дітям у користуванні зазначеним приміщенням шляхом фізичного насильства та погроз по відношенню до неї, районний суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині є не обґрунтованими, тому підстави для їх задоволення відсутні.

Разом з тим, доведене в суді, перешкоджання з боку відповідача у доступі до належного сторонам на праві спільної сумісної власності житлового будинку, шляхом встановлення додаткового замка на вхідні ворота, виявляє утруднення в реалізації позивачкою та неповнолітніми дітьми ОСОБА_5 та ОСОБА_6 права на вільне використання майна та свідчить про недобросовісність дій одного з співвласників у зв`язку з завданням шкоди правам інших осіб, у зв`язку з чим місцевий суд дійшов до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , оскаржила його в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги, де просила скасувати рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо вселення та усунення перешкод у користуванні власністю та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким усунути перешкоди у користуванні спірним домоволодінням шляхом вселення її та дітей у вказаний будинок; виключити судження суду про належність спірного домоволодіння сторонам на праві спільної сумісної власності та судження суду щодо участі батька ОСОБА_3 у вихованні дітей.

При цьому посилалась на порушення судом норм процесуального права та не відповідність висновків суду викладеним у рішенні обставинам справи та їх суперечливість.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовувала тим, що її право власності на спірний житловий будинок, в якому вона постійно проживала з дітьми, у встановленому законом порядку зареєстровано відповідними державними органами. Відповідач вигнав її та дітей з будинку, змінив замки та запори дверей у зв`язку з чим вона стала проживати у родичів, оскільки іншого житла у неї немає. Відповідач переслідував її, погрожував фізичним насильством, а 28 квітня 2018 року завдав їй тілесних ушкоджень. Внаслідок таких протиправних дій відповідача вона змушена була залишити смт. Криве Озеро.

Позивач вказувала, що судом порушена диспозитивність цивільного судочинства, оскільки відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Між тим, в оскарженому рішенні суд робить висновки, що спірний житловий будинок належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Проте, встановлення вказаних обставин виходить за межі її звернення до суду з позовом. Водночас вказані обставини в судовому засіданні не з`ясовувались, жодних доказів на підтвердження, нібито, факту належності житлового будинку їй та відповідачеві судом не досліджувалося.

Крім того, за думкою скаржниці, процесуальна позиція Служби у справах дітей Кривоозерської районної державної адміністрації Миколаївської області взагалі судом першої інстанції не була врахована належним чином.

Є також очевидним, що питання участі батька у вихованні дітей, пояснення батька (відповідача) про непогодження з позивачем питання проживання дітей з матір`ю, та інше, взагалі не стосується спірних правовідносин та не є предметом дослідження.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу доводів апеляційної скарги не визнав та просив залишити її без задоволення. При цьому зазначав, що районний суд правильно дійшов до висновку, що спірний будинок є спільною сумісною власністю сторін, виходячи з загальної презумпції спільності власності подружжя, що встановлена ст. 60 СК України.

Крім того, на думку відповідача, вимоги позивача щодо її вселення в спірний будинок не підлягають задоволенню, оскільки рішенням суду вже у достатньому обсязі захищено право ОСОБА_1 на користування житловим приміщенням шляхом передачі комплекту ключів від будинку.

Третя особа правом надати відзив на апеляційну скаргу у порядку передбаченому ст. 360 ЦПК України не скористалася.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду в повній мірі таким вимогам закону не відповідає.

Судом встановлено, що в період з 30 вересня 2006 року по 21 грудня 2018 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі.

Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Із договору купівлі-продажу від 03 лютого 2011 року, посвідченого державним нотаріусом Кривоозерської державної нотаріальної контори Миколаївської області, 03 лютого 2011 року, вбачається, що позивач ОСОБА_1 купила житловий будинок, житловою площею 26,60 кв.м, загальною площею 41,90 кв.м, з господарчими будівлями та побутовими спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с.13-14). Державна реєстрація права власності ОСОБА_1 на вказаний житловий будинок була здійснена Первомайським МБТІ 22 лютого 2011 року, що підтверджується даними витягу про державну реєстрацію прав № 29081440 від 22 лютого 2011 року (а.с.16).

В судовому засіданні з пояснень сторін встановлено, що в період їх шлюбу, старий житловий будинок знесено та на його місці, було побудовано новий житловий будинок, загальною площею 259 кв.м, житловою площею 79,9 кв.м, право власності на який зареєстровано за позивачем 09 березня 2015 року.

Даними будинкової книги для реєстрації громадян, що проживають по АДРЕСА_1 місце проживання сторін та їх малолітніх дітей зареєстроване у спірному житловому будинку з 23 квітня 2015 року.

За висновками органу опіки та піклування вбачається про доцільність вселення малолітніх дітей сторін у житловий будинок АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

За положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена правова норма наділяє власника майна, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.

Як встановлено судом позивач є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , а малолітні діти сторін зареєстровані у цьому будинку та мають право ним користуватися.

Позивач звернулася до суду з позовом та просила захистити своє право та право малолітніх дітей на користування зазначеним житловим будинком шляхом вселення до цього житла. При цьому посилалася на те, що внаслідок протиправної поведінки її колишнього чоловіка, в березні 2018 року останній вигнав її з дому разом з дітьми та здійснив заміну замків та запорів на вхідних дверях, тим самим перешкоджаючи їм користуватися своїм житлом.

На підтвердження неприязних відносин сторін позивач посилалася на факт розірвання шлюбу між сторонами, звернення до правоохоронних органів щодо факту незаконного її виселення та спричинення їй тілесних ушкоджень.

Відповідач, заперечуючи проти позову, стверджував, що ОСОБА_1 забрала дітей та сама пішла з дому, однак не заперечував факт заміни замків вхідних дверей житлового будинку та господарських споруд, оскільки позивач неодноразово приїздила до будинку зі сторонніми особами та мала намір зайти в будинок.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відмовляючи в задоволенні позивачу в поновленні її та малолітніх дітей, в інтересах яких діяла остання, прав на користування житловим будинком шляхом вселення, суд першої інстанції зазначив, що позивач не довела факт вчинення з боку відповідача дій щодо незаконного виселення із спірного житлового приміщення та чинення перешкод їй та дітям у користуванні житлом за вказаною адресою.

Водночас суд першої інстанції визнає законним вимоги позивача щодо зобов`язань відповідача не чинити перешкод у користуванні житловим будинком та, виходячи за межі позовних вимог, відновлює її право та право дітей на користування житлом шляхом передачі комплекту ключів від вхідних дверей житлового будинку. Отже суд першої інстанції дійшов суперечливих висновків щодо порушення прав позивача та малолітніх дітей на користування вказаним житлом. При цьому в порушення принципу диспозитивності цивільного процесу самостійно обрав спосіб захисту порушеного права про який позивач відповідно до позовних вимог не просила.

В даному випадку суд першої інстанції правильно вважав доведеним факт, що з боку відповідача мають місце протиправні дії відповідача щодо зміни дверних запорів вхідних дверей до будинку, що перешкоджає позивачу та малолітнім дітям користуватися житлом та порушує права позивача як власника житлового будинку на вільне користування своєю власністю.

При цьому дійшов помилкового висновку, що позивач не довів відповідними доказами причини за якими власник залишив будинок та не користувався своєю власністю. Позивач стверджувала, що цьому сприяла протиправна поведінка відповідача, з приводу якої вона зверталася до правоохоронних органів за захистом своїм прав та підтверджувала це відповідними письмовими доказами, які районний суд безпідставно не прийняв до уваги.

Між тим районний суд не врахував, що підставою для подання негаторного позову є вчинення особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Відповідні дії особи повинні мати характер триваючого правопорушення, наявного в момент подання позову.

З огляду на встановлені обставини справи та надані сторонами докази, колегія суддів вважає, що відповідач, змінивши замки на вхідних дверях до житлового будинку чинить перешкоди позивачу та дітям, законні інтереси яких представляє остання, у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 , що свідчить про порушення законних прав позивача та малолітніх дітей, в інтересах яких діє ОСОБА_1

Заслуговують на увагу й доводи апеляційної скарги в частині безпідставного визначення районним судом спірного будинку об`єктом права спільної сумісної власності сторін з огляду на те, що предметом та підставами спору ці обставини не охоплювалися та не підлягали доказуванню та встановленню у цій справі. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Вимоги, заявлені ОСОБА_1 при зверненні до суду з позовом, не передбачають доказування факту належності житлового будинку до спільної сумісної власності сторін, відтак такі твердження суду є передчасними.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає за доцільне відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України вийти за межі доводів та вимог апеляційної скарги, оскільки суд першої інстанції, вийшов за межі позовних вимог та застосував до спірних правовідносин спосіб захисту, який позивач за її позовними вимогами не обирала, що є суттєвим порушенням норм процесуального права та обов`язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції скасовано, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору при зверненні до суду з позовом у розмірі 1 536.80 грн. та за подання апеляційної скарги 1 152.60 грн., а всього 2 689.40 грн.

Керуючись ст.ст. 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , задовольнити.

Рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 16 квітня 2019 року скасувати та ухвалити у справі нове рішення про задоволення позовних вимог.

Вселити ОСОБА_1 , яка тимчасово мешкає в АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , з малолітніми дітьми: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають за тією ж адресою, у житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Зобов`язати ОСОБА_3 , який мешкає та зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , не чинити перешкод ОСОБА_1 та малолітнім дітям: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в користуванні житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 , який мешкає та зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , яка тимчасово мешкає в АДРЕСА_2 та зареєстрована в АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , судовий збір у розмірі 2 689.40 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Л.М. Прокопчук

Н.В. Самчишина

Повний текст постанови складено 19 липня 2019 року.