ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6304/19 Справа № 185/6325/18 Суддя у 1-й інстанції - Бондаренко В. М. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства "ДТЕК Дніпровські електромережі" в особі Павлоградського центру обслуговування клієнтів про визнання нарахувань за електроенергію неправомірними, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ "ДТЕК Дніпрообленерго" (найменування змінено на АТ "ДТЕК Дніпровські електромережі") про визнання нарахувань за електроенергію неправомірними.

Вказував, що на початку 2016 року він заплатив 200 грн. за електроенергію, згодом виїжджав 02 березня 2016 року, 02 травня 2016 року та з 26 травня 2017 року по 26 серпня 2017 року до Російської Федерації, проте по знятим відповідачем показанням лічильника у вказані періоди вбачається споживання електроенергії.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд визнати неправомірно нарахований борг у розмірі 2.002 грн.93 коп. за споживання електроенергії у АДРЕСА_1 , з визнанням правильною суми заборгованості в розмірі 103 грн.36 коп.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 квітня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована наступним:

- суд першої інстанції неправильно витлумачив ст.16 ЦК України;

- наявність заборгованості позбавляє права позивача на призначення субсидії;

- позивач позбавлений права першим звернутися до суду;

- відповідач неодноразово здійснював відключення позивача від енергопостачання.

АТ "ДТЕК Дніпровські електромережі" надало відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на додержання норм матеріального та процесуального права судом першої інстанції, просили апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Зважаючи на те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 проживає в АДРЕСА_1 та споживає електричну енергію за вказаною адресою без укладення договору про користування електричною енергією для побутових споживачів.

Відповідно до Таблиці розрахунку заборгованості за спожиту електричну енергію за адресою споживача, особистий рахунок № НОМЕР_1 , за період з 01 січня 2016 року по 01 жовтня 2018 року, з урахуванням наданої пільги позивачу, як учаснику бойових дій, 75% пільги на оплату 100-200 кВт/год щомісяця із спожитої електроенергії за період з вересня 2015 року по жовтень 2018 року, нарахована заборгованість в розмірі 2.363 грн.30 коп.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскарження споживачем дій постачальника електричної енергії щодо нарахованої заборгованості за спожиту електричну електроенергію, не встановлюють для споживача будь-яких обов`язків, крім рекомендації сплатити нараховані збитки, що є різновидом претензії та не передбачено чинним законодавством, як спосіб захисту порушеного права, оскільки вимога щодо сплати заборгованості за спожиту електроенергію носить рекомендаційний характер.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. ст.525 ЦК України).

За змістом ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно положень ч.ч.1-3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК випадках.

Частиною 1 статті 19 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Стаття 12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів відповідно до ч.2 ст.16 ЦК України можуть бути: 1)визнання права; 2)визнання правочину недійсним; 3)припинення дії, яка порушує право; 4)відновлення становища, яке існувало до порушення; 5)примусове виконання обов`язку в натурі; 6)зміна правовідношення; 7)припинення правовідношення; 8)відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9)відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10)визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач просив суд визнати незаконними дії відповідача по нарахуванню йому боргу за використану електроенергію в розмірі 2.002 грн.93 коп. та визнати за ним борг у розмірі 103 грн.36 коп.

Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права визначається законом, який регулює відповідні цивільні правовідносини.

Виходячи з викладеного, приймаючи до уваги зміст позовної заяви, колегія приходить до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту є неналежним, не передбачений чинним законодавством, а саме по собі нарахування відповідачем заборгованості за спожиту електроенергію не встановлює для позивача будь-яких обов`язків.

Колегія суддів вважає, що із зазначених позивачем предмета та підстав позову вбачається, що предметом спору стала правомірність нарахованої плати заборгованості за спожиту електроенергію. Оскарження дій відповідача щодо нарахування плати за використану, поставлену електроенергію, які є різновидом претензії, не передбачено чинним законодавством як спосіб захисту. А все, що зазначив позивач у позовній заяві, може бути запереченням у разі пред`явлення до нього позову про стягнення суми. Однак, таких вимог до нього не заявлено.

Колегія суддів виходить з того, що фактичні обставини, пов`язані із наявністю або відсутністю заборгованості за послуги електроенергії підлягають доведенню при пред`явленні відповідачем позову про їх стягнення. Отже, сторона звернулася до суду за захистом права за відсутності його порушення іншою стороною, що свідчить про відсутність будь-яких правових підстав для захисту цивільного права позивача, яке в даному випадку не порушене.

Посилання апеляційної скарги на те, що наявність заборгованості може призвести до відключення позивача від енергопостачання та зазначення позивачем про те, що відключення відповідачем місця його проживання від електроенергії за наявність боргу вже мали місце, не є підставою для задоволення заявлених позивачем вимог, оскільки позивач не позбавлений права на оскарження дій відповідача щодо відключення місця його проживання від енергопостачання, у даній справі такі вимоги позивач не заявляв.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови складено 23 липня 2019 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.