Постанова

Іменем України

17 липня 2019 року

м. Київ

справа № 750/7334/16-ц

провадження № 61-20368св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Олійник А. С. (суддя - доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Шібірін Олена Германівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 26 січня 2017 року у складі колегії суддів: Вінгаль В.М., Кузюри Л. В., Онищенко О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Шібіріна О. Г. про визнання недійсним договору дарування частини будинку.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 є інвалідом І групи, через похилий вік та стан здоров`я потребує сторонньої допомоги і догляду. До липня 2016 року проживав у будинку АДРЕСА_1 , за вказаною адресою зареєстроване його місце проживання.

У 2009 році ОСОБА_2 запропонував йому свої послуги щодо забезпечення догляду, харчування, утримання його житла та присадибної ділянки у належному стані.

Позивач вважав, що 28 листопада 2009 року між ним та відповідачем укладено договір довічного утримання, будь-якого іншого правочину щодо свого єдиного житла наміру укладати він не мав, у день укладення цього договору за станом здоров`я погано себе почував.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова від 09 листопада 2016 року у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не надав належні та допустимі докази на підтвердження того, що його волевиявлення на момент укладення договору не було вільним і не відповідало його внутрішній волі. Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для визнання недійсним договору дарування 11/30 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель у АДРЕСА_2 .

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 26 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 09 листопада 2016 року скасовано, позов задоволено. Визнано недійсним договір дарування 11/30 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, розташованого у АДРЕСА_2 , укладеного 28 листопада 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Шібіріною О. Г. і зареєстрований у реєстрі за №306. Проведено розподіл судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, щоОСОБА_1 бажав укласти договір довічного утримання, оскільки є інвалідом І групи, через похилий вік (1922 рік народження) та стан здоров`я потребує сторонньої допомоги і догляду, спірна частина будинку є єдиним його житлом, відчуження частини будинку відбувалось з умовою надання йому допомоги та здійснення догляду. Його дружина, яка надавала згоду на відчуження частини будинку, також була особою похилого віку та потребувала сторонньої допомоги, не могла забезпечити надання постійної допомоги чоловіку, а єдиною особою, яка могла надавати позивачу допомогу був відповідач.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 26 січня 2017 року скасувати і залишити в силі рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 09 листопада 2016 року, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Рух справи в суді касаційної інстанції

17 лютого 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 .

У квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення відповідача на касаційну скаргу.

У травні 2018 року справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до розпорядження від 10 червня 2019 року № 640/0/226-19 «Про призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи, відповідно до пунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду», затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року №7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» доповідачем у справі відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Олійник А. С.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційну скаргу мотивовано тим, що висновки суду апеляційної інстанції суперечать обставинам справи та не відповідають нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини. Підстави позову, причина звернення до суду, які викладені в позовній заяві та апеляційній скарзі, суперечать обставинам укладення оспорюваного правочину.

Обставини проживання сторін у спірному будинку не можуть свідчити про помилку батька у правовій природі правочину, укладеного у 2009 році.

У позивача (батька) не було потреби в укладенні договору довічного утримання, оскільки у нього є два сина, які відповідно до закону зобов`язані надавати допомогу та утримати його. Сторонньої допомоги батько почав потребувати лише через два роки після укладення правочину, що підтверджується довідкою управління праці та соціального захисту населення.

Апеляційний суд не звернув увагу на заперечення нотаріуса, яка зазначала, що при посвідченні договору дарування текст правочину сторонами було прочитано, вона неодноразово запитувала дарувальників, чи вони розуміють зміст правочину та роз`яснювала правові наслідки саме договору дарування.

Апеляційним судом не розглянуто його заперечення щодо пропуску позовної давності, що є окремою підставою для відмови в позові. У судовому засіданні у суді апеляційної інстанції відповідач заявляв клопотання про застосування позовної давності, враховуючи, що договір дарування укладено 28 листопада 2009 року у присутності позивача, проте позов подано ним до суду лише у 2016 році. Посилання позивача на те, що він не знав про порушення свого цивільного права і тому раніше не звернувся за захистом до суду є необґрунтованим.

Під час укладення договору дарування частини будинку у 2009 році поведінка позивача не свідчила, що метою укладення цього договору є інші правові наслідки, ніж ті, що зазначені у ньому.

Звернення батька до суду із вказаним позовом є наслідком впливу іншого його сина.

Позивач проживає у спірній частині будинку та є членом сім`ї відповідача.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 28 листопада 2009 року ОСОБА_1 (батько), 1922 року народження, та ОСОБА_2 (син) уклали договір дарування, відповідно до якого дарувальник ОСОБА_1 передав безоплатно ОСОБА_2 у власність 11/30 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель у АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Шібіріною О. Г.

Позивач є інвалідом І групи.

Відповідно до витягу про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно Комунального підприємства «Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 21 грудня 2009 року № 24861719 право власності на 11/30 частини житлового будинку зареєстровано за ОСОБА_2 .

У 2011 році ОСОБА_2 укладено договори про надання послуг постачання холодної води і водовідведення, надання послуг з вивезення та знешкодження побутових відходів, користування електричною енергією.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Предметом позову є визнання договору дарування недійсним з тих підстав, що позивач ОСОБА_1 уклав договір дарування під впливом помилки, зумовленої тим, що він є інвалідом І групи, через похилий вік та за стан здоров`я потребував сторонньої допомоги і догляду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Статтею 744 ЦК України передбачено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужував) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

За умовами договору дарування житла до обдарованого переходить право власності на житло, дарувальник фактично втрачає право на володіння, користування та розпорядження ним, право на проживання, а в обдарованого не має обов`язку надавати відчужене на його користь житло для проживання дарувальнику.

Згідно з частинами першою - третьої, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Верховний Суд виходить з того, щопомилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати на момент вчинення правочину.

Відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним особа повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Апеляційний суд, ухвалюючи рішення про задоволення позову, дійшов висновку, що позивач, якийє інвалідом І групи, через похилий вік та за станом здоров`я потребує сторонньої допомоги і догляду, вчинив договір дарування під впливом помилки.

Такого висновку суд апеляційної інстанції дійшов на підставі встановлених обставин справи, їх правової оцінки, а також оцінки доказів у справі.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що обставинами, які вказують на помилку - неправильне сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення, є вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному, спірна частина будинку є єдиним житлом позивача, після укладення оспорюваного договору дарування ОСОБА_1 продовжував проживати у спірній частині будинку, передача якої фактично не відбулася, що підтверджує реальні наміри ОСОБА_1 на укладення договору довічного утримання, а не договору дарування.

Відповідно до статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ці обставини дійсно мають істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише у разі встановлення цих обставин норми статей 203 та 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16; від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16.

Апеляційний суд дійшоввисновку про те, що роз`яснення нотаріусом суті укладеного договору сторонам правочину не є безумовною підставою для відмови у задоволенні такого позову, оскільки наявність чи відсутність помилки, яка вплинула на волевиявлення особи під час укладення договору, суд визначає й за іншими обставинами, які судом встановлено та надано їм оцінку: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі частини будинку відповідачу та проживання позивача у ньому.

Доводи касаційної скарги зводяться до викладення обставин справи та незгоди із рішенням апеляційного суду про задоволення позову.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач проживає у спірній частині будинку та має двох синів, які зобов`язані утримувати свого батька не спростовують висновку суду про вчинення позивачем правочину під впливом помилки.

Відповідно до статті 303 ЦПК України 2004 року під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

У поясненнях до заперечення на апеляційну скаргу відповідач зазначив, що ним у судовому засіданні суду першої інстанції було заявлено клопотання про застосування позовної давності ( а.с. 187). Проте у матеріалах справи відсутня заява відповідача про застосування позовної давності. Відповідачем не надано належних та допустимих доказів про неприйняття судом першої інстанції такої заяви.

Щодо посилань у касаційній скарзі на пропуск позивачем позовної давності, необхідно зазначити, що відповідно до статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

За загальним правилом заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції. Законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновки суду апеляційної інстанції, зводяться до незгоди із судовим рішенням та переоцінки доказів у справі, а встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а ухвали суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 26 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко