КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2019 року м. Київ

Унікальний номер справи № 2-341/11

Апеляційне провадження 22-ц/824/9391/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Махлай Л.Д.,

суддів Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

при секретарі Борисенко Д.В.

сторони

позивач Публічне акціонерне товариство «Банк « Фінанси та Кредит»

відповідачі ОСОБА_1

ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану через представника ОСОБА_3 , на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2013 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в :

у жовтні 2010 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просило стягнути солідарно заборгованість у розмірі 1 061 713,91 грн; яка складається із строкової заборгованості по кредиту у сумі 8 901,17 доларів США, що за курсом НБУ складає 71 147,05 грн; простроченої заборгованості по кредиту - 16 765,71 доларів США, що за курсом НБУ складає 134 008,32 грн; строкової заборгованості по процентам у розмірі 142,59 доларів США, що за курсом НБУ складає 1 139,72 грн; простроченої заборгованості по процентам - 11 369,59 доларів США, що за курсом НБУ складає 90 877,13; простроченої заборгованості по комісії - 10 205,60 грн, заборгованість по пені за несвоєчасне погашення кредиту, відсотків за користування кредитними коштами та комісії - 754 336,09 грн.

В обґрунтування позову зазначало, що 14.04.2007 між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 23-237/07-А, за яким останній отримав кредит у сумі 31 386,10 доларів США для придбання автомобіля, з терміном погашення до 16.04.2014 та оплатою по процентній ставці 10 % річних. В забезпечення виконання зобов`язань по кредитному договору з ОСОБА_2 укладено договір поруки № 23-237/07-А-П від 17.04.2007, за умовами якого поручитель зобов`язувався відповідати перед кредитором за невиконання умов договору як солідарний боржник. Також укладено договір застави автомобіля. Банк повідомив відповідачів про наявність заборгованості та про необхідність погашення боргу, проте відповідачі борг не погасили.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 08.10.2013 позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором у сумі 1 061 713,91 грн. Вирішено питання судових витрат.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 23.02.2018 заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_2 через представника подавапеляційну скаргу, у якій просить скасувати заочне рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме він не був повідомлений про день та час розгляду справи. Судом не застосовано ч. 4 ст. 559 ЦК України, яка підлягала застосуванню, оскільки порука є припиненою. Він отримав вимогу про погашення всієї суми кредиту, а тому відповідно до п. 2.3 договору поруки банк, у разі непогашення протягом місяця заборгованості, має право достроково стягнути всю суму кредиту. Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України та п. 5. 1 договору поруки порука є припиненою, якщо кредитор не пред`явив вимог до поручителя протягом шестимісячного строку від дня настання строку виконання зобов`язань за кредитним договором. Судом не враховано правові висновки Верховного Суду України щодо припинення поруки. Крім того, вважає, що позивачем надано неналежний розрахунок заборгованості, з якого неможливо зрозуміти, як відбувались зарахування грошових коштів, яка процентна складова застосована, а пеня нарахована з 2007 року без врахування позовної давності.

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 25.07.2018 заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 08.10.2013 в частині солідарного стягнення скасоване і постановлено нове, яким в задоволенні позову ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 15.05.2019 постанову Апеляційного суду м. Києва від 25.07.2018 в частині позовних вимог до ОСОБА_2 скасовано справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Апеляційний суд Київської області та Апеляційний суд міста Києва здійснювали правосуддя до початку роботи Київського апеляційного суду.

21.06.2018 Київський апеляційний суд зареєстровано в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на виконання Указу Президента «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» від 29.12.2017, а з 03.10.2018 Київський апеляційний суд розпочав свою роботу.

Ухвалою суду, внесеною до протоколу судового засідання від 02.07.2019 за клопотанням представника АТ «Банк «Фінанси та Кредит» Белінського В.А. проведена заміна позивача на правонаступника ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» (договір про відступлення права вимоги від 08.02.2018).

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розгляд справи у їх відсутності, за правилами ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 17.04.2007 між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 23-237/07-А, за яким останньому надано кредит у сумі 31 386 доларів США для придбання автомобіля з терміном погашення кредитних ресурсів до 16.04.2014 та оплатою по процентній ставці 10 % річних.

Цього ж дня між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 укладений договір поруки № 23-237/07-А-П від 17.04.2007.

Відповідно до умов вказаного договору поруки поручитель зобов`язується відповідати перед кредитором у повному обсязі за своєчасне і повне виконання зобов`язань по кредитному договору.

Відповідно до п. 2.1 договору поруки у випадку невиконання позичальником зобов`язань позичальник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

З метою забезпечення виконання зобов`язань відповідача ОСОБА_1 по кредитному договору укладений договір застави автомобіля, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляром О. Л. та зареєстровано у реєстрі за № 1348.

Відповідно до пункту 3.3 кредитного договору позичальник зобов`язався щомісячно, в термін з 1 по 10 число кожного місяця, здійснювати погашення заборгованості за виданими кредитними ресурсами у складі щомісячного ануітетного платежу, розмір якого за кредитним договором становить 522 доларів США відповідно до графіку зниження розміру заборгованості.

Відповідно до пункту 3.5 кредитного договору банк має право призупинити видачу кредитних ресурсів, відмовити позичальнику в продовженні строку дії кредитного договору, а також вимагати дострокового повернення кредитних ресурсів, оплати нарахованих процентів по ним, неустойки відповідно до кредитного договору, у разі порушення позичальником будь-яких умов кредитного договору, у тому числі за несвоєчасне або не в повному обсязі зарахування грошових коштів на погашення заборгованості за кредитом або процентах, відповідно до пунктів 3.2, 4.3, 4.4, 4.7, 4.8 кредитного договору.

Пунктом 6.1 кредитного договору встановлено, що за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів позичальник сплачує банку пеню з розрахунку 1 % від простроченої суми за кожний день прострочення. Зазначена пеня сплачується у випадку порушення позичальником строків платежів.

За період дії кредитного договору відповідач ОСОБА_1 здійснив наступні платежі: 5 719,12 доларів США - основної суми боргу; 5 053, 00 доларів США - відсотків; 8 560, 80 грн - щомісячної комісії; 2 749, 09 грн - пені.

Станом на 18.10.2010 загальна сума заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» згідно розрахунку складає 453 861 грн.

Згідно розрахунку з урахуванням збільшених позовних вимог станом на 08.10.2013 сума заборгованості за кредитним договором становить 1 061 713, 91 грн, що складається з: суми строкової заборгованості по кредиту у розмірі 8 901,17 доларів США, що за курсом Національного Банку України (далі НБУ) еквівалентно 71 147, 05 грн; суми простроченої заборгованості по кредиту у розмірі 16 765,71 доларів США, що еквівалентно 134 008, 32 грн; суми строкової заборгованості по процентам у розмірі 142,59 доларів США, що еквівалентно 1 139, 72 грн; суми простроченої заборгованості по процентам у розмірі 11 369, 59 доларів США, що еквівалентно 90 877, 13 грн; суми простроченої заборгованості по комісії у розмірі 10 205, 60 грн; заборгованості по пені за несвоєчасне погашення кредиту, відсотків за користування кредитними коштами та комісії у сумі 754 336, 09 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що банк виконав зобов`язання щодо надання кредиту, а відповідачі порушили умови договору щодо повернення кредиту.

Рішення суду в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_1 не оскаржується, а відтак в апеляційному порядку не перевіряється.

Стягуючи заборгованість з поручителя суд першої інстанції виходив з того, що поручитель як солідарний боржник має нести відповідальність у такому ж розмірі, що і позичальник.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 цього ж Кодексу, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Положення ч. 4 ст. 559 ЦК України містить три самостійні підстави припинення поруки в залежності від того, яких умов досягли сторони при укладенні кредитного договору та договору поруки.

Якщо сторони визначили у договорі поруки строк припинення поруки, то порука припиняється у визначений у договорі строк.

Припинення поруки за умови, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя передбачено у тому випадку, якщо договором поруки не встановлено строку припинення поруки.

Припинення поруки за умови, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки передбачено у тому випадку, коли не встановлений строк основного зобов`язання.

Згідно з п. 6.2 договору поруки цей договір діє до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України). Натомість, календарна дата або вказівка на подію, яка має неминуче настати, є терміном (ч. 2 ст. 252 ЦК України).

Отже, умови договору поруки про його дію до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань не встановлюють строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України. У такому разі застосовується припис ч. 4 ст. 559 ЦК України у редакції чинній час виникнення спірних правовідносин, про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимоги до поручителя.

Саме такі висновки, викладені у постановах Верховного Суду України від 24.09.2014 № 6-106цс14, від 20.04.2016 № 6-2662цс15, від 22.06.2016 № 6-368цс16, від 29.06.2016 № 6-272цс16, від 29.03.2017 № 6-3087цс16, від 14.06.2017 № 644/6558/15-ц, а також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 2-1169/11, від 05.06.2019 у справі № 523/3082/14 ц, від 19.06.2019 у справі № 523/8249/14ц.

Строк, передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України є преклюзивним, а тому його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові у позові.

Відповідно умов кредитного договору погашення заборгованості мало відбуватися шляхом щомісячного внесення позичальником ануїтетного платежу, який включає в себе тіло кредиту та проценти за користування кредитними коштами та у загальній сумі становить 522 доларів США. Позичальник зобов`язався вносити такий платіж у термін з 1 по 10 число кожного місяця (п. 3.2 кредитного договору та додаток № 1 до договору).

Отже, сторони кредитного договору встановили, що основне зобов`язання позичальник виконує шляхом виконання окремих зобов`язань з внесення щомісячних платежів за цим договором згідно з додатком № 1 до нього.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку, а тому передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, строк пред`явлення кредитором вимоги до поручителя про повернення заборгованості за платежами, які позичальник був зобов`язаний згідно з умовами кредитного договору вносити періодично, має обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Порука за кожним із зобов`язань, визначених періодичними платежами, припиняється після шести місяців з моменту спливу строку погашення кожного чергового платежу. Пред`явлення кредитором вимоги до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку виконання частини основного зобов`язання, визначеної періодичним платежем, є підставою для відмови у задоволенні такої вимоги у зв`язку з припиненням поруки за відповідною частиною основного зобов`язання. Порука за кожним із зобов`язань, визначених періодичними платежами, припиняється після шести місяців з моменту спливу строку погашення кожного чергового платежу. Пред`явлення кредитором вимоги до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку виконання частини основного зобов`язання, визначеної періодичним платежем, є підставою для відмови у задоволенні такої вимоги у зв`язку з припиненням поруки за відповідною частиною основного зобов`язання.

З розрахунку заборгованості вбачається, що останній платіж на погашення тіла кредиту позичальником здійснено 24.12.2008.

Суд на зазначені обставини уваги не звернув та помилково вважав, що порука є чинною протягом всього строку дії кредитного договору.

Позивач звернувся з даним позовом 27.10.2010. У позові кредитор ставить вимогу про дострокове стягнення всієї суми кредиту.

Відтак поручитель має нести солідарну відповідальність разом з позичальником лише по сумах, нарахованих за період з 24.06.2010 по 27.10.2010, оскільки лише цей період знаходиться в межах шестимісячного строку, передбаченого ч. 4 ст. 559 ЦК України (24.12.2008 + 6 місяців припинено поруку, 24.06.2009 + 6 місяців припинено поруку, 24.12.2009 + 6 місяців припинено поруку) та строку кредитного договору, зміненого позивачем в односторонньому порядку шляхом подання позовної вимоги про дострокове стягнення всієї суми кредиту.

Заявивши вимогу про дострокове стягнення всієї суми кредиту позивач тим самим в односторонньому порядку змінив строк виконання основного зобов`язання. Таке право кредитора передбачено як умовами кредитного договору так і ст. 1050 ЦК України. Разом з тим, у такому випадку нарахування позивачем процентів та неустойки, за умовами, які передбачені договором є безпідставним, оскільки умовами договору не передбачено нарахування цих сум, у разі, якщо строк договору закінчився, а зобов`язання залишилося невиконаним.

Сторони визначили валютою кредитування - долари США.

Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Сторони визначили суму кредитування у іноземній валюті доларах США. Позивач просив стягнути суму заборгованості у національній валюті гривні, при цьому розрахунки заборгованості проводив, виходячи з грошового еквіваленту іноземної валюти на день подачі позову, а надалі на день подачі заяви про збільшення позовних вимог.

Враховуючи, що сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, а не на день ухвалення рішення, колегія суддів вважає за необхідне розмір заборгованості, який підлягає стягненню вказати у іноземній валюті - доларах США, як передбачено умовами договору. Позивач є банківською установою та поручитель не оскаржує договір з підстав відсутності у банку ліцензії на здійснення операцій з іноземною валютою.

Зазначення розміру стягнення у іноземній валюті у даному випадку не буде виходом за межі позовних вимог, оскільки за обставинами справи позивач нараховує заборгованість від суми кредиту у доларах США. Виходячи з того, що платежі на погашення кредиту здійснювалися за умовами договору також в іноземній валюті, нарахування заборгованості по процентам позивач також здійснив у іноземній валюті.

Відтак позивач має право на отримання кредитних коштів та інших платежів у тій валюті, яка передбачена умовами кредитного договору, або в еквіваленті до національної валюти на день платежу.

Колегія суддів не може погодитися з доводами представника апелянта про те, що оскільки позивач не надав розрахунок заборгованості поручителя з урахуванням періоду, за який порука припинена, то у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

За умовами кредитного договору встановлено щомісячний ануїтетний платіж, який включає в себе тіло кредиту та проценти за користування кредитними коштами і становить 522 доларів США. Відтак незалежно від наданого банком розрахунку заборгованості по тілу кредиту та відсоткам за користування кредитом як сам відповідач, так і суд має можливість визначити розмір заборгованості, який існує в межах строку дії поруки. Відповідач будь - яких своїх розрахунків не надав.

Виходячи з графіка погашення кредиту за період з 24 червня по 27 жовтня 2010 року мало бути сплачено ануїтетними платежами в рахунок погашення кредиту 1 425,30 доларів США та в рахунок погашення процентів за користування кредитом 662,70 доларів США, а тому саме ці суми підлягають стягненню з поручителя солідарно з боржником.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач направив поручителю вимогу про дострокове погашення всієї суми кредиту та змінив строк виконання договору ще до подачі позову доказами не підтверджені. У матеріалах справи наявні вимоги до позичальника та поручителя від 22.10.2008, 18.12.2008, 14.01.2009, 15.07.2009, 09.09.2010, проте у зазначених вимогах кредитор просив погасити прострочені платежі та не ставив вимог про дострокове погашення всієї суми кредиту. Умовами кредитного договору не передбачено, що у разі прострочення сплати щомісячних платежів строк договору автоматично змінюється та вважається таким, що настав. За вказаних обставин доводи апеляційної скарги про те, що порука припинена відносно всіх платежів суперечать встановленим у справі обставинам.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що банк не надав розрахунку по пені у межах строку дії поруки та ця обставина є підставою для відмови в позові в частині вимог про стягнення пені відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 13.06.2018 у справі № 408/8040/12.

Згідно з п. 4.7 позичальник щомісяця, в строк з 1 по 10 число кожного місяця, сплачує щомісячну комісійну винагороду за надання кредитних ресурсів у сумі 253,6 грн.

Встановлена банком в кредитному договорі щомісячна комісія за супроводження кредиту є платою за дії, які банк здійснює на власну користь і тому ця умова договору є такою, що суперечить чинному законодавству (пункт 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 № 168).

Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою визначенні Закону України «Про захист прав споживачів» є нікчемною.

Оскільки у пункті 4.7 кредитного договору банк встановив обов`язкові платежі за свої дії, на власну користь, така умова договору є нікчемною та не породжує зобов`язань щодо сплати такої комісії.

Тим більше позичальником вже сплачена банку комісійна винагорода за розрахунково - касове обслуговування у сумі 792,50 грн одноразово у день підписання договору (п. 7.8 договору).

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості з поручителя підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про стягнення з поручителя солідарно з позичальником 1 425,30 доларів США по тілу кредиту та 662,70 доларів США процентів за користування кредитом. В решті позовних вимог до ОСОБА_2 слід відмовити.

Враховуючи, що позов подано у жовтні 2010 року та судовий збір і витрати на інформаційно - технічне забезпечення сплачені за законодавством, що діяло на час подачі позовної заяви, а судом першої інстанції судові витрати стягнуто з кожного з відповідачів окремо, підстави для перерозподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2013 року в частині стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_2 солідарно з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» заборгованість за період з 24 червня 2010 року по 27 жовтня 2010 року у сумі 1 425,30 доларів США по тілу кредиту, 662,70 доларів США - процентів за користування кредитом. В решті позовних вимог до ОСОБА_2 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення постанови до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови виготовлений 23.07.2019.

Головуючий Л. Д. Махлай

Судді А. М. Стржеус

О. І. Шкоріна