Постанова

Іменем України

17 липня 2019 року

м. Київ

справа № 761/25959/15-ц

провадження № 61-25524 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О.В. Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - територіальна громада м. Києва в особі Київської міської ради;

треті особи: Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), ОСОБА_2 ;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_1 , Київської міської ради на рішення апеляційного суду м. Києва від 04 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Гаращенка Д. Р., Невідомої Т. О. Пікуль А. А.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради, треті особи: Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), ОСОБА_2 , про відшкодування збитків, завданих припиненням права власності.

Позовна заява мотивована тим, що 22 червня 2012 року ОСОБА_2 , з яким вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з 08 жовтня 2011 року, придбав у ОСОБА_3 нежилі приміщення, загальною площею 63,50 кв. м, розташовані на АДРЕСА_3. Рішенням господарського суду м. Києва від 28 січня 2013 року, залишеним без змін судами апеляційної та касаційної інстанції, було визнано право комунальної власності на вказані нежилі приміщення за територіальною громадою м. Києва в особі Київської міської ради.

Зазначала, що не була залучена до участі у вказаній вище справі, але рішенням фактично припинено її право спільної сумісної власності на зазначені нежилі приміщення та позбавлено права власності на майно, набуте нею на підставі закону.

Вважала, що набуття територіальною громадою м. Києва в особі Київської міської ради права комунальної власності на вказані нежилі приміщення у такий спосіб не передбачено статтею 346 ЦК України, а тому внаслідок припинення права власності їй завдано збитків, які мають бути відшкодовані відповідачем.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд стягнути з територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради на її користь 5 308 886,47 грн на відшкодування збитків, з яких 2 724 188,22 грн на відшкодування реальних збитків, завданих припиненням права власності, та 2 584 698,25 грн на відшкодування упущеної вигоди у зв`язку з припиненням права власності, а також судові витрати у справі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20 червня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради на користь ОСОБА_1 1 890 023 грн 00 коп. на відшкодування збитків. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що визнання права власності за територіальною громадою м. Києва в особі Київської міської ради на нежилі приміщення, загальною площею 63,50 кв. м, розташовані на АДРЕСА_3та фактичне припинення права власності позивача призвело до порушення її майнових прав на об`єкт нерухомого майна, набутий нею на відповідній правовій підставі, а тому відповідач має відшкодувати позивачу збитки, пов`язані з припиненням її права власності. Вирішуючи питання про розмір відшкодування збитків, суд першої інстанції, посилаючись на висновок експерта № 1-19/09 від 19 вересня 2016 року, дійшов висновку про часткове задоволення позову у розмірі 1 890 023 грн 00 коп.

Відмовляючи у задоволенні позову про відшкодування упущеної вигоди, суд першої інстанції виходив з недоведеності стороною позивача наявності упущеної вигоди та її розміру у розумінні статті 22 ЦК України.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 04 жовтня 2017 року апеляційна скарга Київської міської ради задоволена частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 червня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про стягнення з територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради на користь ОСОБА_1 суми у розмірі 945 011 грн 50 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд апеляційної інстанції погодився із визначеними судом першої інстанції спірними правовідносинами та нормами матеріального права, які їх регулюють, але виходив з того, що оскільки відповідно до статті 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, то стягненню підлягає лише половина вартості завданого матеріального збитку, як частка у спільному майні, що припадає позивачу у випадку його поділу, а тому відшкодуванню на користь позивача підлягає сума у розмірі 945 011 грн 50 коп. Також суд апеляційної інстанції зазначив, що реституція не може бути застосована у вказаних спірних правовідносинах, оскільки позивач звернулась до суду з позовом щодо відшкодування збитків, що регулюється частиною другою статті 216 ЦК України.

Аргументи учасників справи

Доводи Київської міської ради, яка подала касаційну скаргу

У жовтні 2017 року Київська міська рада подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просила оскаржуване судове рішення скасувати у частині задоволених позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове судове рішення у цій частині про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції не враховано, що при визнанні договору недійсним нормами законодавства України передбачена реституція, вимоги застосування якої можливо пред`явити тільки до сторони недійсного правочину, яким Київська міська рада не являється.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Доводи ОСОБА_1 , яка подала касаційну скаргу

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просила оскаржуване судове рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції не враховано, що чинним законодавством презюмується право кожного зі співвласників майна, що знаходиться у спільній сумісній власності, на здійснення повноважень власника від імені всіх співвласників такого майна. Таким чином, співвласник майна, що знаходиться у спільній сумісній власності, здійснює повноваження власника, у тому числі і повноваження щодо захисту права власності щодо такого майна в цілому, а тому відшкодуванню на її користь підлягає завданий припиненням права власності матеріальний збиток у повному обсязі.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 листопада 2017 року касаційне провадження у вказаній справі за касаційною скаргою Київської міської ради відкрито та витребувано цивільну справу № 761/25959/15-ц із Шевченківського районного суду м. Києва.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 .

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 червня 2019 року справу передано судді-доповідачеві Осіяну О. М.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 липня 2019 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Рішенням господарського суду м. Києва від 28 січня 2013 року, залишеним без змін судами апеляційної та касаційної інстанції, по справі 30/402 за позовом заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради до Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради, Шевченківської районної у м. Києві ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , треті особи: Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна», Науково-дослідний центр судової експертизи з питань інтелектуальної власності, Товарна біржа «Перша універсальна біржа «України», про визнання договорів недійсними, визнання права власності та повернення майна, було визнано недійсним з моменту укладення договір від 20 жовтня 2010 року купівлі-продажу нежилого приміщення на аукціоні, загальною площею 63,50 кв. м, які знаходяться за на АДРЕСА_3, укладеного між Управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради та ОСОБА_3 , та визнано за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради право комунальної власності на вказані нежилі приміщення.

Під час розгляду вказаної справи встановлено, що 20 жовтня 2010 року на підставі результатів аукціону Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради уклало з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу нежилих приміщень, загальною площею 63,50 кв. м, які знаходяться за на АДРЕСА_3.

Пунктом 1.1. договору визначено, що відчужуються нежилі приміщення з № 1 по № 7 (групи приміщень №10) (в літ. А), загальною площею 63,50 кв. м, згідно з витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно № 27291611, виданим 13 вересня 2010 року Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна».

Об`єкт договору був переданий ОСОБА_3 25 жовтня 2010 року, що підтверджується актом прийому-передачі приміщення.

22 червня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу, згідно якого ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_3 нежилі приміщення, загальною площею 63,50 кв. м, що знаходяться по АДРЕСА_3 .

ОСОБА_1 до участі у вказаній вище справі не залучалась. На час укладення договору купівлі-продажу нежитлових приміщень ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 .

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга Київської міської ради підлягає задоволенню, касаційна скарга ОСОБА_1 - частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з вимогами частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Звертаючись з позовом до суду за судовим захистом, ОСОБА_1 посилалася на вимоги статей 22 ЦК України та виходила з того, що внаслідок припинення права власності на нерухоме майно, набуте нею на підставі закону, їй завдано збитків, які мають бути відшкодовані відповідачем. При цьому позивач зазначала, що припинення права власності на спірне нерухоме майно та набуття права власності відповідачем на це майно відбулося за рішенням суду у результаті визнання недійсним з моменту укладення договору купівлі-продажу від 20 жовтня 2010 року, укладеного між Управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради та ОСОБА_3 , який в подальшому 22 червня 2012 року продав спірне нерухоме майно ОСОБА_2 .

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в статті 16 ЦК України.

У вказаній нормі визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Зі змісту частини третьої статті 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що визнання за відповідачем права власності на нежилі приміщення та фактичне припинення права власності позивача на ці приміщення призвело до порушення її майнових прав на об`єкт нерухомого майна, набутий нею на відповідній правовій підставі, а тому відповідач має відшкодувати позивачу збитки, пов`язані з припиненням її права власності у відповідності до вимог статті 22 ЦК України.

Згідно з частинами першою, другою статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Разом з тим, судами не враховано, що договір купівлі-продажу нежилих приміщень від 20 жовтня 2010 року був укладений між Управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради та ОСОБА_3 , який в подальшому 22 червня 2012 року уклав договір купівлі-продажу цих приміщень з ОСОБА_2 . При цьому сам ОСОБА_2 , як сторона договору, не звертався з позовними вимогами до ОСОБА_3 , якому сплатив грошові кошти за договором купівлі-продажу, про відшкодування збитків, пов`язаних з порушенням його права внаслідок припинення права власності.

Відповідно до частини першої, другої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Відповідно до частини першої статті 661 ЦК України у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

Отже, звернувшись з позовом до територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради про відшкодування збитків, завданих припиненням права власності, ОСОБА_1 не врахувала наявність угоди, укладеної між ОСОБА_3 та її чоловіком ОСОБА_2 , який, в свою чергу, у відповідності до вимог частини першої статті 661 ЦК України, не звертався з позовними вимогами про відшкодування збитків саме ОСОБА_3 .

Частиною першою статті 412 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Щодо судових витрат

Згідно підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У задоволенні позову відмовлено, а тому сплачений Київської міською радою судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 4 019 грн 40 коп. (а.с. 23 том 2) та за подання касаційної скарги у розмірі 4 384 грн 80 коп., що підтверджується доданим до касаційної скарги платіжним дорученням, а всього у розмірі 8 404 грн 20 коп., підлягає стягненню із позивача.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Київської міської ради задовольнити.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 червня 2017 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 04 жовтня 2017 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради, треті особи: Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), ОСОБА_2 , про стягнення збитків, завданих припиненням права власності, відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Київської міської ради судові витрати за сплату судового збору у розмірі 8 404 грн (всім тисяч чотириста чотири) гривні 20 (двадцять) копійок.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович