П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2019 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 263/16543/17

Номер провадження 22-ц/804/1856/19

Донецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Ткаченко Т.Б. (суддя-доповідач), Кочегарової Л.М., Попової С.А.

секретар - Єфремова О.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 28 травня 2019 року, у складі судді Шевченко О.А., повний текст рішення виготовлено 06 червня 2019 року

у справі за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2 , ОСОБА_3

третя особа: Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Маріупольської міської ради

про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на нерухоме майно, визнання права власності на нерухоме майно та визначення уповноваженої особи для подачі заяви державному реєстратору,

В с т а н о в и в:

18 грудня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Маріупольської міської ради, третя особа: ОСОБА_3 про скасування державної реєстрації права власності.

27 грудня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з новою редакцією позову та 20 лютого 2018 року, уточнивши свої вимоги, в якості відповідачів зазначила ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третьою особою - Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Маріупольської міської ради, подав заяву про заміну відповідача та третьої особи, просила скасувати рішення державного реєстратора від 12 травня 2009 року про реєстрацію 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 на ОСОБА_2 на підставі мирової угоди 2-257/2008 від 06 квітня 2009 року; визнати право власності на 1/3 квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 ; призначити уповноважену особу для подання заяви державному реєстратору про внесення змін у державні реєстри відносно реєстрації права власності на 1/3 вказаної квартири за ОСОБА_3 .

В мотивування позову зазначила, що 12 травня 2009 року державним реєстратором речових прав на нерухоме майно здійснено реєстрацію 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 на ОСОБА_2 на підставі мирової угоди року 2-257/2008 від 06 квітня 2009 року, яка укладена між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про передачу батьку ОСОБА_2 права власності на 1/3 частину спірної квартири у рахунок погашення ОСОБА_3 заборгованості у розмірі 250000 грн.

21 січня 2013 року Апеляційним судом Донецької області скасовано ухвалу Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області, якою затверджено мирову угоду № 2-257/2008 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , цивільну справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30 вересня 2013 року у справі № 263/937/13-ц відмовлено у затверджені мирової угоди та стягнуто із ОСОБА_3 250000 грн. на користь ОСОБА_2 , а також 3046,46 грн. на користь ОСОБА_9 .

З 28 квітня 2015 року ОСОБА_1 є спадкоємцем після смерті ОСОБА_9 .

В Центральному (Жовтневому) відділі державної виконавчої служби м.Маріуполь перебуває три виконавчих провадження про стягнення із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_9 більше 225000 грн., які після заміни стягувача стягуються на користь ОСОБА_1

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у добровільному порядку відмовляються скасувати реєстрацію 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , оскільки буде поновлений попередній запис про право власності ОСОБА_3 , що дозволить звернути стягнення на цю частку та погасити частину боргу перед позивачем.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 28 травня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Державний реєстратор - Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на нерухоме майно та визнання права власності на нерухоме майно відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Зокрема зазначила, що метою позову є не визнання права власності, а виключно перереєстрація права власності з старого до нового Реєстру у зв`язку з ухиленням власника від такої перереєстрації вже належного йому права власності на нерухоме майно.

Вказує, що судом у порушення ст.ст.263-265 ЦПК України не застосовано норми права, які вказано нею у позові, не досліджено та не дано оцінки письмовим доказам.

Суд вийшов за межі позовної заяви, оскільки з оскаржуваного рішення вбачається, що мирова угода, скасована Апеляційним судом Донецької області, є дійсною.

Судом залишено поза увагою, що позовна вимога про скасування реєстрації права власності 1/3 квартири на ОСОБА_2 була виконана суддею Кір`яковою Н.П. - призначено уповноважену особу, яка подала заяву про скасування реєстрації, тому реєстрацію скасовано під час розгляду справи.

При ухваленні рішення суд послався на ст.ст.316, 317, 392 ЦК України та ст.26 Закону України, які не мають відношення до спірних правовідносин та не застосував відповідних норм права: п.1 ч.1 ст.2, ч.1 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ч.3 ст.182, ч.4 ст.334 ЦК України.

Відповідно до положень ст.360 ЦПК України відповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третьою особою Відділом державної реєстрації речових прав на нерухоме майно на адресу апеляційного суду відзив не подано.

В судове засідання апеляційного суду відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , а також представник третьої особи Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с.150, 151, 152, 153, 157). Від представника ОСОБА_2 - ОСОБА_13 на адресу апеляційного суду надійшла заява про розгляд справи без їх участі (а.с.168). Відділом державної реєстрації речових прав на нерухоме майно подано до суду апеляційної інстанції письмові пояснення, в яких міститься заява про розгляд справи у їх відсутності (а.с.158-159).

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_14 , який просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з таких підстав.

Відповідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що державний реєстратор, здійснюючи державну реєстрацію права власності 1/3 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 , на ОСОБА_2 , на підставі мирової угоди від 06 квітня 2009 року № 2-257/2008, діяв відповідно до вимог закону.

Суд прийшов до висновку, що вимога про скасування рішення державного реєстратора від 12 травня 2009 року про реєстрацію 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 на ОСОБА_2 на підставі мирової угоди від 06 квітня 2009 року № 2-257/2008 задоволенню не підлягає, виходячи з того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є не належними відповідачами у справі, оскільки до їх повноважень, як фізичних осіб, не відноситься питання проведення реєстрації або її скасування на нерухоме майно.

Щодо вимоги про визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , посилаючись на положення ст.392 ЦК України, суд також прийшов до висновку, що позивач не наділена повноваженнями на захист права власності у цій справі, тому і вимоги у цій частині не підлягають задоволенню.

Суд прийшов до висновку, що у разі добровільного не проведення реєстрації права власності на попереднього власника зацікавлена особа не позбавлена права оспорити саме дії або бездіяльність державного реєстратора, з цих підстав позовні вимоги не заявлялись.

Суд прийшов до висновку, що позовна вимога про призначення уповноваженої особи для подачі заяви державному реєстратору про внесення змін до державного реєстру відносно реєстрації права власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 не ґрунтується на вимогах законодавства, а саме ст. 26 Закону Україну «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

З такими висновками апеляційний суд не може не погодитись, виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 14 грудня 2017 року № 107636905 ОСОБА_15 належить 1/3 частка квартири АДРЕСА_1 на праві приватної спільної власності; ОСОБА_2 на праві приватної спільної власності належить 2/3 частки даної квартири; підставою виникнення права власності у ОСОБА_2 є мирова угода від 06 квітня 2009 року № 2-257/2008.

Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 21 січня 2013 року ухвалу Жовтневого районного суду Донецької міста Маріуполя області від 06 квітня 2009 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 30 вересня 2013 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 стягнуто суму боргу у розмірі 250000 грн., витрати по сплаті судового збору у розмірі 1700 грн., та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 30 грн., а також з ОСОБА_3 стягнуто на користь ОСОБА_9 суму 3% річних у розмірі 3046,46 грн.

Відповідно до роздруківки із автоматизованої системи виконавчого провадження вбачається, що на примусовому виконання Центрального ВДВС м. Маріуполя ГТУЮ у Донецькій області відкриті виконавчі провадження: № 32796492, № 34872888, № 47662303.

З листа приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Сахової М.А. від 28 квітня 2015 року № 181-01/16, вбачається, що у її провадженні перебуває спадкова справа №14/2015, що заведена після смерті ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , єдиним спадкоємцем є ОСОБА_1 .

Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.

Правом власності, згідно з положеннями статті 316 ЦК України, є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (стаття 328 ЦК України).

Відповідно до положень ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пункт 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-IV (далі Закон № 1952-IV)).

Згідно з частиною 1 статті 6 Закону № 1952-IV організаційну систему державної реєстрації прав становлять: 1) Міністерство юстиції України на його територіальні органи; 2) суб`єкти державної реєстрації прав: виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації; акредитовані суб`єкти; 3) державні реєстратори прав на нерухоме майно.

Відповідно до ст.9 Закону № 1952-IV до повноважень суб`єктів державної реєстрації прав належить: 1) забезпечення: проведення державної реєстрації прав; ведення Державного реєстру прав; формування та зберігання реєстраційних справ; 2) здійснення інших повноважень, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав (ч.1 ст.11 Закону № 1952-IV).

Згідно з абзацом 1 частини 1, частиною 2 статті 26 цього Закону, записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію; у разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

Як передбачено ч.1 ст.27 даного Закону, державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: 1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; 2) свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 3) свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 4) виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів; 5) свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката; 6) свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката; 7) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном; 8) державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року; 9) рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; 10) ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди; 11) заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно; 12) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об`єкта нерухомого майна релігійній організації; 13) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об`єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність; 14) інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.

Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 120614281 від 13 квітня 2018 року право власності на 1/3 частку квартири на ОСОБА_2 скасовано на підставі ухвали Апеляційного суду Донецької області (а.с. 66).

Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомості № 173865426 від 15 липня 2019 року, 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 належить ОСОБА_16 на підставі договору купівлі-продажу від 08 жовтня 2018 року. Міститься інформація про державну реєстрацію обтяжень та відомості з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна про арешт 1/3 частини вказаної квартири суб`єкта обтяження - власника ОСОБА_3 на підставі постанови про арешт майна боржника АА № 823559 , виданої 17.10.2007 року Жовтневим ВДВС Маріупольського МУЮ (а.с.166-167).

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цих Кодексом випадках.

В силу вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованою законом від 17.07.1997 року №475/97-ВР, зокрема ст.1 Першого протоколу до неї (1952 р.), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч.4 ст.41 Конституції ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст.16 Цивільного кодексу).

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.

Як роз`яснено в п.37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Таким чином, позивачами за позовами про визнання права власності можуть бути виключно власники; 2) відповідачами можуть бути особи, які оспорюють, не визнають право власності позивача, в тому числі органи державної влади, місцевого самоврядування (зокрема, органи державної реєстрації речових прав на нерухоме майно).

Досліджуючи обставини справи та наведені правові норми у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позовні вимоги пред`явлено до неналежних відповідачів.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є неналежними відповідачами у справі, оскільки до їх повноважень, як фізичних осіб, не входить питання проведення реєстрації на нерухоме майно або її скасування.

Посилання ОСОБА_1 на те, що на час розгляду справи судом першої інстанції державну реєстрацію права власності 1/3 квартири на ОСОБА_2 скасовано, не свідчить про незаконність рішення суду, яке було ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Той факт, що ОСОБА_3 не оформила право власності в установленому порядку на 1/3 частину квартири, не є підставою для визнання права власності за нею з підстав, передбачених ст.ст.182, 392 ЦК України, а може свідчити про необхідність використання іншого передбаченого законом способу захисту ОСОБА_1 свого права.

Викладені в апеляційній скарзі доводи, є непереконливими, такими що не спростовують висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 28 травня 2019 року слід залишити без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 28 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 19 липня 2019 року.

Судді: Т.Б.Ткаченко

Л.М.Кочегарова

С.А.Попова