КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2019 року м. Київ

Унікальний номер справи № 369/196/16-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/9821/2019

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Саліхова В.В., Соколової В.В.,

при секретарі - Слободяник Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 лютого 2019 року, ухвалене під головуванням судді Дубас Т.В., по справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про захист авторських прав та стягнення компенсації, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2015 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив захистити його авторські права, що були порушені ФОП ОСОБА_1 , та стягнути з нього суму компенсації в розмірі 20 мінімальних заробітних плат - 27 560,00 грн., судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування вимог позовної заяви посилався на те, що на його замовлення був створений твір із зображенням хлопчини, одягненого в національний одяг та з прапором України у руках з написом «ІНФОРМАЦІЯ_2». За умовами авторського договору замовлення до позивача перейшли виключні майнові права. У грудні 2015 року позивачем було зафіксовано та встановлено, що на сайті інтернет-магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », на якому господарську діяльність здійснює ФОП ОСОБА_1 , здійснюється публічний показ та розповсюдження товару, а саме: чохла-накладки на телефон з малюнком, який є переробленим твором образотворчого мистецтва, авторські права на який належать позивачу. Таким чином, відповідач порушив його права шляхом публічного показу примірника переробленого товару та розповсюдження товару без його згоди (т. 1 а.с. 1-15).

У запереченнях на позовну заяву представник ОСОБА_1 - адвокат Гурез І.О. зазначив, що ОСОБА_2 не є автором твору, а тому є неналежним позивачем. Вважає, що позивачем не доведено авторства на об`єкт інтелектуальної власності та не доведено, що саме ФОП ОСОБА_1 порушив його права шляхом продажу чохла-накладки на телефон з малюнком. Вказував, що словосполучення «ІНФОРМАЦІЯ_2»не є оригінальним, тому не відноситься до об`єктів авторського права, а малюнок відрізняється від того, який зображено в акті прийому-передачі роботи до авторського договору замовлення від 05 вересня 2011 року. Враховуючи вказане, просив відмовити у задоволенні позовної заяви (т. 1 а.с. 23-29).

Справа розглядалась судами неодноразово (т. 1 а.с. 70-73, 114-119, 152-153)

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 лютого 2019 року позов ОСОБА_2 до ФОП ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію за порушення авторських прав у розмірі 41 730,00 грн. Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 560,28 грн. У решті позову відмовлено (т. 2 а.с. 2-7).

Не погодившись з рішенням районного суду, 07 червня 2019 року ФОП ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (т. 2 а.с. 14-32).

В апеляційній скарзі, посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, зазначив, що суд першої інстанції не дослідив належним чином письмові докази у справі, а саме відеозапис від 08 липня 2014 року відповідно до якого позивач особисто дозволив будь-кому використання твору без отримання позивачем матеріальної винагороди. Позивач не забороняв використання твору, майнові права на який належать йому на підставі договору. Доказів того, що відповідач був повідомлений позивачем про заборону використання твору суду надано не було. Також зазначив, що позивач не довів, що саме відповідач продав чохол для телефону , оскільки на товарному чеку міститься підпис, який не належить ФОП ОСОБА_1 , а інших найманих осіб не має. Вказував, що з наданого позивачем товарного чеку неможливо встановити чи дійсно було придбано чохол з нанесеним малюнком «ІНФОРМАЦІЯ_2». Крім того, позивачем не доведено, що відповідачем здійснюється господарська діяльність на сайті інтернет-магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та що товар придбано саме у магазині відповідача.

16 липня 2019 року ОСОБА_2 подав до Київського апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги у повному обсязі та рішення залишити без змін (т. 2 а.с. 68-74).

У судовому засіданні представник ФОП ОСОБА_1 - адвокат Гурез І.О. підтримала апеляційну скаргу і просила її задовольнити. Позивач ОСОБА_2 заперечував проти скарги і просив її відхилити.

Відповідач ФОП ОСОБА_1 до суду не прибув, був сповіщений під особистий підпис, тобто належним чином, про що у справі є докази (т. 2 а.с.59-61).

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.

Судом встановлено, що 05 серпня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений авторський договір замовлення, предметом якого було створення і передача замовнику твору образотворчого мистецтва - портрету, в строк до 05 вересня 2011 року (т. 1 а.с. 9-11).

У п. 2.2 договору сторони погодили, що автор зобов`язується разом з носієм твору передати (відчужити) замовнику майнові права на твір, а саме: право на використання твору; виключне право дозволу на використання твору; право перешкоджати неправомірному використанню твору, в тому числі забороняти таке використання.

Відповідно до умов договору був створений твір образотворчого мистецтва із зображенням хлопчини у вишитій сорочці на тлі українського прапора із щитом зеленого кольору з оригінально виконаним підписом «ІНФОРМАЦІЯ_2».

Згідно з актом прийому-передачі роботи по авторському договору замовлення від 05 вересня 2011 року автор ОСОБА_3 створила та передала замовнику твір образотворчого мистецтва. У акті зазначено, що автор відповідно до п. 2.2. авторського договору передає замовнику майнові права, а саме: право на використання твору; виключне право дозволяти використання твору; право перешкоджати неправомірному використанню твору, в тому числі забороняти таке використання (т. 1 а.с 12-13).

01 квітня 2016 року Державна служба інтелектуальної власності України розглянула заяву ОСОБА_2 про реєстрацію авторського договору від 05 серпня 2011, № б/н про передачу (відчуження) майнових прав і прийняла рішення зареєструвати авторський договір, відповідно до якого майнові права на твір образотворчого мистецтва «ІНФОРМАЦІЯ_2»; автор ОСОБА_3 , передаються останньою ОСОБА_2 повністю, реєстраційний номер 2928 (т. 1 а.с. 165).

Рішенням Державної служби інтелектуальної власності України про реєстрацію авторського права на твір від 30 травня 2016 року НОМЕР_3 зареєстровано авторське право на твір образотворчого мистецтва «ІНФОРМАЦІЯ_2», на підтвердження чого видано свідоцтво про реєстрацію авторського права на твір НОМЕР_4 (т. 1 а.с. 166, 167).

Законодавство України про авторське право і суміжні права базується на Конституції України і складається з відповідних норм Цивільного кодексу України, цього Закону, законів України, «Про кінематографію», «Про телебачення і радіомовлення», «Про видавничу справу», «Про розповсюдження примірників аудіовізуальних творів та фонограм» та інших законів України, що охороняють особисті немайнові права та майнові права суб`єктів авторського права і суміжних прав.

Відповідно до ст. 54 Конституції України громадянам гарантується свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, захист інтелектуальної власності, їхніх авторських прав, моральних і матеріальних інтересів, що виникають у зв`язку з різними видами інтелектуальної діяльності. Кожний громадянин має право на результати своєї інтелектуальної, творчої діяльності; ніхто не може використовувати або поширювати їх без його згоди, за винятками, встановленими законом.

Згідно з ст. 1, п. 8 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про авторське право і суміжні права» об`єктами авторського права є твори у галузі науки, літератури і мистецтва, зокрема, твір образотворчого мистецтва - скульптура, картина, малюнок, гравюра, літографія, твір художнього (у тому числі сценічного) дизайну тощо. Охороні за цим Законом підлягають всі твори, зазначені у частині першій цієї статті, як оприлюднені, так і не оприлюднені, як завершені, так і не завершені, незалежно від їх призначення, жанру, обсягу, мети (освіта, інформація, реклама, пропаганда, розваги тощо).

За змістом ст. 11 Закону України «Про авторське право і суміжні права» первинним суб`єктом, якому належить авторське право, є автор твору. За відсутності доказів іншого автором твору вважається особа, зазначена як автор на оригіналі або примірнику твору (презумпція авторства). Авторське право на твір виникає внаслідок факту його створення. Для виникнення і здійснення авторського права не вимагається реєстрація твору чи будь-яке інше спеціальне його оформлення, а також виконання будь-яких інших формальностей.

Згідно з ч. 5 ст. 11 Закону України «Про авторське право і суміжні права» суб`єкт авторського права для засвідчення авторства (авторського права) на оприлюднений чи не оприлюднений твір, факту і дати опублікування твору чи договорів, які стосуються права автора на твір, у будь-який час протягом строку охорони авторського права може зареєструвати своє авторське право у відповідних державних реєстрах. Державна реєстрація авторського права і договорів, які стосуються права автора на твір, здійснюється Установою відповідно до затвердженого Кабінетом Міністрів України порядку. Установа складає і періодично видає каталоги всіх державних реєстрацій. Про реєстрацію авторського права на твір Установою видається свідоцтво. За видачу свідоцтва сплачується державне мито, кошти від сплати якого перераховуються до Державного бюджету України. Розмір і порядок сплати державного мита за видачу свідоцтва визначаються законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про авторське право і суміжні права» до майнових прав автора (чи іншої особи, яка має авторське право) належать: виключне право на використання твору; виключне право на дозвіл або заборону використання твору іншими особами. Майнові права автора (чи іншої особи, яка має авторське право) можуть бути передані (відчужені) іншій особі згідно з положеннями статті 31 цього Закону, після чого ця особа стає суб`єктом авторського права.

Згідно з п. 3, 6 ч. 3 вказаної статті виключне право автора (чи іншої особи, яка має авторське право) на дозвіл чи заборону використання твору іншими особами дає йому право дозволяти або забороняти: публічну демонстрацію і публічний показ; переробки, адаптації, аранжування та інші подібні зміни творів.

Статтею 31 Закону України «Про авторське право і суміжні права» визначено, що автор (чи інша особа, яка має авторське право) може передати свої майнові права, зазначені у статті 15 цього Закону, будь-якій іншій особі повністю чи частково. Передача майнових прав автора (чи іншої особи, яка має авторське право) оформляється авторським договором. Майнові права, що передаються за авторським договором, мають бути у ньому визначені. Майнові права, не зазначені в авторському договорі як відчужувані, вважаються такими, що не передані.

Ураховуючи зазначені норми матеріального права у контексті наведених обставин справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що майнові права автора на твір образотворчого мистецтва, на якому зображено хлопчину, одягненого в національний одяг з прапором України в руках з написом «ІНФОРМАЦІЯ_2», належать позивачу.

При цьому, представник ФОП ОСОБА_1 - адвокат Гурез І.О. в суді апеляційної інстанції не заперечувала належність позивачу ОСОБА_2 прав на вищевказаний твір образотворчого мистецтва про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання.

Судом також встановлено, що 23 грудня 2015 року на сайті інтернет-магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1»позивачем зафіксовано факт публічного показу та розповсюдження (реалізації, продажу) наступного товару: чохол накладка для телефону з нанесеним малюнком «ІНФОРМАЦІЯ_2», в якому відтворено перероблений твір образотворчого мистецтва, авторські права на який належать ОСОБА_2 .

Позивачем через вказаний сайт веб-сторінки ІНФОРМАЦІЯ_3 замовлено чохол-накладку для телефону з нанесеним малюнком «ІНФОРМАЦІЯ_2».

24 грудня 20145 року позивач особисто забрав замовлений товар з ринку та сплатив за нього грошові кошти.

Реалізація вказаного товару підтверджено товарним чеком від 24 грудня 2015 року, на якому проставлено печатку ФОП ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 8).

Публічний показ і реалізацію товару позивач підтвердив також за допомогою скрін-шота зі сторінки товару на сайті інтернет-магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1», відеозаписів з фіксацією процесу замовлення товару на сайті та отримання товару у магазині відповідача (т. 1 а.с. 32 (диск).

Дійсно, як вбачається з відеозаписів, позивач замовив на вказаному сайті 2 чохли із переробленим зображенням твору образотворчого мистецтва, авторські права на який належать позивачу, та отримав вказаний товар у пункті продажу. При цьому, на відеозаписі зафіксовано, що позивач придбав чохли, сплатив за них кошти готівкою продавцю та отримав від нього товарний чек (який міститься у матеріалах справи) з печаткою ФОП ОСОБА_1 , а також на прохання позивача було надано копію виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців про реєстрацію ФОП ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 5).

Факт переробки оригінального твору ОСОБА_2 підтверджується експертним дослідженням від 03 березня 2016 року, проведеного експертом Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Черненко Л.А. Так, в результаті проведеного дослідження шляхом аналізу та порівняння істотних елементів об`єктів, які були надані на дослідження, з урахуванням результатів порівняльного дослідження, експертом було встановлено, що при створенні твору, зображеного на товарі мало місце відтворення та переробка оригінального твору в місці розташування голови та тла зображувальної частини композиції (т. 1 а.с. 39-55).

До аналогічного висновку прийшов у своєму дослідженні від 10 березня 2016 року і кандидат мистецтвознавства, доцент, член Національної спілки художників України з 1992 року, ОСОБА_5 , зазначивши, що порівняння малюнків до творів з твором ОСОБА_2 дозволяє віднайти істотну подібність елементів композиції. Особа, яка створила малюнок, втілений на товарах, виконала його шляхом «заміни голови», зображеного на творі хлопця, головою козака.

При створенні товару, було використано значну частину твору, авторські права на який належить заявнику. Використання твору заявника відбулося шляхом переробки, яка не призвела до виникнення нового твору, адже малюнок, який представлений на товарі, було створено шляхом переробки та відтворення твору ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 56-58).

За приписами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Врахувавши вищезазначене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що наведені докази підтверджують, що зображення, відтворені на продукції, яку реалізував відповідач, є переробленими, похідними по відношенню до твору позивача, який створено в результаті порушення авторських прав останнього.

Відповідно до ст. 1 ЗаконуУкраїни «Про авторське право і суміжні права» відтворення - виготовлення одного або більше примірників твору, відеограми, фонограми в будь-якій матеріальній формі, а також їх запис для тимчасового чи постійного зберігання в електронній (у тому числі цифровій), оптичній або іншій формі, яку може зчитувати комп`ютер.

Щодо переробки твору, ст. 2 Бернської конвенції про охорону літературних і художніх творів встановлює, що переклади, адаптації, музичні аранжування та інші переробки літературного або художнього твору охороняються нарівні з оригінальними творами без шкоди права автора оригінального твору.

Крім того, ст. 12 Бернської конвенції про охорону літературних і художніх творів наголошує, що автори літературних і художніх творів користуються виключним правом дозволяти переробки, аранжування та інші зміни своїх творів.

У ст. 1 вказаного Закону визначено, що контрафактний примірник твору, фонограми, відеограми - примірник твору, фонограми чи відеограми, відтворений, опублікований і (або) розповсюджуваний з порушенням авторського права і (або) суміжних прав, у тому числі примірники захищених в Україні творів, фонограм і відеограм, що ввозяться на митну територію України без згоди автора чи іншого суб`єкта авторського права і (або) суміжних прав, зокрема з країн, в яких ці твори, фонограми і відеограми ніколи не охоронялися або перестали охоронятися.

Відповідно до Національного стандарту №4 «Оцінка майнових прав інтелектуальної власності», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 жовтня 2007 року №1185 контрафактна продукція - це продукція або примірник, які випускаються, відтворюються, публікуються, розповсюджуються, реалізуються тощо з порушенням майнових прав інтелектуальної власності.

При цьому, особа, яка розповсюджує об`єкти авторського права і (або) суміжних прав без дозволу суб`єкта такого права, несе відповідальність за порушення виключних прав на цей твір і в тому випадку, коли контрафактну продукцію нею отримано за договорами з третіми особами.

Відповідно до п. б ст. 50 ЗаконуУкраїни «Про авторське право і суміжні права» розповсюдження контрафактних примірників творів, фонограм, відеограм і програм організацій мовлення є порушенням авторського права і (або) суміжних прав, що дає підстави для судового захисту.

З огляду на викладене, у контексті положень ст. 50 Закону України «Про авторське право і суміжні права», суд приходить до висновку, що відповідачем допущене порушення авторського права, що дає підстави для судового захисту.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач, посилаючись на порушення відповідачем його авторських прав, просив стягнути з відповідача грошову компенсацію в розмірі 20 мінімальних заробітних плат - 27 560,00 грн. (станом на день подання позову).

Пунктом «г» ч. 1 ст. 52 Закону України «Про авторське право і суміжні права» суб`єкти авторського права і (або) суміжних прав мають право подавати позови до суду про відшкодування збитків (матеріальної шкоди), включаючи упущену вигоду, або стягнення доходу, отриманого порушником внаслідок порушення ним авторського права і (або) суміжних прав, або виплату компенсацій.

Згідно з п. «г» ч. 2 ст. 52 Закону України «Про авторське право і суміжні права» суд має право постановити рішення чи ухвалу про виплату компенсації, що визначається судом як паушальна сума на базі таких елементів, як подвоєна, а у разі умисного порушення - як потроєна сума винагороди або комісійні платежі, які були б сплачені, якби порушник звернувся із заявою про надання дозволу на використання оспорюваного авторського права або суміжних прав замість відшкодування збитків або стягнення доходу.

При визначенні компенсації, яка має бути виплачена замість відшкодування збитків чи стягнення доходу, суд зобов`язаний у встановлених пунктом «г» цієї частини межах визначити розмір компенсації, враховуючи обсяг порушення та (або) наміри відповідача.

За роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав» №5 від 04 червня 2010 року при вирішенні відповідних спорів судам слід мати на увазі, що компенсація підлягає виплаті у разі доведення факту порушення майнових прав суб`єкта авторського права і (або) суміжних прав, а не розміру заподіяних збитків. Таким чином, для задоволення вимоги про виплату компенсації достатньо наявності доказів вчинення особою дій, які визнаються порушенням авторського права і (або) суміжних прав. Для визначення суми такої компенсації, яка є адекватною порушенню, суд має дослідити: факт порушення майнових прав та яке саме порушення допущено; об`єктивні критерії, що можуть свідчити про орієнтовний розмір шкоди, завданої неправомірним кожним окремим використанням об`єкта авторського права і (або) суміжних прав; тривалість та обсяг порушень (одноразове чи багаторазове використання спірних об`єктів); розмір доходу, отриманий унаслідок правопорушення; кількість осіб, право яких порушено; наміри відповідача; можливість відновлення попереднього стану та необхідні для цього зусилля тощо. При цьому слід враховувати загальні засади цивільного законодавства, встановлені статтею 3 ЦК ( 435-15 ), зокрема справедливість, добросовісність та розумність. Відповідні мотиви визначення розміру компенсації повинні бути наведені в судовому рішенні.

Розмір компенсації визначається судом виходячи з позовних вимог, однак не може бути меншим від 10 і не може перевищувати 50000 мінімальних заробітних плат, які встановлені законом на час ухвалення рішення у справі.

Відповідно до п. 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06 грудня 2016 року №1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року.

Водночас виплата згаданої компенсації підпадає під ознаки «інших виплат», про які йдеться у наведеному приписі Закону України від 06 грудня 2016 року №1774-VІІІ, тобто розмір мінімальної заробітної плати, визначений цим Законом, на даний час не підлягає застосуванню як розрахункова величина при визначені компенсації, пов`язаної з порушенням авторського права і (або) суміжних прав.

Отже, при визначені розміру відповідної компенсації слід виходити з приписів вказаного Закону та застосовувати розрахункову величину у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року.

Встановивши, що виключні майнові авторські права на твір образотворчого мистецтва, на якому зображено хлопчину, одягненого в національний одяг з прапором України в руках, належать ОСОБА_2 , тоді як з боку ФОП ОСОБА_1 мало місце використання (відтворення шляхом переробки) даного зображення шляхом продажу відповідного товару із зображенням згаданого об`єкта авторського права за відсутності необхідного дозволу позивача, суд дійшов правильного висновку щодо порушення відповідачем майнових авторських прав позивача та наявність правових підстав для стягнення компенсації.

Проте суд при здійсненні розрахунку компенсації виходив з розміру мінімальної заробітної плати на дату винесення рішення по справі (4 173,00 грн.) та стягнув 10 мінімальних заробітних плат з відповідача у сумі 41 730,00 грн., не врахувавши вищенаведені норми матеріального права.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» установлено прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2019 року - 1921,00 грн.

З урахуванням викладеного та відсутності доказів реалізації відповідачем більшої кількості контрафактної продукції, окрім двох придбаних позивачем, колегія суддів дійшла висновку про стягнення з ФОП ОСОБА_1 суми 19210 грн. (мінімальна ставка визначена Законом) компенсації за порушення авторських прав.

Доводи апеляційної скарги, що позивач дозволив будь-кому використання твору без отримання позивачем матеріальної винагороди не підтверджені відповідачем належними та допустимими доказами. При цьому відеозапис розмови позивача з представником одного із телевізійних каналів не містить такого дозволу на використання зображення.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивач не довів факту порушення саме відповідачем його авторських прав шляхом продажу чохлів спростовуються письмовими доказами та відеозаписами, що містяться в матеріалах справи.

Посилання апелянта на протиправне використання під час реалізації контрафактної продукції фінансових і платіжних документів із зазначенням ФОП ОСОБА_1 , колегія суддів відхилила, оскільки до суду не надано доказів звернення відповідача із заявою до правоохоронних органів. При цьому, у випадку набрання законної сили вироком суду у кримінальній справі за результатами оцінки наведених відповідачем вищевказаних обставин, відповідач ФОП ОСОБА_1 не позбавлений права заявити про перегляд судового рішення у цій справі за нововиявленими обставинами.

Інші доводи апеляційної скарги висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 УПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до вимог ст. 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції у постанові визначає новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_1 задоволено частково з ухваленням нового рішення, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме 560,28 грн. витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги та касаційної скарги (535,92 грн. + 584,64 грн. = 1120,56 грн./2), сплата яких підтверджується квитанціями (т. 1 а.с. 78, 141).

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 лютого 2019 року скасувати ухвалити нове.

Позов ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про захист авторських прав та стягнення компенсації задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) компенсацію за порушення авторських прав у розмірі 19 210 (дев`ятнадцять тисяч двісті десять) грн. 00 коп.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) 560 (п`ятсот шістдесят) грн. 28 (двадцять вісім) коп. судового збору за розгляд справи судом апеляційної та касаційної інстанції.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 23 липня 2019 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

В.В. Саліхов

В.В. Соколова