Постанова

Іменем України

10 липня 2019 року

м. Київ

справа № 757/40397/16-ц

провадження № 61-26464св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кобелєва Алла Михайлівна,

треті особи: відділ державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 листопада 2016 року у складі судді Підпалого В. В. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва

від 07 червня 2017 року у складі колегії суддів: Невідомої Т. О.,

Гаращенка Д. Р., Пікуль А. А.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра»), приватного нотаріуса Київського нотаріального округу Кобелєвої А. М. (далі - приватний нотаріус КНО Кобелєва А. М.), треті особи: відділ державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві (далі - ВДВС Печерського РУЮ у м. Києві),

ОСОБА_2 , про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Позовна заява мотивована тим, що 23 квітня 2007 року між ним та відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» (далі - ВАТ КБ «Надра»), правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», було укладено кредитний договір відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 175 466 доларів США строком до 22 квітня 2037 року.

У забезпечення виконання зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати відсотків та інших платежів, передбачених договором, можливих штрафних санкцій, 23 квітня 2007 року між ОСОБА_1 та ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», було укладено іпотечний договір, відповідно до якого ОСОБА_1 передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 45, 4 кв. м, жилою площею

30, 6 кв. м.

30 травня 2013 року приватним нотаріусом КМНО Кобелевою А. М. було здійснено виконавчий напис № 579 про звернення стягнення на квартиру

АДРЕСА_1 з порушенням законодавства, тобто через чотири з половиною роки. Зазначав, що виконавчий напис вчинено з порушенням положень Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого

2012 року № 296/5.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати виконавчий напис приватного нотаріуса КМНО Кобелевої А. М. № 579 про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 таким, що не підлягає виконанню.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 09 листопада 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис приватного нотаріуса КМНО Кобелєвої А. М. від 30 травня 2013 року, зареєстрований в реєстрі за № 579, яким запропоновано звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що заборгованість за кредитним договором не є безспірною, розрахунок платежів зроблено невірно, оскільки частково були здійснені погашення суми кредиту. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази направлення досудової вимоги позивачу за його місцем проживання. Даних про отримання позивачем досудової вимоги суду не надано, на копії опису вкладення відсутні відповідні штампи та печатки поштового відділення на підтвердження направлення.

З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку про обґрунтування позовних вимог.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07 червня 2017 року апеляційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» відхилено. Рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що надана приватному нотаріусу виписка за договором від 23 квітня 2007 року по суті є тим самим розрахунком, та відрізняється від нього лише назвою. Розрахунок заборгованості не підтверджує безспірність заборгованості боржника, оскільки банком було обраховано заборгованість за кредитним договором більше ніж за три роки. Виписки по рахунку чи інших первинних бухгалтерських документів, які б установлювали безспірність заборгованості та прострочення виконання, згідно з Переліком документів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня

1999 року № 1172, та Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», нотаріусу банком надано не було.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у вересні 2017 року,

ПАТ «КБ «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог

ОСОБА_1 відмовити.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою ПАТ «КБ «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра».

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

У червні 2019 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями справу передано судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду від 27 червня 2019 року справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «КБ «Надра», приватного нотаріуса КМНО Кобелєвої А. М., треті особи: ВДВС Печерського РУЮ у м. Києві,

ОСОБА_2 , про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню призначено до судового розгляду.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що нотаріус при вчиненні виконавчого напису про звернення стягнення на предмет іпотеки не перевіряє можливості спору між сторонами щодо кредитної заборгованості, не встановлює права та обов`язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність документів з урахуванням положень Переліку (згідно постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусами» від 29 червня 1999 року № 1172), тобто перевіряє, щоб документи, з яких обчислена заборгованість не були спірними. Приватному нотаріусу для вчинення виконавчих написів відповідачем на підтвердження наявності безспірної заборгованості було подано вимоги про повернення заборгованості, розрахунок боргу, з яких вбачався спір між сторонами щодо кредитної заборгованості. Судом першої та апеляційної інстанції неповно встановлено обставини справи, неправильно застосовані норми матеріального права і ухвалено помилкове рішення про задоволення позову.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення ОСОБА_1 на касаційну скаргу ПАТ «КБ «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» у якому він просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 23 квітня 2007 року між ОСОБА_1 та

ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра» було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_1 кредит в іноземній валюті у розмірі 175 466 доларів США строком

до 22 квітня 2037 року (а. с. 8-11).

Пунктом 3.3.2. вказаного кредитного договору передбачено, що щомісячна сума мінімально необхідного платежу складає 1 820 доларів США.

Відповідно до пункту 3.3.4. вказаного договору позичальник зобов`язався повернути кредит у повному обсязі в будь-якому випадку не пізніше

22 квітня 2037 року.

Пункт 5 вказаного кредитного договору передбачає, що у разі прострочення позичальником строку сплати мінімально необхідного платежу по погашенню кредиту, визначених у пункті 3 цього договору, а також у випадку прострочення строку виконання зобов`язань позичальника щодо повернення кредиту, сплати всіх нарахованих відсотків, комісій та можливих штрафних санкцій у строк, визначений у пункті 4.3.5 цього договору, позичальник сплачує банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла на час виникнення заборгованості, від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення.

У забезпечення виконання зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати відсотків та інших платежів, передбачених договором, можливих штрафних санкцій, 23 квітня 2007 року між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра» (правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра») було укладено іпотечний договір.

Відповідно до пункту 1.1. вказаного іпотечного договору іпотекодавець, з метою забезпечення виконання зобов`язань по вказаному кредитному договору щодо повернення кредиту у розмірі 175 466 доларів США в строк до 22 квітня 2037 року, передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру

АДРЕСА_1 , загальною площею 45, 4 кв. м, жилою площею 30, 6 кв. м

(а. с. 12-13).

04 квітня 2013 року ПАТ «КБ «Надра» було направлено на адресу

ОСОБА_1 досудову вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки (а. с. 65).

30 травня 2013 року ПАТ «КБ «Надра» звернулося до приватного нотаріуса КМНО Кобелєвої А. М. із заявою про вчинення виконавчого напису про звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором

від 23 квітня 2007 року.

30 травня 2013 року приватним нотаріусом КМНО Кобелєвою А. М. було вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 579, про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 45, 4 кв. м, жилою площею 30, 6 кв. м, з метою задоволення майнових вимог кредитора

ПАТ «КБ «Надра» за кредитним договором від 23 квітня 2007 року.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із частиною першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Стаття 575 ЦК України встановлює, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Згідно зі статтею 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до статті 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У пункті 5.2. іпотечного договору сторонами було погоджено, що звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; за домовленістю сторін на передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; на підставі права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

Згідно з пунктом 5.4. іпотечного договору, іпотекодержатель має право на свій розсуд вибрати умови та порядок звернення стягнення на предмет іпотеки в межах, що передбачені пунктом 5.3. цього договору.

Порядок та підстави вчинення виконавчих написів регламентовано Законом України «Про нотаріат» та Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5.

Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість.

Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Пунктом 3 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України в редакції, чинній на час вчинення виконавчого напису, визначено умови вчинення виконавчого напису. Так, відповідно до вказаних норм нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня

1999 року № 1172.

Якщо для вимоги, за якою вчиняється виконавчий напис, законом установлено інший строк давності, виконавчий напис вчиняється у межах цього строку.

Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу.

Згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України

від 29 червня 1999 року № 1172, у відповідній редакції нотаріально посвідчені угоди, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно.

Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

При цьому, належними доказами, які можуть підтверджувати наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлювати розмір зазначеної заборгованості, можуть бути виключно документи первинної бухгалтерської документації, оформлені у відповідності до норм статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Такими документами, зокрема, можуть бути меморіальний ордер про видачу готівки, банківські виписки по рахунку.

З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотнього. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису.

Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Зокрема, спростовує безспірність заборгованості боржника той факт, що на час вчинення нотаріусом виконавчого напису в суді розглядається по суті спір щодо розміру цієї заборгованості.

Проте не свідчить про наявність спору щодо заборгованості лише та обставина, що у виконавчому написі зазначена більша сума заборгованості, ніж у повідомленні, надісланому стягувачем боржнику в процедурі звернення до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису.

Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.

Такий висновок зроблений Верховним Судом України в постанові

від 05 липня 2017 року № 6-887цс17 та постанові Верховного Суду у справі № 207/1587/16 від 19 вересня 2018 року (провадження № 14-12559св18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суди попередніх інстанцій, установивши те, що при розгляді справи, що стягувач не надав нотаріусу доказів направлення іпотекодавцю досудової вимоги з розрахунком заборгованості, яка вручена боржнику за правилами, встановленими умовами договору, та те, що банком було обраховано заборгованість за кредитним договором більше ніж за три роки, суди дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

При цьому правильно виходили з того, що поданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису розрахунок заборгованості не підтверджує безспірності заборгованості боржника, оскільки заборгованість обрахована банком більше ніж за три роки, про що обґрунтовано зазначено у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення апеляційного суду.

Виходячи із вищевикладеного, виконавчий напис вчинений приватним нотаріусом Кобелєвою А. М. з порушенням вимог статті 88 Закону України «Про нотаріат» та Глави 16 розділу ІІ Порядку, оскільки вказану у виконавчому написі суму боргу не можна вважати безспірною.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновку суду апеляційної інстанції, оскільки ґрунтуються на переоцінці доказів, які були досліджені та оцінені судом з додержанням норм процесуального права. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Отже, рішення суду першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 07 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович