ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/1076/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Янчук Т.О. (суддя-доповідач),

Купельського А.В., Ярмолюка О.І.,

секретаря: Журбіцького В.О.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 19 березня 2019 року (суддя Чевилюк З.А.) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права особистої власності на нерухоме майно,

в с т а н о в и в :

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права особистої власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Позов мотивовано тим, що 25.02.1995 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який розірвано рішенням Хмельницького міського суду Хмельницької області від 18.11.1998 року. З часу розірвання шлюбу позивачка не бачила відповідача, не підтримувала та не підтримує з ним жодних зв`язків. Разом з тим, не будучи обізнаною з вимогами чинного на той час законодавства щодо моменту розірвання шлюбу, в органах реєстрації актів громадянського стану, реєстрація розірвання шлюбу була вчинена 10.09.2002 року.

15 червня 2000 року позивачкою була придбала квартиру АДРЕСА_1 . Позивач зазначає, що квартиру придбала за власні кошти, коли шлюбні відносини між нею та ОСОБА_3 було припинено вже давно, а шлюб розірвано за рішенням суду, тому була впевнена, що дана квартира є її особистою власністю. Однак в грудні 2018 року позивачка не змогла вчинити правочин щодо дарування зазначеної квартири своїй матері, нотаріус відмовив у вчинені договору дарування, оскільки розірвання шлюбу з відповідачем було зареєстровано лише в 2002 року, тому зазначена квартира є спільною власністю подружжя.

Позивач стверджувала, що квартира придбана нею за особисті кошти, а з відповідачем вони після розірвання шлюбу жодного разу не бачились та не підтримували зв`язків, і лише через необізнаність у законодавстві вона була впевнена, що для розірвання шлюбу достатньо лише рішення суду.

З урахуванням наведеного просила, визнати квартиру АДРЕСА_1 її особистою приватною власністю.

Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 19 березня 2019 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, в тому числі встановленим рішенням Хмельницького міського суду від 18.11.1998 року, вважає що встановлені в рішенні про розірвання шлюбу факти разом з тим, що ОСОБА_3 не має зареєстрованого місця проживання на території України, дають підстави вважати, що на момент придбання спірної квартири сторони не підтримували стосунків, не проживали разом, а також не вели спільне господарство. Вважає, що судом не здобуто інших доказів, які підтвердили б обставини щодо проживання позивача та відповідача однією сім`єю на час придбання квартири, чи щодо походження коштів на придбання спірної квартири. Також вказувала, що у суду не було підстав вважати, що шлюб між сторонами не було припинено і сторони перебували у фактичному шлюбі, а також кошти на придбання спірної квартири є спільними коштами подружжя.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, в порядку визначеному ч.11 ст.128 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог п.3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, не ґрунтуються на нормах матеріального права., які регулюють спірні правовідносини.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог.

Проте повністю з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна.

Судом встановлено, що сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 25.02.1995 р.

Рішенням Хмельницького міського суду Хмельницької області від 18.11.1998 р., шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано. Цим же рішенням встановлено, що сторони тривалий час разом не проживають, спільного господарства не ведуть, сімейних стосунків не підтримують.

10 вересня 2002 року відділом реєстрації актів громадянського стану Хмельницького міського управління юстиції зареєстровано розірвання шлюбу між сторонами, що підтверджується зробленим актовим записом №828 від 10.09.2002 р.

За договором купівлі-продажу від 15.06.2000 р. ОСОБА_5 придбала квартиру АДРЕСА_2 . Відповідно до п.3 вказаного договору продаж зазначеної квартири вчинено за 11 097 грн.

Як вбачається із копії свідоцтва про одруження ОСОБА_1 та ОСОБА_7 зареєстровано шлюб 05.03.2003 року актовий запис №293 в відділі реєстрації актів громадянського стану Хмельницького міського управління юстиції, прізвище ОСОБА_1 після одруження - ОСОБА_1 .

Зазначені обставини підтверджуються письмовими доказами, які містяться в матеріалах справи.

Згідно з ст.44 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України), (чинного на час придбання спірної квартири) шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану.

Відповідно до статті 22 КпШС України, (чинного на час придбання спірної квартири) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Частиною 2 ст. 28 КпШС України також було визначено, що суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року N 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України", який втратив чинність з 21 грудня 2007 року, роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до ст. ст. 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Хмельницького міського суду від 18.11.1998 року про розірвання шлюбу встановлено, що сторони по справі тривалий час разом не проживають, спільного господарства не ведуть, сімейних стосунків не підтримують.

Як вбачається із матеріалів справи, спірна квартира придбана позивачкою 15.06.2000 року, тобто під час роздільного проживання сторін при фактичному припиненні шлюбу.

Будь-яких доказів на спростування зазначеного матеріали справи не містять.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, на зазначене уваги не звернув, помилково дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, у зв`язку з чим рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову та визнання квартири АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.1,10,13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції змінює або ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі судові витрати в розмірі 1850,30 грн. при поданні позову та апеляційної скарги підлягають стягненню в повному обсязі з відповідача ОСОБА_3 .

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 19 березня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1850,30 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 липня 2019 року.

Судді: Т.О. Янчук

А.В. Купельський

О.І. Ярмолюк