ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5388/19 Справа № 175/193/15-ц Суддя у 1-й інстанції - Озерянська Ж. М. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.,

суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря - Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 06 березня 2019 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" про захист порушеного права споживача фінансових послуг шляхом визнання недійсними кредитного договору, договору іпотеки та скасування заборони, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" (далі - АТ "ОТП Банк", банк) про захист порушеного права споживача фінансових послуг шляхом визнання недійсними кредитного договору, договору іпотеки та скасування заборони.

Позовна заява мотивована тим, що 23.01.2008 року між АТ "ОТП Банк" та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № МL-302/013/08, згідно якого банк надав позичальнику кредитні кошти на придбання нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 в розмірі 33 600,00 доларів США, в порядку та на умовах визначених договором зі сплатою відсотків в розмірі 15,29 % річних, зі строком повернення кредиту до 24.01.2033 року.

Того ж дня, 23.01.2008 року між АТ "ОТП Банк" та ОСОБА_3 був укладений договір іпотеки № PCL-302/013/08, за яким з метою забезпечення виконання зобов`язань, що випливають з кредитного договору № МL-302/013/08 від 23.01.2008 року, ОСОБА_4 передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .

23 липня 2012 року між позичальником та банком було укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору № МL-302/013/08 від 23.01.2008 року, за умовами якого сторони дійшли згоди, що внесення змін та доповнень в договір щодо прізвища позичальника, та викладенню преамбули в новій редакції.

Позивачка вказувала, що внаслідок документального недотримання п.2 та п.4 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", кредитний договір не містить інформації щодо детального розпису загальної вартості кредиту з зазначенням сукупної вартості кредиту.

Підставами визнання недійсним кредитного договору позивачка зазначала те, що під час укладення кредитного договору банк приховав від позичальника повну, достовірну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та вказав в оспорюваному договорі занижені значення показників суттєвих умов договору, чим фактично ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості.

Позивачка вважала наявність умисних дій з боку відповідача, спрямованих на порушення фінансових її прав як споживача фінансових послуг відповідно до вимог Закону України "Про захист прав споживачів", введення її в оману під час укладання договорів кредиту і іпотеки, підтверджується висновком експерта № 1063 від 26.12.2014 року за результатами проведення експертно-економічного дослідження, яким встановлено приховування банком в умовах кредитного договору даних і відомостей щодо реальної величини відсоткової ставки, розміру сум абсолютного значення подорожчання кредиту та розміру сум щомісячних платежів по відношенню до тих, які були узгоджені і встановлені сторонами кредитного договору в його умовах, штучного створення відповідачем простроченої заборгованості позивачки та належними доказами отримання банком неправомірної вигоди.

Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, позивачка просила суд: визнати порушеним її права як споживача фінансових послуг банку; визнати недійсним кредитний договір № МL-302/013/08 та додаток № 1 укладені 23.01.2008 року між АТ "ОТП Банк" та нею, у зв`язку з укладенням під впливом обману з боку банку; визнати недійсним договір іпотеки № PCL-302/013/08 від 23.01.2008 року укладений між нею та АТ "ОТП Банк", посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., зареєстрований в реєстрі за № 576; скасувати заборону на відчуження квартири АДРЕСА_1 , накладену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., зареєстровану в реєстрі за № 23 та іпотеку накладену у зв`язку з укладенням між нею та АТ "ОТП Банк" договору іпотеки № PCL-302/013/08 від 23.01.2008 року, шляхом виключення відповідних записів з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна та з Державного реєстру іпотек; стягнути з відповідача на її користь судовий збір в розмірі 3 654,00 грн.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 06.03.2019 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено та це підтверджується матеріалами справи, що 23.01.2008 року між АТ "ОТП Банк" та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № МL-302/013/08, згідно якого банк надав позичальнику кредитні кошти на придбання нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 в розмірі 33 600,00 доларів США, в порядку та на умовах визначених договором зі сплатою відсотків в розмірі 15,29 % річних, зі строком повернення кредиту до 24.01.2033 року.

Того ж дня, 23.01.2008 року між АТ "ОТП Банк" та ОСОБА_3 був укладений договір іпотеки № PCL-302/013/08, за яким з метою забезпечення виконання зобов`язань, що випливають з кредитного договору № МL-302/013/08 від 23.01.2008 року, ОСОБА_4 передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .

23 липня 2012 року між позичальником та банком було укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору № МL-302/013/08 від 23.01.2008 року, за умовами якого сторони дійшли згоди, що внесення змін та доповнень в договір щодо прізвища позичальника, та викладенню преамбули в новій редакції.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності та недоведеності, прийшовши до висновку, що позивачкою не доведено істотних обставин, які б вказували на введення її в оману під час укладання спірних договорів, наявність умислу в діях відповідача, а також і сам факт обману.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Згідно з ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до ст. 627 ЦК України та ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

У відповідності до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до ч.1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суду позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати про центів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам суспільства. Відповідно до частини 2 цієї статті особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно з частинами 3, 4, 5, 6 цієї ж статті волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, має вчинятися у формі, встановленій законом та бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей.

Згідно з ч.1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Доводи позивачки приведені в апеляційній скарзі про те, що при укладанні спірного кредитного договору банком не були дотримані вимоги Закону України "Про захист прав споживачів" колегія суддів не приймає до уваги як безпідставні, зважаючи на наступне.

Відповідно до ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" договори про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Порядок надання споживачу інформації про умови кредитування зазначена у ст. 11 цього Закону, відповідальність в разі не надання інформації передбачена ст.ст. 15, 23 зазначеного Закону.

Встановлено, що при зверненні позивачки як позичальника до банку для отримання кредиту йому в повному обсязі була надана інформація відповідно до ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", а саме - інформація про особу та міцезнаходження кредитодавця, про мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, про форми його забезпечення, про наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача, про тип відсоткової ставки, суму, на яку кредит може бути виданий, про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік всіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення), про строк, на який кредит може бути одержаний, про варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, про можливість дострокового повернення кредиту та його умови, про необхідність здійснення оцінки майна та ким вона здійснюється, про режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію, про переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, що підтверджується Анкетою-заявою позичальника-фізичної особи на отримання кредиту саме у доларах США, власноруч заповненою та підписаною позивачкою як позичальником, в якій зазначено, що підписанням цієї заяви ОСОБА_4 підтвердила, що банк надав їй в письмовій формі та в повному об`ємі інформацію, передбачену п.2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" від 01.12.2005 року.

Крім того, як зазначено в п.6 спірного кредитного договору, позичальнику надається інформація щодо ряду супутних послуг та тарифів до них у Додатку № 2, що є невід`ємною частиною цього договору, який позивачка підписала без зауважень, що підтверджується матеріалами справи та не спростовано позивачкою.

Також, необгрунтованими є доводи позивачки про те, що кредитний договір був укладений нею під впливом обману з підстав того, що банк не роз`яснив їй всіх істотних умов договору.

Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Будь-яких належних та допустимих доказів того, що спірний кредитний договір був укладений банком з позивачкою під впливом обману, останньою суду не надано, а вище наведені доводи позивачки спростовуються встановленими судом обставинами про те, що банком було у повному обсязі роз`яснено позивачці при укладанні кредитного договору про сукупну вартість кредиту, про що свідчить, зокрема, її підпис в Анкеті-заяві позичальника-фізичної особи на отримання кредиту.

Як убачається із вказаного кредитного договору, він був підписаний його сторонами, і на час його підписання ними було досягнуто згоди з усіх істотних його умов, на час укладання договору сторони володіли необхідним обсягом цивільної дієздатності, волевиявлення учасників договору було вільним та відповідало їхній внутрішній волі. Отримавши у банка грошові кошти, позичальник погодився з умовами даного договору та певний час здійснював платежі згідно його умов.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, з урахуванням результату розгляду справи, судові витрати компенсуються за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 06 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко