ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5822/19 Справа № 202/7155/18 Суддя у 1-й інстанції - Бєльченко Л. А. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справі Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 01 квітня 2019 року по справі за скаргою ОСОБА_1 на дії Шевченківського відділ державної виконавчої служби м.Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, заінтересовані особи - публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк", ОСОБА_2 , публічне акціонерне товариство "Ацент-Банк", -

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії Шевченківського відділу державної виконавчої служби м.Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (далі - Шевченківський ВДВС м.Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області) про бездіяльність посадових осіб виконавчої служби, мотивуючи її тим, що Індустріальним районним судом м.Дніпропетровська 11 липня 2011 року було видано виконавчий лист №2-617/11 про стягнення з нього на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості.

Вказував, що постановою державного виконавця від 21 липня 2011 року по виконавчому провадженню з виконання вказаного виконавчого листа №28289431 було накладено арешт на належну йому на той час 1/2 частину квартири у АДРЕСА_1 (реєстраційний номер обтяження 11410431), а постановою державного виконавця від 25 жовтня 2013 року виконавчий лист повернутий без виконання стягувачеві за заявою останнього та виконавче провадження завершено, однак арешт з його майна знятий так і не був.

Зазначав, що 28 листопада 2016 року, в позасудовому порядку, стягувачем ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено забезпечену іпотекою грошову вимогу шляхом набуття права власності на іпотечне майно: квартиру АДРЕСА_2 .

26 жовтня 2018 року він звернувся до Шевченківського ВДВС м.Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області із заявою про скасування обтяження №11410431 від 21 липня 2011 року, однак відповіді так і не отримав, а 08 листопада 2018 року у виконавчій службі йому було повідомлено про те, що надати для ознайомлення матеріали виконавчого провадження немає можливості, оскільки вони знищені у 2017 році зі спливом трирічного строку зберігання.

Звертав увагу на те, що на даний час він вже не є власником квартири, на яку накладено обтяження, при цьому обтяження наявне саме на ньому відповідно до відомостей Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Посилаючись на те, що дії Шевченківського ВДВС протиправні, оскільки державний виконавець не мав права накладати арешт на його майно, він навіть не отримував копії постанови про відкриття виконавчого провадження, так як стягувач відмовився від примусового виконання рішення суду і виконавче провадження було завершено, державний виконавець при завершенні виконавчого провадження мав зняти арешт з його майна, а тому просив суд ухвалити рішення, яким визнати протиправними дії Шевченківського ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області, які полягають у накладанні на нього обтяження №11410431 від 21 липня 2011 року у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна; визнати протиправними дії Шевченківського ВДВС м.Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області, які полягають у незнятті з нього обтяження №11410431 від 21 липня 2011 року у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна; зобов`язати Шевченківський ВДВС м.Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області скасувати обтяження №11410431 від 21 липня 2011 року, накладене постановою про накладення арешту від 21 липня 2011 року Бабушкінським ВДВС Дніпропетровського МУЮ, об`єкт обтяження - квартира, 1/2 частка, адреса АДРЕСА_1 .

Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 01 квітня 2019 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційні скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою його скаргу задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції постановляючи оскаржувану ухвалу зробив це поверхнево без з`ясування належних обставин, не взяв до уваги, що арешт наразі є недоцільним,

Правом на надання відзиву на апеляційну скаргу сторони по справі не скористались.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду скасуванню з направлення справи для продовження розгляду з наступних підстав.

В силу вимог ст.367 ч.1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п.6 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В силу вимог ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права,які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Судом першої інстанції встановлено, що 24 червня 2011 року Індустріальним районним судом м.Дніпропетровська було ухвалено рішення, котрим з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 солідарно стягнуто на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 483.570 грн.94 коп. за кредитним договором, 1.700 грн. судового збору, витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 1.950 грн.; стягнуто солідарно з ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 200 грн.

На виконання вказаного рішення суду 11 липня 2011 року було видано виконавчий лист (а.с.30).

Вказаний виконавчий лист був пред`явлений до виконання до Шевченківського (попередня назва - Бабушкінський) ВДВС м.Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області.

Постановою державного виконавця Шевченківського ВДВС м.Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області від 21 липня 2011 року накладено арешт на належну заявникові на той час 1/2 частину квартири у АДРЕСА_1 (реєстраційний номер обтяження 11410431) (а.с.13).

Постановою державного Шевченківського ВДВС м.Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області від 25 жовтня 2013 року виконавчий лист №2-1617/2011 повернутий без виконання стягувачеві за заявою останнього та виконавче провадження завершено (а.с.34).

28 листопада 2016 року, в позасудовому порядку, стягувачем ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено забезпечену іпотекою грошову вимогу шляхом набуття права власності на іпотечне майно - квартиру у АДРЕСА_1 (а.с.6).

Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що скаржник не є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 .

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

За результатами розгляду скарги у відповідності до ст. 451 ЦПК України суд постановляє ухвалу.

У разі обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали, судом першої інстанції не дослідженні саме дії державного виконавця про оскарження яких порушує питання заявник.

Колегія суддів звертає увагу, що заявник зазначає про порушення державним виконавцем норм закону під час проведення виконавчих дії та оскаржує його дії .

Відповідно до ст.260 ЦПК України ухвала, що викладається окремим документом, складається з: вступної частини із зазначенням: дати і місця її постановлення; найменування суду, прізвище та ініціалів судді (суддів); імен (найменувань) учасників справи; описової частини із зазначенням суті клопотання та імені (найменування) особи, яка його заявила, чи іншого питання, що вирішується ухвалою; мотивувальної частини із зазначенням мотивів, з яких суд дійшов висновків, і закону, яким керувався суд, постановляючи ухвалу; резолютивної частини із зазначенням: висновків суду; строку і порядку набрання ухвалою законної сили та її оскарження.

Отже, за наслідками розгляду скарги у даній справі, обґрунтованою може вважатися така ухвала, яка постановлена на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених належними доказами, які мають бути досліджені в судовому засіданні.

Проте, як вбачається з оскаржуваної ухвали, в порушення вимог п.3 ч.1 ст.260 ЦПК України, судом першої інстанції не витребувались та не досліджувались при розгляді цієї справи матеріали виконавчого провадження, ухвала суду не містить висновків щодо обставин, якими скаржник обґрунтовує доводи скарги.

Пунктом 18 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року №6 "Про практику розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах" судам роз`яснено, що за результатами розгляду скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд постановляє ухвалу, яка має відповідати вимогам ст.ст.210,213,387 ЦПК України, аналогічні положення містяться в ст.ст.260,263,451 ЦПК України в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року.

Відповідно до ст.451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Відповідно до пункту 3 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №6 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах" при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні враховувати, що Законом про виконавче провадження передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження. Так, державний виконавець зобов`язаний вживати передбачені Законом про виконавче провадження заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 11), а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (частина сьома статті 12).

Аналізуючи викладене, перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції вимогам статей 260,263,450,451 ЦПК України не відповідає.

Зазначені порушення норм процесуального права призвело до того, що суд порушив порядок, встановлений для розгляду скарг на рішення, дії, бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, неповно з`ясував обставини справи, не дотримався встановленого ст.89 ЦПК України принципу оцінки доказів, що на виконання вимог ст.379 ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції і направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.

Керуючись ст.ст.367,374,379,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 01 квітня 2019 року скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.