Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08.07.2019 Справа №607/11723/19

м. Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого - судді Герчаківської О.Я.,

за участю секретаря судового засідання Лобач І.В.,

представника позивача, адвоката Баранець О.А.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири особистою приватною власністю, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання квартири особистою приватною власністю.

В обґрунтування доводів позовних вимог позивач зазначила, що 20 жовтня 2005 року вона уклала шлюб з відповідачем. 12 липня 2007 року рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області шлюб між сторонами розірвано. В період розгляду справи судом про розірвання шлюбу 06 липня 2007 року ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу була придбана квартира АДРЕСА_1 . Оскільки на час придбання квартири сторони вже давно не проживали разом та розглядалася справа в суді про розірвання шлюбу. ОСОБА_2 не брав матеріально участі у придбанні квартири, а відтак це нерухоме майно є особистою власністю позивача. Разом з тим, право особистої власності позивача не визнається, оскільки для відчуження вказаної квартири необхідна згода колишнього чоловіка ОСОБА_2 , так як договір купівлі-продажу укладений до розірвання шлюбу.

З урахуванням викладеного позивач просить суд визнати квартиру АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

Ухвалою судді від 24 травня 2019 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири особистою приватною власністю, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження.

Представник позивача ОСОБА_1 , адвокат Баранець О.А. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, однак надіслав на адресу суду заяву від 29 березня 2019 року, посвідчену приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Ліщиною О.П., якою стверджує, що квартира АДРЕСА_1 купувалася його колишньою дружиною ОСОБА_1 за особисті кошти та є її особистою власністю. Просить цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до нього щодо визнання особистою власністю квартири АДРЕСА_1 слухати у його відсутності. Позовні вимоги ОСОБА_1 визнає, проти задоволення позову не заперечує.

Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, ознайомившись із письмовою заявою відповідача про визнання позову, дослідивши письмові докази по справі, встановив наступне.

06 липня 2007 року ОСОБА_1 купила належну ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , про що свідчить договір купівлі-продажу квартири від 06 липня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Білецькою Н.А.

Про наявність у ОСОБА_1 на праві приватної власності квартири АДРЕСА_1 , свідчить також Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданий 11 серпня 2007 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Міське бюро технічної інвентаризації».

На замовлення ОСОБА_1 Товариством з обмеженою відповідальністю «Міське бюро технічної інвентаризації» виготовлено технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1 .

Після набуття позивачем у власність вищевказаного нерухомого майна шлюб між сторонами було припинено.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 липня 2007 року (справа № 2-3798/07) шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

18 червня 2008 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського районного управління юстиції Тернопільської області України видано свідоцтво про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 .

На даний час позивач має намір відчужити квартиру АДРЕСА_1 , однак не може реалізувати своє право власника розпорядитися майном через необхідність надання згоди ОСОБА_6 на укладення такого правочину. Однак, відповідач не є співвласником нерухомого майна за вказаною вище адресою, так як вона придбана особисто позивачем за її особисті кошти і не може вважатися спільною сумісною власністю подружжя. Ці обставини і стали причиною звернення ОСОБА_1 з позовом про визнання квартири особистою приватною власністю.

За вказаних обставин до правовідносин, що виникли між сторонами, підлягають застосуванню наступні норми матеріального права.

Змістом ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

В ч. 3, ст. 368 ЦК України зазначено, що майно, набуте подружжям за час їхнього шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17.

Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Підпунктами 23-25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Згідно із зазначеними нормами при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною власністю чи особистою приватною власністю з`ясуванню підлягають, як підстави й час набуття такого майна, так і джерела його придбання.

Положеннями статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею у набутті майна.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Судом встановлено та сторонами не заперечується, що квартира АДРЕСА_1 , придбана ОСОБА_1 за кошти, які належали їй особисто, однак в період, коли судом розглядалася справа про розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем. ОСОБА_2 вказані обставини визнає, що виклав в адресованій суду нотаріально посвідченій заяві.

Відтак, враховуючи той факт, що спірна квартира позивачем була придбана за її особисті коштиза час окремого проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, а також визнання цих обставин та позовних вимог відповідачем, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення шляхом визнання квартири АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76-78, 206, 258-268, 273, 352-355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 384,20 грн.

Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 на відшкодування судового збору 384,20 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду або через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Позивач: ОСОБА_1 ,реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення складено 15 липня 2019 року.

Головуючий суддяО. Я. Герчаківська