ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.07.2019 року м. Одеса

справа № 2-658/10

провадження № 22-ц/813/4188/19

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Колеснікова Г.Я.,

суддів: Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря Маслова Р.Ю.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 26 лютого 2010 року у складі судді Чванкіна С.А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2009 року відкрите акціонерне товариство «Морський транспортний банк» (далі - ВАТ «МТБ», банк) звернулось до суду з позовом, який неодноразово уточнювало, до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором (а.с.5-8, 59-62, 73-76).

Позовні вимоги мотивовані тим, що 18 квітня 2008 року між банком та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у вигляді непоновлювальної лінії у сумі 53 143,45 доларів США строком до 17 квітня 2028 року зі сплатою 11,9 % річних, а позичальник зобов`язувався в порядку та на умовах, визначених кредитним договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором. Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав.

На забезпечення виконання зобов`язань за зазначеним кредитним договором 18 квітня 2008 року між банком та ОСОБА_1 був укладений договір поруки, відповідно якого поручитель несе солідарну відповідальність з позичальником перед банком за виконання умов основного зобов`язання.

Відповідачка ОСОБА_2 зобов`язання стосовно повернення кредиту не виконує. Станом на 01 грудня 2009 року заборгованість перед позивачем за кредитним договором становить 499 097,98 грн., що складається з:

- заборгованості по кредиту - 386 483,47 грн.;

- заборгованості за процентами - 62 280,83 грн.;

- пеня за недодержання графіка погашення основної заборгованості - 15 821,58 грн.;

- пеня за несплату процентів - 29 315,66 грн.;

- штраф - 5 196,44 грн.

На підставі наведеного, банк остаточно просив суд стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 499 097,98 грн. та судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 26 лютого 2010 року позов банку задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь банку суму боргу за договором кредиту в загальному розмірі - 499 097,98 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат (а.с.126-127, 129-130).

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, тому виникла заборгованість за кредитним договором підлягає стягненню в солідарному порядку з відповідачів.

Рух справи в апеляційній інстанції

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою на заочне рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 26 лютого 2010 року, яка ухвалою апеляційного суду Одеської області від 22 серпня 2018 року повернута апелянту з підстав порушення процедури оскарження заочного рішення (а.с.142-143,151-153).

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про скасування заочного рішення суду, у задоволенні якої відмовлено ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 08 лютого 2019 року (а.с.155-156,185).

За вимогами ч.4 ст.287 ЦПК України у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Відповідачем ОСОБА_1 15 лютого 2019 року, тобто в строк встановлений ч.4 ст.287 ЦПК України, надана апеляційна скарга на заочне рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 26 лютого 2010 року, за якою ухвалою Одеського апеляційного суду від 25 лютого 2019 року відкрите апеляційне провадження (а.с.187-189, 195-196).

Доводи апеляційної скарги та відзиву на неї

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ,посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить заочне рішення суду скасувати та, уточнивши в судовому засіданні апеляційної інстанції вимогу, відмовити банку у задоволенні позову до нього (а.с.187-189).

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не повідомив його про слухання справи та не направив йому копію судового рішення, яку він зміг отримати тільки у 2017 році. Суд при ухваленні оскаржуваного судового рішення не врахував, що:

-банк не пред`явив вимоги до нього, як до поручителя, у строки передбачені ч.4 ст.559 ЦК України, тому у суду не було підстав для стягнення заборгованості по кредиту з нього як поручителя;

-поручитель не є споживачем банківських послуг, а тому спір між банком та поручителем у кредитних правовідносинах підвідомчий третейському суду;

-банк реалізував своє право на звернення стягнення на іпотечне майно і задовольнив свої вимоги за рахунок продажу предмета іпотеки (земельної ділянки), не зробивши перерахунку заборгованості;

-в матеріалах справи відсутній обґрунтований і підтверджений доказами розрахунок заборгованості по кредиту.

У відзиві на апеляційну скаргу Публічне акціонерне товариство «МТБ Банк» (правонаступник ВАТ «МТБ»), посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просило у задоволенні скарги відмовити, рішення суду залишити без змін. При цьому, зазначило, що з 06 квітня 2010 року оскаржуване рішення суду набрало законної сили та з цього моменту по теперішній час перебуває на примусовому виконанні в органах ДВС, про що був обізнаний відповідач ОСОБА_1 , оскільки на протязі 2016, 2017 років з його пенсії проводились стягнення в рахунок погашення заборгованості. Банком строк, встановлений ч.4 ст.559 ЦК України не порушений. Про слухання справи в суді першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 був повідомлений належним чином, про що свідчать поштові повідомлення наявні в матеріалах справи (а.с.205-207).

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, представника Черкасову О.О. в інтересах банку та апелянта ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з огляду на таке.

За вимогами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 18 квітня 2008 року між банком та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 00971/RO, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальниці кредит у вигляді неповновлювальної лінії в сумі 53 143,45 доларів США, з яких 49 189 доларів США на придбання земельної ділянки та 3 954,45 доларів США на сплату страхових платежів, з терміном погашення по 17 квітня 2028 року включно, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,9 % річних, а позичальниця зобов`язувалась в порядку та на умовах, визначених кредитним договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором (а.с.9-20).

В той же день був укладений:

- договір поруки між банком та ОСОБА_1 , за умовами якого поручитель солідарно відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, за всіма зобов`язаннями останнього за основним договором (а.с.21-22);

- іпотечний договір між банком та ОСОБА_2 на забезпечення виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, предметом іпотеки якого виступила земельна ділянка, загальною площею 0,060 га, кадастровий номер 10020157, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.23-25).

Банк виконав свої зобов`язання перед ОСОБА_2 , надавши останній кредитні кошти (а.с.31,32).

У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором станом на 03 листопада 2008 року заборгованість ОСОБА_2 перед банком складала :

-основний борг - 408,57 доларів США;

-відсотки за користування кредитними коштами - 1 446,22 доларів США;

-пеня - 994,40 грн.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу (ч.2 ст. 1050 ЦК України).

Скориставшись своїм правом дострокового повернення позики, банк вручив боржнику ОСОБА_2 07 листопада 2008 року та поручителю ОСОБА_1 17листопада 2008 року лист-вимогу, в якому вимагало від боржника погашення наявної заборгованості за кредитним договором від 18 квітня 2008 року у повному розмірі, а саме: у сумі 48 367,87 доларів США, сплати відсотків за користування кредитом, пені та штрафів у строк протягом 30 днів з моменту отримання листа, але не пізніше 11 листопада 2008 року (а.с.33,34).

Зазначеним зверненням банкзмінив порядок, умови і строк дії кредитного договору. Строк виконання договору в повному обсязі настав 11 листопада 2008 року.

У відповідності до вимог ч.4 ст. 559 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договору поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч.4 ст.559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Отже, виходячи з положень другого речення ч.4 ст.559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч.2 ст.1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

У разі пред`явлення кредитором вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, з якою погодилась та від якої не відступила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 13 червня 2018 року у справі №408/8040/12.

У зв`язку з тим, що строк виконання договору в повному обсязі настав 11 листопада 2008 року, а з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 банк звернуся до суду через пошту 20 травня 2009 року, тобто в межах шестимісячного строку, встановленого ч. 4 ст.229 ЦК України (а.с.5,42).

Тому доводи апеляційної скарги щодо припинення поруки не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Недоведеними є доводи апеляційної скарги про те, що у зв`язку із зверненням банком стягнення на предмет іпотеки та погашенням існуючої заборгованості за договором - розрахунок банку не відповідає дійсності. Зазначений довід не підтверджений належними доказами та спростовується наявним в матеріалах справи листом Одеської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру» від 29 січня 2010 року, з якого вбачається, що власником зазначеної земельної ділянки є боржник ОСОБА_2 (а.с.118).

Посилання в апеляційній скарзі на те, що банком не надано належний розрахунок заборгованості є необґрунтованим з огляду на таке.

Так, відповідно до вимог ст.60 ЦПК України (в редакції на час розгляду справи) кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Представником банку у виконання вимог процесуального законодавства надано розрахунки заборгованості на підтвердження своїх позовних вимог, в той час як відповідачами не надано суду доказів на підтвердження своїх заперечень або інших розрахунків.

Доводи апеляційної скарги щодо неповідомлення судом першої інстанції відповідача ОСОБА_1 про слухання страви та не направлення копії заочного рішення суду спростовуються матеріалами справи.

Так, з матеріалів справи вбачається, що судом було направлено відповідачу ОСОБА_1 та отримано ним копію ухвали Суворовського районного суду м.Одеси від 04 червня 2009 року про відкриття провадження у справі та призначення на 05 жовтня 2009 року попереднього розгляду справи разом з позовною заявою з додатками (а.с.46).

Скориставшись своїм правом мати представника, відповідач ОСОБА_1 надав довіреність ОСОБА_3 , який неодноразово приймав участь в судових засіданнях в суді першої інстанції, надав клопотання (а.с.48,50,82,94-96).

Заочне рішення суду винесено в судовому засіданні 26 лютого 2010 року. Про слухання справи 26 лютого 2010 року відповідач ОСОБА_1 був повідомлений належним чином, про що свідчить поштове повідомлення на а.с.115.

Копія заочного рішення суду була вручена відповідачу ОСОБА_1 26 березня 2010 року, що підтверджується зворотнім поштовим повідомленням на а.с.141.

Тому суд першої інстанції у відповідності до вимог процесуального законодавства розглянув справу у заочному порядку.

Доводи апеляційної скарги щодо підвідомчості справи третейському суду є необґрунтованими, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Конституцією України гарантовано право на судовий захист зі сторони держави.

Згідно з ч.1 ст.5 Закону України "Про третейські суди" спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

За умовами кредитного договору та договору поруки від 18 квітня 2008 року сторони домовились, що спірні питання врегульовують за взаємною згодою, а при не досягненні згоди - спір передається до суду. Третейського застереження не встановлено.

В рішенні Конституційного Суду України від 10.01.2008 року № 1-рп/2008 у справі №1-3/2008 (справа про завдання третейського суду) зазначено, що відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом. Гарантуючи право на судовий захист з боку держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ч. 5 ст. 55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч. 2 ст. 22, ст. 64 Конституції України).

Тобто Закон України "Про третейські суди" передбачає виключно право, а не обов`язок сторін на звернення до цього суду. Окрім того, необхідна наявність волі обох сторін для виникнення у третейського суду підстав для розгляду цивільного спору по суті. За умов відсутності у позивача волевиявлення на звернення до третейського суду чинне законодавство України жодним чином не позбавляє його конституційного права на звернення до суду загальної юрисдикції, чим позивач правомірно скористався.

Крім того, відповідно до імперативних приписів ч.1 ст.8 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

Відповідно до ст.3 ЦПК України (в редакції на час подачі позову та розгляду справи) кожній особі гарантовано право звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод і інтересів.

Відтак, звернення за вирішенням спору до третейського суду, у разі третейського застереження договорі, є правом особи, яка самостійно на свій розсуд обирає способи захисту порушених або оспорюваних інтересів.

Третейське застереження є обов`язковою і головною умовою звернення особи з позовом до третейського суду, проте її наявність не свідчить про обов`язок особи у разі виникнення спору звертатись за його вирішенням лише до третейського суду, не тягне за собою позбавлення права особи на звернення за захистом своїх прав та інтересів з позовом до суду загальної юрисдикції.

Посилання апелянта на постанову ВСУ у справі № 6-1718цс17 від 15 жовтня 2017 року як на підставу неможливості суду першої інстанції розглядати справу у відношенні нього є безпідставним, у зв`язку з тим, що у зазначені справі правовідносини виникли з приводу виконання рішення третейського суду. В даних правовідносинах, банк не звертався до третейського суду та відповідне застереження не було встановлено в кредитному договорі та договорі поруки.

Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»).

Європейський суд з прав людини у справі «Христов проти України» (рішення від 19лютого 2009 року, заява № 24465/04) наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії»). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду.

Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. п.46 рішення у справі «Устименко проти України», п.п.51,52 рішення у справі «Рябих проти Росії», п.31 рішення у справі «Марушин проти Росії», п.61 рішення у справі «Брумареску проти Румунії»).

У справах щодо України Європейський Суд неодноразово відзначав, що відступи від принципу правової визначеності виправдані лише у випадках необхідності при обставинах істотного і непереборного характеру (справи: "Салов проти України", п.93, "Проценко проти України", п.26, "Кравченко проти Росії", п.45). Зокрема, відступ від принципу правової визначеності допустимий не в інтересах правового пуризму, а з метою виправлення "помилки, що має фундаментальне значення для судової системи" (рішення у справі "Сутяжник" проти Росії", п.38).

Таким чином, застосування ОСОБА_1 ординарного способу оскарження заочного рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 26 лютого 2010 року без належного обґрунтування підстав для подібного продовження втручання в принцип res judicata, не може вважатися причиною фундаментального характеру.

При цьому, судом встановлено, що на протязі 2016, 2017 років з пенсії ОСОБА_1 державною виконавчою службою проводилось примусове стягнення в рахунок погашення заборгованості за заочним рішенням суду від 26 лютого 2010 року.

Тому колегія суддів не вбачає будь-яких обставин особливого та непереборного характеру, які б виправдовували скасування рішення, що набрало законної сили, через тривалий час після його ухвалення, а саме: майже 9 років 5 місяців.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Натомість суд першої інстанції, додержуючись норм матеріального та процесуального права, зробив законний і обґрунтований висновок по суті спору під час ухвалення рішення у справі, належним чином давши оцінку наданим сторонами доказам.

Отже, суд першої інстанції встановив всі обставини справи, надав їм належну правову оцінку та ухвалив законне рішення.

Підстав для скасування заочного рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 26 лютого 2010 року немає.

Керуючись ст. ст. 374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 26 лютого 2010 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 липня 2019 року.

Головуючий : /підпис/

Судді : /підписи/

З оригіналом згідно,

Суддя Одеського апеляційного суду Г.Я. Колесніков