Номер провадження 2/756/765/19
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 липня 2019 року Оболонський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді - Яценко Н.О.,
за участю секретаря - Хоменко І.І.,
представника позивача - Ярка О.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом Служби безпеки України до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні приміщенням шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення,-
в с т а н о в и в:
Позивач 06.12.2017 року звернувся до суду з вищевказаним позовом до відповідача. В обґрунтування позову вказує, що відповідно до рішення керівництва ГУ «К» Служби Безпеки України від 27.11.2013 року № 14/1/5-16947 ОСОБА_1 було видане направлення на тимчасове проживання від 09.12.2013 року № 000088 в приміщенні АДРЕСА_1 .
На момент прийняття рішення про надання ОСОБА_1 приміщення у вказаній будівлі вона не мала статусу гуртожитку та була призначена для тимчасового перебування співробітників Служби Безпеки України на час виконання ними службових обов`язків.
При цьому, на момент заселення до зазначеного приміщення і на сьогоднішній час ОСОБА_1 зареєстрований за адресою відомчого гуртожитку Служби Безпеки України по АДРЕСА_2 без надання ліжко-місця.
Відповідно до розпорядження Оболонської районної у м.Києві державної адміністрації від 13.10.2014 № 537 «Про затвердження реєстру житлових будинків, що використовуються під гуртожитки в АДРЕСА_3 зареєстрована у якості гуртожитку.
27.05.2016 року ОСОБА_1 у зв`язку зі скороченням штатів та проведення організаційних заходів був звільнений у запас Служби Безпеки України (наказ Голови Служби Безпеки України від 11.06.2010 № 770-ос).
Після набуття вищезазначеною будівлею статусу гуртожитку адміністрацією Служби Безпеки України рішення про вселення ОСОБА_1 до цього гуртожитку не приймалося і спеціальний ордер йому не видавався.
Натомість єдиною підставою для знаходження ОСОБА_1 у виділеному йому приміщенні було направлення на тимчасове проживання, яке надано останньому до набуття будівлею статусу гуртожитку та на час виконання ним службових обов`язків.
У зв`язку з цим рішення керівництва ГУ «К» Служби Безпеки України від 27.11.2013 року № 14/1/5 16947, на підставі якого ОСОБА_1 надано направлення на тимчасове проживання від 09.12.2013 № 000088, не може розглядатися як рішення про надання житлової площі у гуртожитку оскільки прийнято до реєстрації будівлі як гуртожитку.
Вказують, що вселення ОСОБА_1 до гуртожитку на законних підставах не відбувалося, а правові підстави для подальшого користування ОСОБА_1 приміщенням у гуртожитку відсутні, а тому вважають, що не може бути поширена гарантія щодо неможливості виселення з приміщення гуртожитку без надання іншого житлового приміщення.
При цьому проживання ОСОБА_1 у приміщенні гуртожитку без відповідних правових підстав порушує майнові права Служби безпеки України та унеможливлює використання займаного останнім приміщення для забезпечення діючих співробітників Служби безпеки України. Вважають дії ОСОБА_1 фактично самоправним заняттям площі , з огляду на відсутність спільного рішення профкому та адміністрації, спеціального ордеру, припинення відносин зі Службою безпеки України щодо проходження військової служби.
Зокрема, господарським підрозділом Служби безпеки України неодноразово повідомлялося ОСОБА_1 щодо неможливості продовження подальшого перебування його у службовому приміщенні, здійснення реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 , а також вимагалося звільнити надане йому у тимчасове користування приміщення (листи від 12.04.2017 № 19/10-Г-4/7-1394, від 13.04.2017 № 19/10-Г-7-п/16, від 08.06.2017 № 19/10-Г-8-п/16-2377)
Посилаючись на ст. 391 ЦК України, ст.ст.116, 128, 129 ЖК України, ст.1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» просять суд зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні Службою безпеки України приміщенням АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1 без надання іншого житлового приміщення. Одночасно просили суд стягнути з відповідача судовий збір.
Ухвалою суду від 14 грудня 2017 року відкрито провадження по справі.
В жовтні 2018 року відповідач подав відзив на позов в якому вказує, що пред`явивши позов до нього позивач не конкретизує яким саме чином він порушує законні права та інтереси Служби Безпеки України і в чому полягає це порушення, оскільки будь-яких перешкод у користуванні Службою Безпеки України спірним жилим приміщенням відповідач не створював і не створює, а лише використовує його за прямим призначенням.
У період з 13.07.2005 по 27.05.2016 проходив військову службу за контрактом у Службі безпеки України на посадах осіб офіцерського складу.
20.11.2014 року ОСОБА_1 встановлено статус учасника бойових дій , про що 05.02.2015 видано відповідне посвідчення.
Наказом Голови СБ України № 609-ос від 21.05.2016 ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас Служби Безпеки України, за підпунктом «а» пункту 61, підпунктом «г» пункту 62 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України (у зв`язку із скороченням штатів або проведення організаційних заходів) . Виключено із списків особового складу з 27.05.2016 .
На момент звільнення календарна військова вислуга у Службі Безпеки України склала 10 років 10 місяців та 14 днів. Зазначає, що відносно нього, як військовослужбовця та учасника бойових дій, крім житлових прав та пов`язаних з цим гарантій, які передбачені нормами Конституції України та Житлового кодексу діяли та продовжують діяти додаткові права та гарантії, в т.ч. стосовно житлових прав, зокрема, ті що закріплені у ст.12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-ХІІ та у ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 № 3551-ХІІ.
Вказує, що з 28.04.2011 і по даний час перебуває в Службі Безпеки України на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов за місцем роботи, у списку осіб, які забезпечуються житлом першочергово, очікуючи одержання житла з державного житлового фонду або грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення.
Крім того, на виконання умов контракту та вищезазначених законодавчих актів, його, як військовослужбовця, під час проходження військової служби, до моменту отримання житла з державного житлового фонду або відповідної грошової компенсації, 09 грудня 2013 було поселено у гуртожиток Служби Безпеки України за адресою: АДРЕСА_4 .
Наказом Голови Служби Безпеки України № 910 ос від 08.08.2013, був переведений для подальшого проходження військової служби з Управління СБ України в Рівненській області до Центрального управління СБ України, що у м.Києві.
Згідно рішення керівництва СБУ було надано дозвіл і 20.09.2013 здійснено реєстрацію місця проживання за адресою відомчого гуртожитку Служби Безпеки України: АДРЕСА_2 , без надання ліжко-місця і визначення конкретного помешкання для проживання, зважаючи на наповненість гуртожитку та відсутність можливості для фактичного вселення і проживання.
27.03.2013 року Служба Безпеки України прийняла рішення № 14/1/5-16947 про надання ОСОБА_1 житлової площі у вигляді однієї кімнати у гуртожитку СБУ за адресою: АДРЕСА_3 , на даний час перейменований на АДРЕСА_3 на підставі якого Департаментом господарського забезпечення СБУ видано направлення № 000088 від 09.12.2013 для поселення в кімнату «А» у блоці 512.
Ознайомитися зі змістом вказаного рішення СБУ про надання житлової площі можливості не мав, натомість оригінал одержаного в Департаменті господарського забезпечення СБУ направлення здав завідуючому гуртожитку 09.12.2013 при поселенні, після чого підписав акт здачі та приймання кімнати «А» у блоці 512 та опис матеріальних цінностей , які в ній знаходилися і якими користується на даний час (ліжко, тумбочки, шафа, стільці, тощо). Після цього отримав ключі та зайняв вказану кімнату, де фактично постійно проживає і на даний час.
На запитання щодо необхідності видачі ордеру, як того вимагає законодавство і практика поселення у гуртожиток або інше житло , посадовими особами Департаменту господарського забезпечення СБУ було повідомлено про неможливість на той час у його видачі, у зв`язку із незакінченими процедурами введення в експлуатацію будівлі гуртожитку після капітального ремонту, зміни її функціонального та цільового призначення та відповідного належного оформлення, як гуртожитку. Також було повідомлено, що необхідні документи стосовно оформлення гуртожитку, поселення та проживання у ньому мешканців , будуть з часом поступово приведені у відповідність законодавства після завершення формальних процедур , без його участі. Таким самим чином повинно було вирішитися питання стосовно подальшої перереєстрації місця проживання з гуртожитку по АДРЕСА_5 .
Однак, після видання відповідного наказу про звільнення, у травні червні 2016 року посадовими особами СБУ почали вживатися заходи щодо добровільного звільнення житла.
Зважаючи на відсутність у м.Києві іншого житла для проживання звертався до відповідача з зверненнями стосовно продовження проживання у гуртожитку після звільнення, зважаючи відсутність підстав для виселення без надання іншого житла, як це передбачено ст.ст. 125, 132 ЖК України.
Окрім того, посилається на те, що позивач вважає, що ОСОБА_1 з моменту зміни статусу будівлі, а саме з 13.10.2014 проживає без відповідних правових підстав, однак враховуючи те, що звернення до суду відбулося в грудні 2017 р. що свідчить про пропуск позивачем 3-річного строку позовної давності за викладеними в позовній заяві вимогами.
Також зазначав, що видача ордера на поселення є прямим обов`язком адміністрації підприємства, установи організації, який в даному випадку виконаний не був, а ОСОБА_1 був вселений в гуртожиток адміністрацією на підставі виданого йому направлення № 000088 від 09.12.2013. Викладені в позовній заяві вимоги позивач намагається обґрунтувати власним недотриманням норм законодавства, які він був зобов`язаний виконати та видати відповідний ордер, чого зроблено не було. Відповідач ніяк не міг вплинути на повне дотримання процедури поселення у гуртожиток вимогам законодавства. Процедурні порушення відбулися не з вини відповідача.
Правомірність проживання у гуртожитку підтверджує фактом систематичної щомісячної оплати протягом 2013-2018 років встановлених Службою безпеки України рахунків за спожиті житлово-комунальні та інші послуги.
Крім того, 22.08.2017 комісією з питань призначення пільг, субсидій та державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям при Оболонській районній в м.Києві державній адміністрації було прийнято рішення про надання з 01.09.2017 пільг за житлово-комунальні послуги ОСОБА_1 , учаснику бойових дій, за фактичним місцем проживання : АДРЕСА_4 . Вказує, що іншого житла він взагалі немає, а тому просив суд врахувати практику Європейського суду з прав людини та відмовити в позові.
Позивач надав відповідь на відзив в якому посилався на відсутність правових підстав для застосування гарантій передбачених ст.ст.125, 132 ЖК України щодо відповідача з посиланням на правову позицію викладену в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 24.06.1997 у справі № 6-191цс15. Також зазначив, що позовна давність до вимоги про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном (негаторний позов) не застосовується, оскільки порушення прав триває в часі, посилаючись на висновки викладені у постанові від 06.01.2018 у справі № 607/15489/15-ц та у пункті 36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в спорах про захист права власності та інших речових прав».
Рішення керівництва ГУ «К» Служби Безпеки України від 27.11.2013 № 14/1/5-16947, на підставі якого ОСОБА_1 надано направлення на тимчасове проживання від 09.12.2013 № 000088, не може розглядатися як рішення про надання житлової площі у гуртожитку оскільки прийнято до реєстрації будівлі як гуртожитку.
Стосовно права відповідача на житло, то вказують, що відповідач не є військовослужбовцем СБУ, однак продовжує проживати у гуртожитку, що призначений для тимчасового проживання співробітників СБУ. Вказане призводить до того, що СБУ не може надати зайняте ОСОБА_1 ліжко-місце для проживання діючим співробітникам СБУ. Тобто метою СБУ при втручанні у право на житло у змісті статті 8 Конвенції є захист прав і свобод інших осіб, а саме військовослужбовців , які проходять військову службу в СБУ та потребують забезпечення житлом за місцем проходження служби.
Відповідач в лютому 2018 року подав заперечення до відповіді на відзив в яких вказав, що житлові правовідносини, які виникли між сторонами підлягають врегулюванню імперативними нормами Житлового законодавства України і відповідно до ст.ст.125, 132 ЖК України відноситься до категорії осіб, яких не може бути виселено з гуртожитку без надання іншого житла, незважаючи на недотримання окремих положень законодавства при його поселенні. Правова позиція Верховного Суду України викладена у постанові від 24.06.2015 року у справі № 6-191цс-15 , які також враховані у постанові Верховного Суду від 12.04.2018 у справі № 464/6882/14-ц, постанова Верховного Суду від 15.08.2018 у справі № 554/4456/17 та висновках колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду зазначеними у постанові від 26.09.2018 у справі № 344/18741/14-ц.
В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підставі викладених в позовній заяві та просив задовольнити.
Відповідач в судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи без його участі та просив в задоволенні позову відмовити. Суд вважає за можливе провести розгляд справи без участі відповідача.
Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступне.
У період з 13.07.2005 по 27.05.2016 ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом у Службі безпеки України на посадах осіб офіцерського складу, що підтверджується копією військового квитка (а.с. 47).
Як убачається з матеріалів справи Служба Безпеки України Департамент господарського забезпечення видала корінець направлення на тимчасове проживання у будівлі по АДРЕСА_6 від 09.12.2013 на ім`я ОСОБА_1 на час проходження військової служби в ГУ «К» Служби безпеки України на житлову площу з 1 кімнати «А» у блоці 512 житлою площею 12 кв.м. Направлення видано на підставі Рішення ГУ «К» СБ України від 27.11.2013 № 14/1/5-16947. (а.с.8) Рішення від 27.11.2013 р. на підставі якого був поселений відповідач позивачем суду не надано.
Як убачається з копії паспорта ОСОБА_1 він зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . Як убачається з пояснень сторін відповідно до рішення керівництва СБУ було надано дозвіл і 20.09.2013 здійснено реєстрацію ОСОБА_1 місця проживання за адресою відомчого гуртожитку Служби Безпеки України: АДРЕСА_2 , без надання ліжко-місця і визначення конкретного помешкання для проживання, зважаючи на наповненість гуртожитку та відсутність можливості для фактичного вселення і проживання.
Відповідно до розпорядження Оболонської районної у м.Києві державної адміністрації від 13.10.2014 № 537 «Про затвердження реєстру житлових будинків, що використовуються під гуртожитки в Оболонському районі м.Києва» будівля за адресою: АДРЕСА_3 зареєстрована в якості гуртожитку. (а.с.9-12).
За змістом ст.127 ЖК України гуртожитки призначаються для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання.
Відповідно до вимог ст.128 ЖК України жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету.
Стаття 129 ЖК України передбачає, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.
Позивач в обґрунтування позову зазначає, що на момент прийняття рішення про надання ОСОБА_1 приміщення у вказаній будівлі вона не мала статусу гуртожитку та була призначена для тимчасово перебування співробітників СБУ на час виконання ними службових обов`язків. У відповіді на відзив позивач посилається на те, що будинок не мав статусу гуртожитку, а використовувався, Службою Безпеки України, як готель, кімнати в якому надавалися для заселення військовослужбовців, які потребували покращення житлових умов на час виконання ними службових обов`язків. (а.с.76) Однак позивачем не надано суду належних та допустимих доказів стосовно статусу будинку за адресою: АДРЕСА_3 на час поселення за вказаною адресою відповідача ОСОБА_1 . При цьому з наданого відповідачем акту здачі та приймання жилого приміщення в гуртожитку СБУ від 09 грудня 2013 року убачається, що завідувач гуртожитку ОСОБА_2 з одного боку і квартиронаймач ОСОБА_1 з іншого склали акт в тому, що завідувач здав, а квартиронаймач прийняв кімнату № 512-А на 5 поверсі (а.с.56) , до вказаного акту також надано і особисту картку мешканця гуртожитку СБУ кімната № 512 А від 09.12.2013 р. (а.с. 57).
Правомірність проживання у гуртожитку ОСОБА_1 підтверджує фактом систематичної щомісячної оплати протягом 2013-2018 років встановлених Службою безпеки України рахунків за спожиті житлово-комунальні та інші послуги.
20.11.2014 року ОСОБА_1 встановлено статус учасника бойових дій, про що 05.02.2015 видано відповідне посвідчення. (а.с. 49-50)
22.08.2017 комісією з питань призначення пільг, субсидій та державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям при Оболонській районній в м.Києві державній адміністрації було прийнято рішення про надання з 01.09.2017 пільг за житлово-комунальні послуги ОСОБА_1 , учаснику бойових дій, за фактичним місцем проживання: АДРЕСА_4 . (а.с.68 - 70)
Наказом Голови СБ України № 609-ос від 21.05.2016 ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас Служби Безпеки України, за підпунктом «а» пункту 61, підпунктом «г» пункту 62 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України (у зв`язку із скороченням штатів або проведення організаційних заходів). Виключено із списків особового складу з 27.05.2016. (а.с.51)
З наданих суду доказів убачається, що ОСОБА_1 з 28.04.2011 і по даний час перебуває в Службі Безпеки України на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов за місцем роботи, у списку осіб, які забезпечуються житлом першочергово, очікуючи одержання житла з державного житлового фонду або грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення. (а.с.52)
Відповідно до довідки відділу обліку та розподілу житлової площі Подільської районної у м.Києві державної адміністрації Григоренко О.М. перебуває на квартирному обліку з 02.04.2015 року у складі сім`ї з 1 особи: порядок забезпечення житлом першочерговий, категорія обліку учасники бойових дій, залучені до АТО. (а.с.98).
Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог встановлених Житловим Кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку визначеному Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ч.9 ст.12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці, що перебувають на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, при звільненні з військової служби в запас або у відставку за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку із скороченням штатів або проведення інших організаційних заходів, у разі неможливості використання на військовій службі залишаються на цьому обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду або за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, а в разі її розформування у військових комісаріатах і квартирно-експлуатаційних частинах районів та користуються правом позачергового одержання житла.
Згідно ст.132 ЖК України сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням .
Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину.
Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу може бути виселено лише за наданням їм іншого жилого приміщення.
Надане громадянам у зв`язку з виселенням з гуртожитку інше жиле приміщення має відповідати вимогам, передбаченим частиною другою статті 114 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 125, 132 ЖК України не відлягають виселенню із гуртожитку без надання іншого житла: 1) особи, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм жиле приміщення, не менш як десять років; 2) особи звільнені у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників.
На момент звільнення календарна військова вислуга відповідача ОСОБА_1 у Службі Безпеки України склала 10 років 10 місяців та 14 днів і звільнення відбулося з військової служби за підпунктом «а» пункту 61, підпунктом «г» пунктом 62 (у зв`язку зі скороченням штатів або проведення організаційних заходів) та пунктом 88-1 у запас Служби Безпеки України.
Окрім того , в ході розгляду справи установлено, що відповідач іншого житла на території України не має, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта. (а.с.71)
Відповідно до ст.310 ЦК України фізична особа, має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків , встановлених законом.
Згідно частини 4 статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до п.1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до п.4 ст.31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків встановлених законом.
Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенції) кожна фізична особа або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.
Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, коже має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.
Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії) (Prokopovich v.Russia), заява № 58255/00, пункт 36, ЕСНR 2004-ХІ). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «Мак Кенн проти Сполученого Королівства ( McCann v. tne United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50).
У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v.Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).
Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути спів розмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.
Позивачем не доведено в судовому засіданні правомірність своїх дій, які б ґрунтувалися на нормах ЖК України чи на інших нормативних актах стосовно поселення відповідача роботодавцем за адресою АДРЕСА_4 , а реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 . Видача ордера на поселення є прямим обов`язком адміністрації підприємства, установи організації, який в даному випадку виконаний не був, а ОСОБА_1 був вселений в гуртожиток адміністрацією на підставі виданого йому направлення № 000088 від 09.12.2013 на підставі рішення ГУ «К» СБУ від 27.11.2013 № 14/1/5/16947. Суд вважає, що відповідач ніяк не міг вплинути на повне дотримання процедури поселення у гуртожиток вимогам законодавства. Процедурні порушення відбулися не з вини відповідача. Окрім того, позивачем не надано суду доказів , що відповідач може бути забезпечений житлом за місцем своєї реєстрації. Іншого житла позивач не має, має статус учасника бойовик дій, а тому відносно нього , як військовослужбовця та учасника бойових дій, крім житлових прав та пов`язаних з цим гарантій, які передбачені нормами Конституції України та Житлового кодексу діють додаткові права та гарантії, в т.ч. стосовно житлових прав, зокрема ті, що закріплені у ст.12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та у ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
У зв`язку з викладеним, не можна погодитися з доводами позивача про те, що у ОСОБА_1 відсутні зв`язки із спірною кімнатою у гуртожитку як із житлом. Зокрема, судом встановлено баланс між інтересами відповідача у збереженні житла та інтересами держави у звільненні приміщення , а тому оцінивши зібрані по справі докази, суд доходить до висновку, що відсутні підстави для виселення ОСОБА_1 з спірного гуртожитку без надання іншого жилого приміщення у зв`язку з чим в задоволенні позову слід відмовити.
На підставі викладеного та керуючись ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.1 першого Протоколу до вказаної Конвенції, ст.47 Конституції України, ст.ст. 127, 128, 129, 132 ЖК України, ст.31, 310 ЦК України, ст.12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», керуючись ст. 5, 7,10, 11-13, 76- 83, 89, 263-265 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:
У задоволенні позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга подається до Київського апеляційному суду через Оболонський районний суд міста Києва.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено 19 липня 2019 року.

Суддя Н.О. Яценко