Провадження №22-ц/812/1249/19
Єдиний унікальний номер справи №469/222/18
Постанова

Іменем України

25 липня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Самчишиної Н.В.,

суддів: Прокопчук Л.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання Біляєвою В.М.,

за участю: представника позивача Лиманського В.Ю.,

переглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» на заочне рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 21 травня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Гапоненко Н.О., в приміщені цього ж суду того ж дня о 09 год. 45 хв., повний текст якого складено 27 травня 2019 року, у цивільній справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

встановив:

У березні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» (далі ТОВ «ФК «Позика») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання права на продаж предмета іпотеки будь-якій особі покупцеві в порядку, визначеному ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

В обґрунтування позову посилалось на те, що 04 жовтня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого, банк зобов`язується надати позичальнику кредит, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 99 900 доларів США, зі сплатою 12,9 % річних, з кінцевим терміном повернення кредиту не пізніше 03 жовтня 2022 року.

04 жовтня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, посвідчений 04 жовтня 2007 року приватним нотаріусом Березанського районного нотаріального округу Миколаївської області Барсковим А.В., зареєстрований в реєстрі за № 722, за умовами якого для забезпечення виконання усіх зобов`язань за кредитним договором № 0 від 04 жовтня 2007 року, іпотекодавець передає в іпотеку право на земельну ділянку площею 0,2311 га з кадастровим номером НОМЕР_1 , що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

06 липня 2017 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінактив» були укладені договір факторингу №1 за кредитами та договір про відступлення прав вимоги №1 за договорами іпотеки, у тому числі Договором іпотеки від 04 жовтня 2017 року.

Того ж дня, між ТОВ «Фінансова компанія «Фінактив» та ТОВ «ФК «Позика» були укладені договір факторингу №81/1 за кредитами та договір про відступлення прав вимоги №1 за договорами іпотеки, у тому числі Договором іпотеки від 04 жовтня 20107 року.

-2-

Позичальник свої зобов`язання з повернення кредиту в обумовлені кредитним договором строки не виконував.

Рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 28 квітня 2009 року у справі №2-132/2009 з ОСОБА_1 на користь банку було стягнуто заборгованість за кредитним договором, яка станом на 16 грудня 2008 року становила 97 123,51 доларів США.

У зв`язку з непогашенням в повному обсязі заборгованості за кредитним договором заборгованість ОСОБА_1 перед позивачем складає 6 230 266 грн. 54 коп., з яких: заборгованість за тілом кредиту в гривневому еквіваленті 2 478 342 грн. 36 коп., заборгованість за процентами в гривневому еквіваленті 3 751 924 грн. 18 коп.

Посилаючись на викладене, ТОВ «ФК «Позика» просило у рахунок погашення заборгованості відповідача за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 04 жовтня 2007 року у розмірі 6 230 266 грн. 54 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки, посвідченим 04 жовтня 2007 року приватним нотаріусом Березанського районного нотаріального округу Миколаївської області Барсковим А.В., зареєстрованим в реєстрі за № 722, шляхом надання позивачу права на продаж предмета іпотеки будь якій особі-покупцеві в порядку визначеному ст. 38 Закону України «про іпотеку», за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна та стягнути судові витрати.

Заочним рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 21 травня 2019 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «Позика» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки. Стягнуто з ТОВ «ФК «Позика» на користь держави недоплачений судовий збір в сумі 91 692 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки сторони договору дійшли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку у спосіб, який зазначено позивачем у позовних вимогах, то зазначений спосіб може бути застосований лише у позасудовому порядку, у зв`язку з тим вважав, що підстави для задоволення позову відсутні.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат та стягуючи з позивача недоплачений судовий збір, суд першої інстанції, керуючись постановою Великої Палати Верховного суду від 26 лютого 2019 року у справі №907/9/17, провадження №12-76гс18, виходив з того, що вимога позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір» повинна оплачуватися судовим збором у розмірі 1,5 відсотки від ставки судового збору, що підлягала сплаті на час звернення з позовом, як з вимоги майнового характеру. Ураховуючи, що ціна позову визначається за сумою боргу за кредитним договором у розмірі 6 230 266 грн. 54 коп., загальна ціна позову становить 93 454 грн. Ураховуючи сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1 762 грн., з позивача підлягала стягненню недоплачена сума судового збору у розмірі 91 692 грн.

В апеляційній скарзі ТОВ «ФК «Позика», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просило скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення з нього на користь держави недоплаченого судового збору у розмірі 91 692 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на той факт, що позов про звернення стягнення на майно є вимогою немайнового характеру і відповідно судовий збір за позовом у цій справі сплачено позивачем у встановленому законом розмірі. На підтвердження цих доводів апелянт посилався на пункт 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин».

-3-

Окрім того, суд не дотримався імперативних приписів ст. 187 та ст. 257 ЦПК України, не постановив ухвалу про залишення позову без руху, з підстав недоплаченого судового збору, не надав позивачу час на сплату судового збору чим порушив у тому числі принцип диспозитивності цивільного судочинства, що полягав в тому, що позивач був позбавлений права оцінити доцільність участі його в судовому процесі з урахуванням встановленого судом судового збору, а тому скористатися своїм правом на відмову від позову або подання заяви про залишення позовної заяви без розгляду. Це призвело до покладення на позивача надмірного тягаря судового збору.

Покладення обов`язку сплачувати судовий збір на особу після розгляду без попереднього роз`яснення судом стороні розміру судового збору, який необхідно буде сплатити, та без надання стороні можливості відреагувати на імовірні негативні для неї наслідки призводять до трансформації призначення судового збору з обмежувального заходу на захід покарання без можливості уникнути надмірного тягаря судового розгляду, що є порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення по суті позовних вимог ТОВ «Фінансова компанія «Позика» не оскаржувалось, тому відповідно до положень ст. 367 ЦПК України в цій частині апеляційним судом не переглядалось.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Правові засади справлення судового збору, платники, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначаються Закону України «Про судовий збір» №3674 (далі Закон).

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону за подання позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою судовий збір справляється у розмірі 1,5 відсотки ціни позову, але не менше 1 прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За підпунктом 2 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону подання позовної заяви немайнового характеру, у разі подання її юридичною особою, судовий збір сплачується у розмірі 1 прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Отже, розмір судового збору, а відповідно й дотримання позивачем правил частини 4 статті 175 ЦПК України, залежить від оцінки суті позову чи має він майновий або немайновий характер.

Пунктом 15 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України х розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» визначено, що до позовних заяв немайнового характеру відносяться вимоги, які не підлягають вартісній оцінці.

Тому наявність вартісного, грошового вираження матеріально-правової вимоги позивача свідчить про її майновий характер, який має відображатися у ціні заявленого позову.

Позовна вимога про звернення стягнення на майно ґрунтується на наявності грошових вимог позивача до відповідача на підставі окремого договору, наслідком задоволення таких вимог і виконання судового рішення є припинення грошових вимог позивача.

Отже, позовні вимоги про звернення стягнення на заставлене майно мають вартісну оцінку, майновий характер і розмір ставок судового збору за їх подання визначається за вимогами ст. 4 Закону України «Про судовий збір», виходячи з розміру грошових вимог позивача, на задоволення яких спрямовано позов.

Така правова позиція викладене в п.8.12, 8.13 постанови Великої Палати Верхового Суду від 26 лютого 2019 року (справа №907/9/17, провадження № 12- 76 гс18).

-4-

Крім того, у пунктах 10.2-10.5 вказаної постанови наведено розрахунок судового збору, який визначається з розміру заборгованості за кредитним договором, а не з вартості предмета іпотеки.

Судом встановлено, що рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 28 квітня 2009 року у справі №2-132/2009 з ОСОБА_1 стягнуто заборгованість за кредитним договором, яка станом на 16 грудня 2008 року становила 97 123,51 доларів США.

Звертаючись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в березні 2018 року, банк посилався на наявність непогашеної кредитної заборгованості ОСОБА_1 , що складає 6 230 266 грн. 54 коп., з якої: заборгованість за тілом кредиту в гривневому еквіваленті 2 478 342 грн. 36 коп., заборгованість за процентами в гривневому еквіваленті 3 751 924 грн. 18 коп.(а.с.2-4).

За таких обставин, колегія суддів погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що вимога банку про звернення стягнення на предмет іпотеки заборгованості в розмірі 6 230 266 грн. 54 коп. є вимогою, як про визначення судом розміру боргу ОСОБА_1 , так і про наявність підстав для звернення цього боргу на іпотечне майно.

Такі вимоги банку мають всі ознаки майнового спору, а тому при розподілі судових витрат позивачем має бути сплачено судовий збір за ставкою, визначеною підпунктом 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону (1,5 відсотка від ціни позову).

Встановивши, що ціна позову не була визначена позивачем в позові, судовий збір сплачено позивачем як за вимогу немайнового характеру, ураховуючи вищенаведені висновки Великої Палати Верхового Суду щодо майнового характеру спору позивача, суд першої інстанції відмовивши у задоволенні позову, обґрунтовано відповідно до приписів частини другої статті 6 Закону України «Про судовий збір», частини 1, пункту 2 частини 2 статті 141 ЦПК України недоплачений судовий збір поклав на позивача.

Апеляційний суд не може погодитись з посиланням апелянта на положення пункту 6 постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» на підтвердження немайнового характеру банку.

Така позиція стосувалась випадку, коли звертається стягнення заборгованості в такому розмірі, який раніше визначений рішенням суду про її стягнення. Аналогічна правова позиція була викладена Касаційним цивільним судом у складі Верхового Суду в постанові від 23 січня 2018 року (справа №2-340/461/16 ц).

Проте Велика Палата Верхового Суду у постанові від 26 лютого 2019 року (справа №907/9/17, провадження №12-76гс18, п. 8.14) визнала за необхідне відступити від цих правових висновків та дійшла протилежних висновків, які викладені вище.

Згідно ч. 3 ст. 263 ЦПК України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З урахуванням викладеного, суд вірно визначив розмір судового збору, який підлягав доплаті позивачем за поданий позов, а тому висновок суду про стягнення на користь держави недоплаченого при подачі позову судового збору є вірним.

Отже, зазначені заявником в апеляційній скарзі доводи є необґрунтованими, а тому не можуть слугувати підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

При цьому порушення норм міжнародного права судом не встановлено, оскільки право позивача на власний розсуд здійснювати свої процесуальні права судом не обмежено.

-5-

Звертаючись до суду з відповідним позовом, заявою, клопотанням, запереченнями кожна особа має вчиняти таку дію виважено та розсудливо, оцінюючи власні правові перспективи, виходячи з реалізації таких принципів цивільного судочинства, як диспозитивність та змагальність цивільного процесу, та надавши суду усі необхідні та достатні докази на обґрунтування власної правової позиції.

Отже, розподіляючи судові витрати, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, в результаті чого рішення суду в зазначеній частині, на думку колегії суддів, відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

За такого, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення в оскаржуваній частині.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» залишити без задоволення, а заочне рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 21 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: Л.М. Прокопчук

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 25 липня 2019 року.