Постанова

Іменем України

17 липня 2019 року

м. Київ

справа № 757/306/17-ц

провадження № 61-32050св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представники позивача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідачі - публічне акціонерне товариство «Кредитпромбанк»,

треті особи, які не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

представник ПАТ «Дельта Банк» - Литвинов Сергій Іванович ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 лютого 2017 року у складі судді Матійчук Г. О. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 24 травня 2017 року у складі колегії суддів: Мараєвої Н. Є., Андрієнко А. М., Заришняк Г. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Кредитпромбанк» (далі - ПАТ «Кредитпромбанк»), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»), про припинення зобов`язань за договором поруки.

Позовна заява мотивована тим, що 21 березня 2008 року між ОСОБА_4 та ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Кредитпромбанк», укладено договір про надання споживчого кредиту № 49.28/11/08-НВз, відповідно до умов якого позичальник отримав грошові кошти в іноземній валюті у розмірі 380 000 грн.

В якості забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між нею та ВАТ «Кредитпромбанк» укладено договір поруки від 21 березня 2008 року № 48.28/11/П1/08-НВз.

Вказує, що кредитор не направив їй як поручителю вимогу про існуючу заборгованість протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, а тому відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України є підстави для припинення договору поруки.

Враховуючи вищевикладене, просила суд визнати зобов'язання за договором поруки від 21 березня 2008 року № 48.28/11/П1/08-НВз припиненими.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10 лютого 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано зобов`язання за договором поруки від 21 березня 2008 року № 48.28/11/П1/08-НВз, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ «Кредитпромбанк», припиненими.

Стягнуто з ПАТ «Кредитпромбанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 551 грн 20 коп. та витрати на правову допомогу у розмірі 1 750 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що банк направив вимогу (претензію) про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором від 21 березня 2008 року № 49.28/11/08-НВз 06 липня 2009 року, яка була отримана позивачем та підлягала виконанню протягом визначеного сторонами строку, а до суду з позовом про стягнення заборгованості банк звернувся 02 лютого 2011 року, тобто поза межами шестимісячного строку, визначеного статтею 559 ЦК України. Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що банком пропущено передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення вимог до поручителя, а тому зобов`язання ОСОБА_1 за договором поруки є припиненими.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 24 квітня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» відхилено.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 лютого 2017 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з`ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ПАТ «Дельта Банк»,посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати та закрити провадження у справі.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ПАТ «Дельта Банк» у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У березні 2018 року справу передано Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ до Верховного Суду.

Відповідно до Розпорядження в.о. керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 03 червня 2019 року № 488/0/226-19 та Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.

Ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 08 липня 2019 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідно до положень статті 61 ЦПК України 2004 року обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Зазначає, що рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 01 червня 2011 року у справі № 2-464/11 встановлено обов`язок ОСОБА_1 , як поручителя за договором поруки від 21 березня 2008 року № 49.28/11/П1/08-НВз, сплатити грошові кошти на користь ПАТ «Кредитпромбанк». Неврахування судом при ухваленні вказаного рішення приписів статті 559 ЦК України є підставою для апеляційного оскарження цього рішення. Вказується, що після набрання рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 01 червня 2011 року законної сили зобов`язання за договором поруки припинились та у ОСОБА_1 виник обов`язок по виконанню судового рішення.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанції ухвалили судові рішення, якими було визнано припиненим зобов`язання, які вже припинились.

Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 подала заперечення на касаційну скаргу, вказуючи на те, що підстав для скасування оскаржуваних судових рішень немає, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що судами допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

21 березня 2008 року між ОСОБА_4 та ВАТ «Кредитпромбанк» було укладено кредитний договір № 49.28/11/08-НВз, відповідно до якого банк відкрив позичальнику невідновлювальну мультивалютну кредитну лінію у національній валюті України та/або в іноземній валюті в межах загальної суми 380 000 грн строком до 18 березня 2033 року зі сплатою 13,20 % річних в національній валюті.

В забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором від 21 березня 2008 року № 49.28/11/08-НВз між банком та ОСОБА_1 було укладено договір поруки №49.28/11/П1/08-НВз, за умовами якого поручитель взяв на себе зобов`язання відповідати перед кредитором солідарно з боржником за своєчасне та повне виконання ним зобов`язань за кредитним договором.

Пунктом 2.1 договору поруки було передбачено, що у разі порушення позичальником своїх зобов`язань перед банком за платежами, що передбачені кредитним договором, відповідальність поручителя наступає з наступного дня за датою платежу, яка передбачена кредитним договором.

У п. 2.2 договору поруки зазначено, що при порушенні позичальником своїх зобов`язань за платежами, що виникли за кредитним договором, поручитель на підставі письмового повідомлення позичальника або банку, в триденний строк (включаючи день отримання повідомлення) виконує в повному обсязі платіжні зобов`язання позичальника за кредитним договором, які підлягали виконанню, але не були виконані позичальником.

Відповідно до п. 3.1. договору поруки цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до повного погашення позичальником та/або поручителем заборгованості за кредитним договором.

Згідно п. 1.1 кредитного договору строк повернення кредитних коштів до 18 березня 2033 року включно.

У зв`язку з тим, що позичальник з 20 січня 2009 року перестав платити за вищевказаним кредитним договором, банк звернувся до позичальника та поручителя з повідомленням-вимогою від 06 липня 2009 року про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором.

З матеріалів справи вбачається, що пред`явлена банком 06 липня 2009 року вимога про дострокове погашення заборгованості поручителем не виконана, тому кредитор 02 лютого 2011 року звернувся до Ірпінського міського суду Київської області з позовом до позичальника та поручителя про стягнення заборгованості за кредитним договором, яким 11 червня 2011 року у справі № 2-464/11 було винесено заочне рішення про стягнення солідарно заборгованості з позичальника та поручителя.

26 червня 2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги. Згідно вказаного договору ПАТ «Дельта Банк» отримало право вимоги за кредитним договором від 21 березня 2008 року № 49.28/11/08-НВз.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ПАТ «Дельта Банк» задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися порукою (частина перша статті 546 ЦК України).

У частині першій, другій статті 553 ЦК України зазначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Відповідно до частини першої, другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Судами встановлено, що 21 березня 2008 року між ОСОБА_4 та ВАТ «Кредитпромбанк» було укладено кредитний договір № 49.28/11/08-НВз, відповідно до якого банк відкрив позичальнику невідновлювальну мультивалютну кредитну лінію у національній валюті України та/або в іноземній валюті в межах загальної суми 380 000 грн строком до 18 березня 2033 року зі сплатою 13,20 % річних в національній валюті. На забезпечення виконання кредитного зобов`язання між ОСОБА_1 та ВАТ «Кредитпромбанк» 21 березня 2008 року було укладено договір поруки № 49.28/11/П1/08-НВз.

У лютому 2011 року ПАТ «Кредитпромбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 01 червня 2011 року позов ПАТ «Кредитпромбанк» задоволено та стягнуто з ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 заборгованість за кредитним договором.

Перед зверненням до суду з вказаним позовом (у лютому 2011 року) ВАТ «Кредитпромбанк» направило ОСОБА_1 повідомлення-вимогу від 06 липня 2009 року щодо дострокового виконання зобов`язання за кредитним договором. Вказаним повідомленням-вимогою банк вимагав до 06 серпня 2009 року погасити всю заборгованість за кредитним договором від 21 березня 2008 року № 49.28/11/08-НВз (а. с. 15).

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов`язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором, строк пред`явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватись з моменту порушення позичальником строку виконання зобов`язання згідно з такими умовами або у зв`язку із застосуванням банком права на вимогу про повернення кредиту достроково.

У договорі поруки від 21 березня 2008 року № 49.28/11/П1/08-НВз не вказано строк його дії, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Кінцевий строк зобов`язання за кредитним договором від 21 березня 2008 року № 49.28/11/08-НВз є 18 березня 2033 року, який було змінено шляхом пред`явлення повідомлення-вимоги до позичальника та поручителів 06 липня 2009 року, отже, строк дії кредитного договору змінився строком, до якого необхідно позичальнику та поручителям погасити кредитну заборгованість у повному обсязі, а саме до 06 серпня 2009 року. З цієї дати почався перебіг шестимісячного строку для пред`явлення позову до поручителя про стягнення заборгованості за кредитним договором. 06 лютого 2010 року закінчився шестимісячний строк звернення до суду із позовом до ОСОБА_1 .

Таким чином, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що звертаючись до суду у лютому 2011 року, банком пропущено передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення вимог по поручителя, а тому зобов`язання ОСОБА_1 за договором поруки є припиненими.

Не можуть бути прийняті доводи касаційної скарги про те, що заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 01 червня 2011 року вже було стягнуто заборгованість з позичальника та поручителя, а тому у останньої виник обов`язок по виконанню судового рішення, оскільки наявність рішення про стягнення заборгованості не є підставою для відмови у задоволенні вказаного позову з огляду на таке.

У постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) Велика Палата Верховного Суду, враховуючи встановлену законодавцем правову природу поручительства, як додаткового (акцесорного) зобов`язання до основного договору та пряму залежність від його умов, відступила від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 26 листопада 2014 року (справа № 6-75цс14), від 03 лютого 2016 року (справа № 6-2017цс15) та від 06 липня 2016 року (справа № 6-1199цс16) про презумпцію чинності поруки та неможливість її припинення на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України з огляду на наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, посилаючись на те, що таке рішення саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору. А тому на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки.

Відповідно до статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України.

Згідно з пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов`язків.

Отже, виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов`язків сторін слід дійти висновку про те, що в разі невизнання кредитором права на припинення поруки таке право підлягає захисту судом шляхом його визнання на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 372/3/16-ц (провадження 61-9064св18).

Також не можуть бути прийняті доводи касаційної скарги про те, що заочним рішення Ірпінського міського суду Київської області від 11 червня 2011 року було вирішено спір між тими самими сторонами та про той самий предмет спору, а тому відповідно до пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України необхідно закрити провадження у справі, оскільки, як вбачається з копії заочного рішення Ірпінського міського суду Київської області від 11 червня 2011 року, питання щодо дії поруки під час ухвалення вказаного судового рішення не вирішувалось, а тому ОСОБА_1 не позбавлена права звернутися до суду із вказаним позовом за захистом своїх порушених прав.

Вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58).

Отже, вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій з дотримання вимог статей 263-265, 382 ЦПК України повно, всебічно та об`єктивно з`ясували обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, вірно встановили правовідносини, що склалися між сторонами, й обґрунтовано задовольнили позов ОСОБА_1 у повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 24 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович