Постанова

Іменем України

24 липня 2019 року

м. Київ

справа № 593/1135/18

провадження № 61-10345св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Грушицького А. І. (суддя-доповідач),

суддів: Калараша А. А., Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 04 січня 2019 року у складі судді Шміло В. І. та постанову Тернопільського апеляційного суду від 16 квітня 2019 рокуу складі колегії суддів Шевчук Г. М., Міщія О. Я., Ткача З. Є.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на Ѕ частину квартири,що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на Ѕ частину квартири, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що з 22 травня 2004 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано заочним рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 22 березня 2010 року.

Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Під час шлюбу сторони придбали квартиру по АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2 .

У травні 2018 року позивач дізнався про те, що за заявою ОСОБА_2 рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 11 серпня 2017 року його було визнано безвісно відсутнім. Вказане рішення було скасоване рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 20 червня 2018 року за заявою позивача.

Позивач посилався на невизнання відповідачем його права власності на Ѕ частину квартири, придбаної ними у період шлюбу за спільні кошти, та просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 04 січня 2019 року, залишеним без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 16 квітня 2019 року,позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку квартири по АДРЕСА_1 , загальною площею 50,6 кв. м, в тому числі житловою площею 19,4 кв. м, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Рішення місцевого суду, з яким погодився суд апеляційної інстанції, мотивоване тим, що спірна квартира була придбана сторонами під час шлюбу за їх спільні кошти, а відтак, відповідно до статті 60 СК України, належить подружжю на праві спільної сумісної власності, оскільки відповідач зазначеної презумпції не спростувала.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У травні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 31 травня 2019 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі та витребувано справу із суду першої інстанції.

14 червня 2019 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.

Ухвалою Верховного Суду від 24 червня 2019 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження в складі п`яти суддів.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 липня 2019 року визначено склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І. (суддя-доповідач), Калараш А. А., Литвиненко І. В., Петров Є. В., Сердюк В. В.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі заявник посилається на залишення судами поза увагою тієї обставини, що після розірвання шлюбу нею було проведено реконструкцію спірної квартири із попереднім поданням повідомлення про початок будівельних робіт до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Тернопільській області. Внаслідок проведеної реконструкції збільшилась загальна та житлова площа цієї квартири. Таким чином, на переконання відповідача, судами було вирішено спір щодо майна, яке фактично не існує, у зв`язку із його перебудовою.

Відзив на касаційну скаргу позивачем не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

22 травня 2004 року сторони зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Бережанського районного управління юстиції Тернопільської області, що підтверджується свідоцтвом про одруження.

Від даного шлюбу у них народилася дочка - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

14 серпня 2007 року, тобто у період перебування у зареєстрованому шлюбі, відповідач, на підставі укладеного договору купівлі-продажу, придбала у ОСОБА_4 двокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до витягу з Державного реєстру про реєстрацію права власності на нерухоме майно Бережанського обласного комунального міжрайонного бюро технічної інвентаризації від 17 вересня 2007 року, власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 (а. с. 39).

Заочним рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 22 березня 2010 року шлюб між сторонами було розірвано, про що 25 травня 2018 року Бережанським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області було видано позивачу свідоцтво про розірвання шлюбу.

Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 посилався на виникнення між ним та відповідачем непорозумінь з приводу користування, утримання зазначеного нерухомого майна.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності (частина перша статті 66 СК України).

Вирішуючи даний спір, судами встановлено відсутність між сторонами будь-яких угод щодо добровільного поділу майна, набутого ними за час перебування у шлюбі.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Конструкція наведеної статті СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована - один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі у судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її оспорює.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено у статті 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондується з частиною четвертою статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Отже, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

Водночас, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

З огляду на зазначене, правильним є висновок судів попередніх інстанцій про те, що спірне майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки на час укладення договорів купівлі-продажу квартири сторони перебували у зареєстрованому шлюбі та відповідачем не надано доказів на підтвердження факту придбання нею спірної нерухомості за особисті кошти.

Статтею 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Виходячи із зазначеного висновок місцевого суду, з яким погодився суд апеляційної інстанції, щодо наявності підстав для визнання за позивачем права власності на Ѕ квартири по АДРЕСА_1 є правильним та таким, що зроблено на підставі повно і всебічно досліджених матеріалів справи, із наданням належної правової оцінки доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 щодо того, що реконструйована нею спірна квартира є новоствореним майном, оскільки квартира загальною площею 50,6 кв. м, право власності на Ѕ частину якої судами визнано за позивачем, є фізично знищеною та не існує на момент вирішення спору, колегією суддів не приймається з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлової квартири після прийняття її до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на неї. Однак до цього, не будучи житловою квартирою з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки.

З огляду на відсутність у матеріалах справи доказів введення квартири по АДРЕСА_1 в експлуатацію як новоствореного майна та оформлення на неї правовстановлюючих документів, твердження відповідача щодо існування цієї квартири як нового об`єкта цивільного права є безпідставним.

Разом із цим, відповідач не позбавлена права звернутись до колишнього чоловіка з вимогою про відшкодування понесених нею документально підтверджених витрат, пов`язаних із здійсненням реконструкції у спірній квартирі.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевказане, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 04 січня 2019 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 16 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:А. І. Грушицький А. А. Калараш І. В. Литвиненко
Є. В. Петров В. В. Сердюк