ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4571/19 Справа № 199/2751/18 Суддя у 1-й інстанції - Спаї В. В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу акціонерного товариства "Дельта Банк" на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 08 січня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства "Дельта Банк" та товариства з обмеженою відповідальністю "Укрпромбанк", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-1 Національний банк України, про захист прав споживачів шляхом визнання частково недійсним кредитного договору, -

в с т а н о в и л а:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства "Дельта Банк" (далі - АТ "Дельта Банк"), товариства з обмеженою відповідальністю "Укрпромбанк" (далі - ТОВ "Укрпромбанк") про захист прав споживачів шляхом визнання частково недійсним кредитного договору, мотивуючи його тим, що 18 жовтня 2007 року між ним та ТОВ "Укрпромбанк" було укладено кредитний договір №864/ФКВ-07, за умовами якого банк надав йому кредит в розмірі 19.809 доларів США на придбання автомобіля, зі сплатою 9,5% річних за користування кредитом та з кінцевим строком повернення до 17 жовтня 2014 року.

Зазначав, що розділом 1 вищевказаного договору також передбачені: комісія за надання кредиту у розмірі 1,5% від суми кредиту (сплачується у день надання кредиту); комісія за управління кредитом у розмірі 0,15% від суми наданого кредиту (здійснюється щомісячно), відповідно до додатку №1 до кредитного договору - Графіку платежів за договором, комісія за управління кредитом складає щомісячно 150 грн.05 коп.

30 червня 2010 між ТОВ «Укрпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір про передачу активів та кредитних зобов`язань Укрпромбанка на користь ДельтаБанка, відповідно до якого ТОВ «Укрпромбанк» передав (відступив) АТ «ДельтаБанк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок укладення вищевказаного договору про передачу активів та кредитних зобов`язань АТ «Дельта Банк» набув права вимоги за кредитним договором №864/ФКВ-07.

Вказував, що кредитний договір №864/ФКВ-07 в своїй назві містить «Споживчий кредит з щомісячним поверненням кредиту та щомісячною сплатою процентів по програмі «Авто в кредит», а тому на даний спір поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», а встановивши в кредитному договорі обов`язок позичальника щодо сплати комісії за надання кредиту, банк порушив вимоги чинного законодавства,

Посилаючись на те, що п.п.1.6,1.7 та 5.2 кредитного договору грубо порушують його права як споживача фінансових послуг, є нікчемними, а тому просив суд ухвалити рішення, яким визнати частково недійсним кредитний договір №864/ФКВ-07, зокрема визнати недійсними з моменту укладання договору умови викладені у п.1.6, який передбачає обов`язок позичальника сплатити комісію за надання кредиту у розмірі 1.5% від суми кредиту, п.1.7., який передбачає обов`язок позичальника сплачувати комісію за управління кредитом у розмірі 0,15% від суми наданого кредиту, п.5.2, який передбачає, що за умови порушення строків повернення кредиту та/або сплати нарахованих процентів за користування ними, комісій та інших платежів, передбачених цим договором (пеня визначена в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період прострочення за кожний день прострочення від суми простроченої заборгованості).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 08 січня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені. Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційні скарзі відповідач АТ "Дельта Банк", посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що матеріали справи не містять жодних належних доказів, які б свідчили про наявність правових підстав для задоволення позову, вказували, що позивач вибираючи банківську установу зважував всі умови які йому були запропоновані, був з ними ознайомлений та згодний, позивачем пропущено строк позовної давності.

Правом на надання відзиву сторони по справі не скористались.

16 липня 2019 року від представника позивача адвоката Жура Н.В. надійшла заява про перенесення судового засідання у зв`язку з її зайнятістю у іншому судовому засіданні (а.с.237-239), на думку колегії суддів дана заява до задоволення не підлягає, оскільки жодних доказів неможливості прибути у судове засідання саме 23 липня 2019 року адвокатом до заяви долучено не було.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 №11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Частиною 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Крім того, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до п.1 ст.371 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду у частині, що переглядається, не відповідає з огляду на таке.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 18 жовтня 2007 між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №864/ФКВ-07, за умовами якого банк надав позичальнику кредит на придбання автомобіля марки Fiat Doblo в розмірі 19.809 доларів США зі сплатою 9,5% річних за користування кредитом та зі строком повернення до 17 жовтня 2014 року (а.с.5-9).

Пунктом 1.11 кредитного договору позичальник зобов`язаний сплачувати платежі за цим договором у розмірі, порядку та строки, встановлені цим договором та графіком платежів щодо погашення суми кредиту, процентів за користування ним, комісій банку, сукупних послуг, які надаються позивальнику у зв`язку з укладенням цього договору, а також інших фінансових зобов`язань позичальника, які виникають у зв`язку з укладенням цього договору (додаток №1).

Укладаючи кредитний договір, учасники за ним погодили, крім іншого, комісію за надання кредиту - 1,5% від суми кредиту (п.1.6 кредитного договору), комісію за управління кредитом - 0,15% від суми наданого кредиту (п.1.7 кредитного договору), а також розмір пені (п.5.2) за умови порушення строків повернення кредиту та /або сплати нарахованих процентів за користування ними, комісій та інших платежів, передбачених цим договором (пеня визначена в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період прострочення за кожний день прострочення від суми простроченої заборгованості).

06 жовтня 2009 року між ТОВ «Укрпромбанк» та Національним банком України був укладений договір застави майнових прав №51/64/144/39/86/ЗМП-2, відповідно до якого предметом застави за цим договором є майнові права за кредитними договорами,укладеними між ТОВ «Укрпромбанк» та юридичними і фізичними особами, перелік яких наведений у додатку 1 до цього договору, в тому числі за кредитним договором, укладеним з позивачем.

30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», AT «Дельта Банк» та Національної банком України був укладений договір про передачу активів та кредитних зобов`язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь AT «Дельта Банк», який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є. та зареєстрований в реєстрі за №2258.

Відповідно до зазначеного договору AT «Дельта Банк» в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, набув права вимоги до боржників по кредитних та забезпечувальних договорах, в тому числі і по кредитному договору №864/ФКВ-07 віл 18 жовтня 2007 року, укладеному між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_1 .

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що вони у повній мірі законні та обґрунтовані, зазначав, що умови кредитного договору порушують права споживача фінансових послуг та є несправедливим.

Колегія суддів наголошує на тому, що суд першої інстанції прийшов до даних висновків помилково з порушеннями норма законодавства.

За положеннями частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник повернути кредит та сплатити відсотки.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки відповідно до умов спірного кредитного договору від 18 жовтня 2007 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

У рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 зазначено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Крім того, на зазначені правовідносини поширюється і дія статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема частиною четвертою цієї статті передбачено права споживача, які за своїм змістом можливо реалізувати, зокрема і на стадії виконання договору споживчого кредиту, а саме: право не бути примушеним під час виконання кредитного договору сплачувати платежі, встановлені на незаконних засадах.

За положеннями абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року по справі № 6-2071цс16.

Отже, пункти 1.6, 1.7 кредитного договору, якими передбачено, що позичальник сплачує комісію за надання кредиту та комісію за управлення кредитом, на думку суду, є платою споживача кредиту за дії банку щодо встановлення правовідносин, а саме укладення договору, а тому вважає, що банк не дотримався вимог пункту 3.6 Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, оскільки банк не має права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь або що їх вчиняє банк або споживач із метою встановлення, зміни або припинення правовідносин.

В свою чергу пункт 5.2 оспорюваного договору, який передбачає, що у випадку порушення строків повернення кредиту та/або сплати нарахованих процентів за користування ним, комісій та інших платежів, передбачених цим договором, банк має право вимагати, а позичальник зобов`язаний сплатити банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період прострочення за кожний день прострочення від суми простроченої заборгованості, відповідають вимогам пункту 3.6 Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168.

Колегія суддів наголошує на тому, що до ухвалення рішення судом першої інстанції відповідачем АТ «Дельта Банк» у відзиві на позовну заяву було заявлено про застосування строку позовної давності до позовних вимог ОСОБА_1 (а.с.26-29).

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР«Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції» (далі-Конвенція), яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов).

Колегією суддів встановлено, що позивач обізнаний про умови кредитного договору, зокрема з оскаржуваними його пунктами - з 18 жовтня 2007 року, а з позовом до суду ОСОБА_1 звернувся у листопаді 2016 року.

Отже, позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду з законними вимогами, зокрема щодо визнання недійсним пунктів 1.6.,1.7. кредитного договору, оскільки саме з дати укладення договору починається перебіг позовної давності.

Позовні ж вимоги ОСОБА_1 в частині визнання недійсним п.5.2 спірного договору є необґрунтованим.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість вимог ОСОБА_1 в частині визнання несправедливими умови пунктів 1.6.,1.7 кредитного договору, проте, враховуючи, що позивач пропустив строк позовної давності, у позові в цій частині необхідно відмовити за спливом позовної давності, а в іншій частині позовні вимоги є необґрунтованими.

З урахуванням наведеного, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду постановлене без дотримання зазначених вище вимог законодавства, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені позову.

Згідно із положеннями ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та у відповідності до вимог ч.2 ст.141 ЦПК України з позивача на користь АТ "Дельта Банк" слід стягнути судовий збір в розмірі 1.057 грн. 20 коп.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства "Дельта Банк" задовольнити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 08 січня 2019 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до акціонерного товариства "Дельта Банк" та товариства з обмеженою відповідальністю "Укрпромбанк", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-1 Національний банк України, про захист прав споживачів шляхом визнання частково недійсним кредитного договору відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства "Дельта Банк" судовий збір в розмірі 1.057 грн.20 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.