Номер справи 623/929/19
Номер провадження 2/623/394/2019
РІШЕННЯ

іменем України

24 липня 2019 року Ізюмський міськрайонний суд Харківської області

в складі: головуючого - судді Винниченка П.П.

з участю: секретаря - Ардашевої Я.В.

позивача: ОСОБА_1

відповідача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ізюмі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що 09 червня 2018 року близько 21 години, ОСОБА_4 знаходячись біля будинку № 9 по пл. Дж.Ленонна в м. Ізюм Харківської області під час сварки з неповнолітнім ОСОБА_5 наніс йому один удар кулаком лівої руки по нижній щелепі обличчя з правового боку. Внаслідок його протиправних дій її синові були заподіяні тілесні ушкодження у вигляді двостороннього перелому нижньої щелепи. Дії ОСОБА_4 кваліфіковані за ст. 122 ч. 1 КК України як умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, що спричинило тривалий розлад здоров`я. Вироком Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 18.01.2019 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1. ст. 122 КК України та призначено покарання у вигляді 2 років позбавлення волі. На підставі ст.ст. 75,104 КК України звільнено ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з випробуванням, призначивши йому іспитовий строк один рік, якщо протягом визначеного строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язків. Після отриманих тілесних пошкоджень її син був госпіталізований в ургенгному порядку 12.06.2018 року до ОДКБ № 1 м. Харкова. 12.06.2018 року йому була проведена операція «Двостороннє шиніровання». 13 червня 2018 року він був виписаний з відділення, тому що перебувати надалі в стаціонарі не мали коштів. В результаті злочинних дій з боку ОСОБА_4 її синові завдано матеріальну шкоду в сумі 651,92 грн. Також було завдано крім матеріальної і моральну шкоду, яку позивач оцінює у 20000 гривень. Вони з сином перенесли сильне моральне потрясіння, було порушено нормальний, звичний спосіб життя. З вини відповідача син відчував фізичний біль та стражданнях, у зв`язку з ушкодженим його здоров`я, переніс душевні страждання. Тривалий час він не міг нормально говорити, мав дотримуватись дієти харчування, що тягне додаткові витрати. З урахуванням вищевикладеного, просить стягнути з відповідача матеріальну шкоду в сумі 651,92 грн. та моральну шкоду в розмірі 20000 грн.

Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги в частині стягнення матеріальної шкоди, а позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди зменшила та просила стягнути 10000 грн.

Відповідач в судовому засіданні позов визнала частково: в частині відшкодування матеріальної шкоди не заперечувала, а суму моральної шкоди просила не стягувати.

Суд, вислухавши сторін, перевіривши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено в судовому засіданні, вироком Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 18.01.2019 року визнано ОСОБА_4 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України та призначено покарання 2 (два) роки позбавлення волі. На підставі ст.ст. 75, 104 КК України, звільнено ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з випробуванням, призначивши йому іспитовий строк 1 (один) рік, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки. Відповідно до ст. 76 КК України, зобов`язано ОСОБА_4 в період іспитового строку, періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, відповідно до ч. 2 ст. 76 КК України додатково покладено обов`язок не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації. Запобіжний захід ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили, не обирали.

Згідно вироку, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , будучи неповнолітнім, 09 червня 2018 року, приблизно о 21 годині 00 хвилин, знаходячись біля будинку № 9 по площі Джонна Ленонна в м. Ізюм Харківської області, під час сварки з неповнолітнім ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка відбулась на ґрунті раніше виниклих неприязних стосунків, маючи намір на заподіяння тілесних ушкоджень останньому, наніс один удар кулаком лівої руки по нижній щелепі обличчя з правого боку, неповнолітньому ОСОБА_3 , чим заподіяв останньому, тілесне ушкодження у вигляді двобічного перелому нижньої щелепи, яке кваліфікується як середньої тяжкості тілесне ушкодження, що потягло за собою тривалий розлад здоров`я. Дії ОСОБА_4 суд кваліфікував за ч. 1 ст. 122 КК України, як умисне середньої тяжкості тілесного ушкодження, тобто тілесне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

Відповідно до ч.1 ст.1177 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Оскільки такого спеціального закону на даний час не прийнято, то в силу вимог ч.1 ст.8 Цивільного кодексу України до даних правовідносин має застосовуватися аналогія закон. Адже згідно зазначеної Норми якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). Тому в даній ситуації при визначенні розміру шкоди мають застосовуватися положення ч.1, 2, 3 ст.22 та ч.1 ст.1166 Цивільного кодексу України.

Як вбачається із ч.1 ст.1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистім немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно ч.1 ст.22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки): 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно ч.3 ст.22 Цивільного кодексу України збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Після отриманих тілесних пошкоджень ОСОБА_3 був госпіталізований в ургенгному порядку 12.06.2018 року до ОДКБ № 1 м. Харкова. 12.06.2018 року йому була проведена операція «Двостороннє шиніровання». В результаті злочинних дій з боку ОСОБА_4 ОСОБА_3 завдано матеріальну шкоду в сумі 651,92 грн., що підтверджується фіскальними чеками, які були надані до суду позивачем як докази придбання ним лікарських засобів для проведення лікування.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до ч.1 ст.698 ЦК України, за договором роздрібної купівлі-продажу продавець, який здійснює підприємницьку діяльність з продажу товару, зобов`язується передати покупцеві товар, що звичайно призначається для особистого домашнього або іншого використання, не пов`язаного з підприємницькою діяльністю, а покупець зобов`язується прийняти товар і оплатити його.

Отже, придбання лікарських засобів, медикаментів та інших матеріалів медичного призначення для особистого використання для лікування у стаціонарному відділенні лікарської установи та в післяопераційний період, здійснюється на підставі договорів роздрібної купівлі-продажу цих товарів із суб`єктами господарювання, які здійснюють підприємницьку діяльність з роздрібної торгівлі лікарськими засобами в пунктах мереж аптек.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких необхідним для чинності правочину, однією із яких є форма, в які має вчинятись правочин.

Нормами Цивільного кодексу України прямо не передбачено в якій формі необхідно вчиняти договір роздрібної купівлі-продажу товарів для особистого використання.

Відповідно до загальних положень ст.205,206 ЦК України, правочин може вчинятись усно або в письмовій формі. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення.

Отже, зі змісту положення вказаних вище норм випливає, що для договорів роздрібної купівлі-продажу товарів не встановлено обов`язкової письмової форми, а тому він може бути вчинений і усно.

Як встановлено ст.698 ЦК України, до відносин за договором роздрібної купівлі-продажу з участю покупця-фізичної особи, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів

У відповідності до п.7 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року, договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном або іншими документами (далі - розрахунковий документ).

Як випливає зі змісту положення абз.2 ч.11 ст.8 Закону України «Про захист прав споживачів» під час продажу товару продавець зобов`язаний видати споживачеві розрахунковий документ встановленої форми, що засвідчує факт купівлі, з позначкою про дату продажу

Розрахунковим документом, у значенні Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» від 6 липня 1995 року, є документ встановленої форми та змісту (касовий чек, товарний чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів; надрукований і зареєстрований у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій або заповнений вручну.

З наведених вище норм актів законодавства України випливає, що такі документи як касовий чи фіскальний чеки є розрахунковими документами, роздрукованого реєстратором розрахункових операцій, що підтверджує факт укладання між фізичною особою - споживачем та продавцем - суб`єктом господарювання усного договору роздрібної купівлі-продажу лікарських засобів, медикаментів та інших матеріалів медичного призначення. Пред`явлення розрахункового документу засвідчує факт купівлі товарів особою, яка його пред`явила. На цьому базуються загальні принципи, засади та підходи до формування законодавства про захист прав споживачів.

Верховний суд України в розділі «Докази» Аналізу «Судової практики з розгляду цивільних справ про захист прав споживачів (2009-2012 рр.)» від 1 лютого 2013 року, роз`яснив судам, що «...про факт придбання, замовлення товарів (послуг) у звичайний спосіб засобом доказування є розрахунковий документ - квитанція, товарний чи касовий чек, квиток, талон та ін. (п.7 ч.1 ст.1 Закону № 1023-XII); письмовий правочин; стосовно товару, на який встановлено гарантійний строк - технічний паспорт чи інший документ, що його замінює, з позначкою про дату продажу (п.11 ст.8 3акону № 1023-XII). У п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1996 р. № 5 "Про практику розгляду судами цивільних справ за поновами про захист прав споживачів" роз`яснено, що вимоги можуть заявляти споживачі, які мають на товари квитанцію, товарний чи касовий чек або інший письмовий документ. Втрата зазначених документів, неодержання їх при придбанні товару чи неможливість їх відновлення не позбавляє споживача права доводити факт купівлі-продажу з допомогою свідків...».

При таких обставинах, належними та допустимими доказами укладання усного договору роздрібної купівлі-продажу медикаментів, медичних засобів чи інших матеріалів медичного призначення та факт їх придбання фізичною особою є фіскальний (касовий) чек як один із розрахункових документів встановленої' форми, роздрукованого реєстратором розрахункових операцій.

Надані потерпілим фіскальні чеки як розрахункові документи на придбання лікарських засобів, містять відомості про час та місце їх придбання, ціну та найменування товарів, номер документу та реєстратора розрахункових операцій, які за змістом та формою відповідають вимогам актів законодавства України, а тому об`єктивно підтверджують купівлю потерпілим препаратів медичного призначення та продуктів харчування та загальну вартість понесених витрат.

Таким чином позовні вимоги в частині стягнення завданої матеріальної шкоди в сумі 651,92 коп. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Стосовно вимог про стягнення моральної шкоди суд приходить до наступного.

Позивач вказує, що було завдано крім матеріальної і моральну шкоду, яку позивач оцінює у 20000 гривень, яку потім в судовому засіданні зменшила до 10000 грн. Вони з сином перенесли сильне моральне потрясіння, було порушено нормальний, звичний спосіб життя. З вини відповідача син відчував фізичний біль та стражданнях, у зв`язку з ушкодженим його здоров`я, переніс душевні страждання. Тривалий час він не міг нормально говорити, мав дотримуватись дієти харчування, що тягне додаткові витрати.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає в душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна і відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

У відповідності зі ч.2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала , якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в постанові Пленуму №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» в пункті 4 роз`яснив, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у особи, яка її завдала, за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини заподіювача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК).

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.1995 року до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних ш фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Також згідно із п.9 Постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.1995 року розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

При визначені розміру відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу, суд враховує вимоги розумності і справедливості, характер та тривалість заподіяння позивачу душевних страждань та вважає, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, а саме: на суму 7000,00 грн.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином позовна заява ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 , підлягає частковому задоволенню.

Судові витрати понести за рахунок держави.

Керуючись ст. 12, 81, 141, 258-260, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 , - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженки м. Ізюм Харківської області, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , паспорт НОМЕР_3 , виданий Ізюмським МРВ УМВС України в Харківській області 10.10.1997 року, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , матеріальну шкоду в сумі 651,92 грн. та моральну шкоду в розмірі 7000 грн.

Судові витрати понести за рахунок держави.

В задоволенні іншої частини позову відмовити.

З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Ізюмський міськрайонний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги у 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду виготовлений 25 липня 2019 року.

Головуючий суддя П. П. Винниченко