Постанова

Іменем України

24 липня 2019 року

м. Київ

справа № 405/6093/15-ц

провадження № 61-9369св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сердюка В. В. (суддя-доповідач),

суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А.,

Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Західінкомбанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Костенка Ігоря Івановича,

відповідачі: ОСОБА_1 , фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , приватне підприємство «Центросталь ТМ» ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Західінкомбанк» Костенка Ігоря Івановича на заочне рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21 квітня 2016 року в складі судді Шевченко І. М. та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 10 серпня 2016 року в складі колегії суддів: Суровицької Л. В., Авраменко Т. М., Суржика М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Західінкомбанк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Західінкомбанк» Костенка І. І. звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , приватного підприємства «Центросталь ТМ» про стягнення кредитної заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що 25 червня 2007 року між ПАТ «Західінкомбанк» та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у вигляді відкриття відкличної поновлювальної кредитної лінії для поповнення обігових коштів в сумі 1 000 000,00 грн зі сплатою 21 % річних, строком до 20 грудня 2010 року. Додатковими договорами до кредитного договору змінювався розмір процентної ставки та розмір кредитної лінії, а також змінений термін користування коштами до 24 серпня 2012 року.

На забезпечення виконання позичальником зобов`язань за вказаним кредитним договором, 25 листопада 2011 року між банком та ОСОБА_1 укладений договір іпотеки, за умовами якого передано в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 . Також у забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, 17 серпня 2010 року між ПАТ «Західінкомбанк» та ПП «Центросталь ТМ» укладений договір застави, за умовами якого в заставу передано належний підприємству прес гідравлічний.

Позичальник належним чином умови договору не виконував, внаслідок чого виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 2 481 590,32 грн, з яких: 1 003 165,00 грн - сума основної кредитної заборгованості; 905 750,63 грн - несплачені проценти за користування кредитом; 572 674,00 грн - штраф за невиконання умов договору.

Відповідно до постанови Національного банку України від 22 липня 2014 року № 433 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Західінкомбанк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 23 липня 2014 року № 63 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Західінкомбанк» та визначено уповноважену особу Фонду на ліквідацію банку.

Враховуючи наведене, позивач просив стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь банку заборгованість за кредитом в сумі 2 481 590,32 грн. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 шляхом надання банку права від свого імені продати предмет іпотеки, а також звернути стягнення на предмет застави - прес гідравлічний, 2008 року випуску, що належить ПП «Центросталь ТМ».

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21 квітня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором від 25 червня 2007 року на користь ПАТ «Західінкомбанк» в сумі 2 481 590,32 грн та судовий збір на користь держави в сумі 37 223,85 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем обрано позасудовий порядок врегулювання питання щодо звернення стягнення на предмет іпотеки.

Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 10 серпня 2016 року заочне рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову ПАТ «Західінкомбанк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Західінкомбанк» до ПП «Центросталь ТМ» про звернення стягнення на заставне майно в рахунок погашення кредитної заборгованості скасовано, провадження в справі у цій частині закрито. Рішення суду в частині відмови в задоволенні позову до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки залишено без змін.

Апеляційним судом переглядалося рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог до ПП «Центросталь» та ОСОБА_1 , у частині задоволення позову до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 рішення суду першої інстанції до суду апеляційної інстанції не оскаржувалося.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову ПАТ «Західінкомбанк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Західінкомбанк» до ПП «Центросталь ТМ» про звернення стягнення на заставне майно в рахунок погашення кредитної заборгованості та закриваючи провадження в справі у цій частині, апеляційний суд виходив із того, що справа в цій частині не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. При цьому, залишаючи рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, апеляційний суд погодився з висновками суду, що таке звернення є позасудовим способом врегулювання спору.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У серпні 2016 року Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Західінкомбанк» Костенко І. І. подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на заочне рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 10 серпня 2016 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення порушено вимоги частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку».

Позиція апеляційного суду про те, що позивачем обрано позасудовий порядок врегулювання питання звернення стягнення на предмет іпотеки суперечить вимогам частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку», в які зазначено, що у разі невиконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

У листопаді 2016 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в яких просила касаційну скаргу відхилити, а рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано справу та надано строк для подачі заперечень на касаційну скаргу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 лютого 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену цивільну справу передано Верховному Суду.

Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки», у зазначеній справі призначено повторний автоматизований розподіл.

07 червня 2019 року справу розподілено судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду від 24 червня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій переглядаються лише в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки в іншій частині рішення судів попередніх інстанцій не оскаржуються заявником до суду касаційної інстанції.

Судом установлено, що 25 червня 2007 року між КБ «Західінкомбанк» ТзОВ, правонаступником якого є ПАТ «Західінкомбанк» та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 укладений кредитний договір № 0303/175, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у вигляді відкриття відкличної поновлювальної кредитної лінії для поповнення обігових коштів в сумі 1 000 000,00 грн., зі сплатою 21 % річних. Згідно з пунктом 1.2 кредитного договору термін користування кредитними коштами встановлювався до 24 червня 2010 року.

Додатковими угодами до кредитного договору неодноразово вносилися зміни щодо розміру кредиту, процентної ставки. Додатковою угодою від 25 серпня 2011 року, зокрема, змінено розмір наданих кредитних коштів до 1 564 126, 00 грн зі сплатою 21 % річних, а також змінено термін користування кредитними коштами до 24 серпня 2012 року включно (а. с. 9-22).

На забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, 25 серпня 2011 року між ПАТ «Західінкомбанк» та ОСОБА_1 укладений іпотечний договір, відповідно до умов якого іпотекодавець передала в іпотеку банку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 61, 14 кв. м, житловою площею 35,9 кв. м.

Відповідно до пункту 3.5 договору іпотеки заставна вартість предмета іпотеки становить 335 564,00 грн.

Пунктом 7.3.3.2. іпотечного договору передбачено, що іпотекодержатель має право продати від свого імені предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку». Ціною продажу є ціна, що буде визначена на підставі звіту про оцінку предмету іпотеки, виконаного незалежним експертом (суб`єктом оціночної діяльності відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні»). Сторони домовились, що кандидатура належного експерта - суб`єкта оціночної діяльності визначається іпотекодержателем самостійно. Реалізація зазначеного позасудового способу врегулювання повинна бути здійсненна із дотриманням вимог статті 38 Закону України «Про іпотеку». Договір купівлі-продажу предмета іпотеки, укладений відповідно до цього договору, є правовою підставою для реєстрації права власності покупця на нерухоме майно, що було предметом іпотеки.

Нормативно-правове обґрунтування

Способи захисту цивільного права чи інтересу можуть бути судові (стаття 16 ЦК України) та позасудові (статті 17-19 ЦК України).

Відповідно до статей 12 і 33 Закону України «Про іпотеку» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, одним із способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.

Закон України «Про іпотеку» визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина третя статті 33 Закону): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону.

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 39 Закону); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону).

Звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосібзадоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, є неналежним способом судового захисту.

Частина друга статті 36 Закону, яка встановлює, що визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки, означає, що у разі, якщо у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили обидва, вказані у частині третій статті 36 Закону, способи задоволення вимог іпотекодержателя (статті 37, 38 Закону), то їх наявність не перешкоджає іпотекодержателю застосувати: 1) судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателяу спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах; 2) позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса.

За змістом припису частини другої статті 35 Закону визначена у частині першій цієї статті процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору (яка передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору) не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем права звернутись у будь-який час за захистом його порушених прав до суду з вимогами: 1) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його реалізації шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 Закону) - незалежно від того, які способи задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили у відповідному договорі (в іпотечному застереженні); 2) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону) - якщо у відповідному договорі (в іпотечному застереженні) сторони цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя, встановлений статтею 38 Закону, не передбачили.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Відповідно до статті 6ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Наведене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Тобто Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.

Враховуючи наведене, ухвалюючи оскаржувані рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшли правильних висновків, що позивачем обраний позасудовий порядок врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, є неналежним способом захисту з огляду на те, що сторони договору іпотеки передбачили такий спосібзадоволення вимог іпотекодержателя у договорі (пункт 7.3.3.2. іпотечного договору)

Доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо встановлених обставин справи.

При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Західінкомбанк» Костенка Ігоря Івановича залишити без задоволення.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21 квітня 2016 року в нескасованій частині та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 10 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. В. Сердюк

Судді: А. І. Грушицький

А. А. Калараш

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров