АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/978/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 300000000 Льон О. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2019 року м. Черкаси

Апеляційний суду Черкаської області у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Храпка В.Д., Сіренка Ю.В.

секретар: Торопенко Н.М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 ;

особа, що подала апеляційну скаргу - ОСОБА_1 ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 23 лютого 2017 року ухваленого у складі судді Льон О.М. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності, -

в с т а н о в и л а :

В березні 2016 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилалася на те, що 23 липня 2005 між сторонами був укладений шлюб.

Під час шлюбу, сторони придбали домоволодіння АДРЕСА_1 , земельну ділянку по АДРЕСА_1 , право власності на яке зареєстроване за ОСОБА_2 . Також в період шлюбу сторони зробили грошовий вклад в розмірі 60 000 грн., який знаходиться в ПАТ КБ «ПриватБанк», рахунок також відкрито на ім`я ОСОБА_2 .

Шлюбні відносини між сторонами припинилися, проте відповідач не дає доступу до житла у зв`язку з чим позивачу доводиться проживати у рідних.

Вважає, що вищевказане майно є таким, що набуте під час шлюбу, спільними зусиллями та за спільні кошти подружжя, а тому будинок, земельну ділянку та кошти, що знаходяться на банківському рахунку потрібно поділити порівну між сторонами

ОСОБА_1 уточнивши свої позовні вимоги, просила суд визнати за ОСОБА_1 право власності на 50/100 частини нерухомого майна і в порядку компенсації 1/2 частини вкладу, що знаходився в ПАТ КБ «ПриватБанк» в сумі 60 000 грн. та нарахованих процентів з відрахуванням податків в сумі 3 712,33 грн., всього 63 722,73 грн., з яких 1/2 частина складає 31 861,36 грн. Визнати за ОСОБА_1 право власності на 63/100 частини нерухомого майна у вигляді частини житлового будинку з надвірними спорудами та 63/100 частини земельної ділянки по АДРЕСА_1 . Визнати за ОСОБА_2 право власності на 37/100 частини житлового будинку з надвірними спорудами та 37/100 частини земельної ділянки по АДРЕСА_1 .

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 23 лютого 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що будинок з земельною ділянкою були придбані ОСОБА_2 хоча і у період шлюбу із позивачем, але за кошти, які належали йому особисто. Позивачем не надано суду доказів, що вона якимось чином приймала участь у придбанні оспорюваного будинку з земельною ділянкою, а тому такий є особистою власністю відповідача.

Не погоджуючись з рішенням суду представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , вважаючи рішення суду першої інстанції необ`єктивним, необґрунтованим, таким, що винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з`ясуванні обставин, що мають істотне значення для правильного вирішення виниклого між сторонами спору по суті, просить рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 23 лютого 2017 року скасувати, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник посилається на те, що суд безпідставно прийняв до уваги у якості доказу отримання коштів відповідачем виписку по вкладу, оскільки цей документ не є офіційним, так як складений у структурному підрозділі та не скріплений гербовою печаткою. Відповідно до вказаного документи кошти в сумі 2 200 000,00 та 402 683,00 рублів були списані на інший рахунок, який залишився в Російській Федерації, на руки відповідач отримав тільки 420 000 рублів в ли пні 2012 року..

Кошти за спірний будинок передавались під час укладання попереднього договору. У даному договорі позивач також є покупцем, продавець отримав кошти від обох сторін. Тобто, коли була передана вказана сума коштів, ОСОБА_1 була зазначена у якості покупця, а вже під час укладання договору купівлі - продажу із її письмової згоди покупцем було зазначено тільки її чоловіка.

У сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Є винятки із правил щодо визнання власності, придбаної у шлюбі сумісною, спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості. У даній справі вказані обставини має довести відповідач. Однак він не надав суду належних та допустимих доказів того, що спірне майно не належить до спільної сумісної власності подружжя.

16 травня 2017 року представником ОСОБА_2 були подані заперечення на апеляційну скаргу, в якій вказує, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, рішення суду ухвалено у відповідності до вимог законодавства, з урахуванням всіх фактичних обставин справи, судом вірно застосовані норми матеріального та процесуального права.

Ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області від 16 травня 2017 року апеляційна скарга ОСОБА_1 залишена без задоволення, рішення Канівського міськрайонного суду у даній справі залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 10 квітня 2019 року касаційна скарга ОСОБА_1 подана представником ОСОБА_3 задоволена частково, ухвала апеляційного суду Черкаської області від 16 травня 2017 року скасована, справа направлена на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Суддею Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Крат В.І. у даній справі викладена окрема думка.

Ухвалою від 03 червня 2019 року вказана справа прийнята до провадження апеляційного суду Черкаської області.

Відповідно до підпункту 8 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідних положень» ЦПК України в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Статтею 351 ЦПК України встановлено, що судами апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд в межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступного.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалене судом першої інстанції рішення не відповідає зазначеним вище вимогам.

Судом встановлено, що 14 квітня 2005 року на підставі договору купівлі-продажу відповідач ОСОБА_2 придбав в особисту власність квартиру АДРЕСА_2 , Ханти - Мансійського автономного округу - Югра, Тюменської області, Російської Федерації, що підтверджується копією відповідного договору купівлі-продажу, посвідченого державним реєстратором управління Держреєстру по Ханти-Мансійському автономному округу Тюменської області, Російської Федерації.

Відповідно до свідоцтва про шлюб, 23 липня 2005 року сторони зареєстрували шлюб у відділі ЗАГС адміністрації міста Сургут Ханти-Мансійського автономного округу, Тюменської області, РФ, актовий запис №1693.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 26 травня 2012 року ОСОБА_2 відчужив власну квартиру АДРЕСА_2 , Ханти-Мансійського автономного округу - Югра, Тюменської області, РФ, та в результаті даної угоди він отримав 3 100 000 російських рублів (а.с. 37 т. 1).

Даний факт підтверджується копією відповідного договору купівлі-продажу, посвідченого державним реєстратором управління Держреєстру по Ханти-Мансійському автономному округу.

09 листопада 2012 року ОСОБА_2 придбав житловий будинок та земельну ділянку в АДРЕСА_1 , а також відкрив депозитний рахунок в ПАТ КБ «ПриватБанк», що підтверджується договором купівлі-продажу від 09 листопада 2012 року (а.с. 38-39 т. 1) та випискою по картці ОСОБА_2 за період з 27 квітня 2000 року по 27 травня 2016 року.(а.с. 51 т. 1 ).

Згідно даних виписки з особового рахунку по вкладу відповідача ОСОБА_2 в Універсальному Ощадбанку Росії вбачається надходження коштів після продажу 26.05.2012 року вказаної квартири: 27 травня 2012 року в сумі 2 563 300,00 російських рублів, 15 червня 2012 року в сумі 13 756,78 російських рублів (а.с. 67 т. 1).

06 липня 2012 року із вказаного особового рахунку було видано кошти в сумі 420 000,00 російських рублів, кошти в сумі 2 200 000, 00 російських рублів 06 липня 2012 року були списані з даного рахунку на кореспондуючий рахунок № НОМЕР_1 , 08 липня 2012 року з рахунку було частково видано кошти в сумі 100,00 російських рублів, відповідно 14 серпня 2012 року, 31 серпня 2012 року та 12 вересня 2012 року з рахунку були списані відповідно на рахунок НОМЕР_2 кошти в сумах 651,47 та 700,00 російських рублів, та 402 685,00 російських рублів на рахунок № НОМЕР_1 (а.с. 67).

Тобто, із наданої виписки із особового рахунку вбачається, що кошти в сумах відповідно 2 200 000,00 та 402 685,00 російських рублів булим списані з даного особового рахунку на інший рахунок № НОМЕР_1 .

Відмовляючи ОСОБА_1 в задоволенні позову суд виходив з того, що житловий будинок та земельна ділянка в АДРЕСА_1 є особистою власністю ОСОБА_2 , оскільки придбані ним за особисті кошти.

Колегія суддів з таким висновком суду погодитись не може виходячи із наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що сторони 23 липня 2005 року зареєстрували шлюб.

В період шлюбу придбали нерухоме майно, а саме житловий будинок та земельну ділянку та зробити грошовий вклад в розмірі 60 000 гривень, який знаходився в ПАТ КБ «ПриватБанк», рахунок було відкрито на ім`я ОСОБА_2

07 серпня 2012 року між ОСОБА_4 як Продавцем з одного боку та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 як Покупцями з іншого боку був укладений попередній договір і відповідно до пункту 4 якого ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підтвердження дійсних намірів про наступне укладення договорів купівлі-продажу передали продавцю ОСОБА_4 гроші в сумі 320 000,000 гривень, що еквівалентно 40 000,00 доларів США в якості авансу . Передача грошей здійснена в національній валюті України. (а.с. 137 т. 1).

09 листопада 2012 року ОСОБА_2 придбав спірне домоволодіння АДРЕСА_1 та земельну ділянку за цією ж адресою, що підтверджується договором купівлі-продажу (а.с. 38-39 т.1).

Відповідно до виписки наданої ПАТ КБ «ПриватБанк» за період з 27 квітня 2000 року по 27 травня 2016 року по основній карті № НОМЕР_3 (а.с. 50) 18 квітня 2016 року кошти в сумі 60 000 гривень були виплачені по договору, залишок на рахунку після виплати коштів склав 0,36 копійок.

Положеннями статті 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно грунтуватись на засадах верховенства прав, бути законним і обгрунтованим. Частиною 4 вказаної статті передбачено, що при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок про те, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частка майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_1 щодо розподілу майна набутого в період шлюбу ОСОБА_2 посилається на те, що спірне майно, а саме житловий будинок та земельна ділянка розташовані за АДРЕСА_1 придбані за його особисті кошти, отримані від продажу квартири АДРЕСА_2 , Ханти-Мансійського автономного округу - Югра, Тюменської області, РФ, та в результаті даної угоди він отримав 3 100 000 російських рублів.

Однак, із матеріалів справи вбачається, що кошти отримані від продажу вищевказаної квартири в травні 2012 року були зараховані на депозитний рахунок ОСОБА_2 в Універсальному Ощадбанку Росії, а в липні та вересні того ж 2012 року списані на інший рахунок ОСОБА_2 , який також був відкритий, як вбачається із його особистих пояснень в Російській Федерації, і доказів того, що вказані кошти в передбаченому законом порядку були переведені на його рахунок в банку в Україні або перевезені на територію України останній суду не надав.

Колегія суддів не може прийняти до уваги твердження ОСОБА_2 про те, що вказані кошти були «зняті з рахунку та перевезені ним на територію України в сумці готівкою», колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки докази цього, а саме відповідні документи митного кордону України про це в матеріалах справи відсутні.

Оскільки тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу, покладається на того з подружжя, який її спростовує, однак належних та допустимих доказів того, що спірне майно було придбане за рахунок особистих коштів відповідача, отриманих від продажу квартири в м. Сургут, Російської Федерації, останній суду не надав, колегія суддів вважає, що спірний житловий будинок та земельна ділянка розташовані за АДРЕСА_1 , які були придбані сторонами в період шлюбу належать останнім на праві спільної сумісної власності.

Приходячи до такого висновку колегія суддів також враховує, що квартира в м. Сургуті відповідачем була продана 27 травня 2012 року, в м. Каневі житловий будинок та земельна ділянка ним були придбані тільки 9 листопада 2012 року, тобто майже через пів року. А посилання представника ОСОБА_2 на те, що основна сума коштів була передана 07 серпня 2012 року при укладенні попереднього договору, колегія не може прийняти до уваги, оскільки відповідно до попереднього договору Покупцями вказані обидві сторони у справі і обоє передавали кошти Продавцю.

Оскільки виходячи із положень статей 69, 70 СК України, частки майна сторін у спірному майні є рівними, вимоги позивачки підлягають частковому задоволенню, а саме за сторонами необхідно визнати право власності на спірний житловий будинок та спірну земельну ділянку по 1/2 частині за кожним.

Вимоги позивачки про збільшення її частки за рахунок 1/2 частини вкладу та процентів в сумі 31 861, 36 гривень до 63/100 частин є такими, що задоволенню не підлягають, оскільки як встановлено в судовому засіданні, і сторони вказаний факт не заперечують, що шлюб між ними був розірваний в червні 2017 року.

Із матеріалів справи вбачається, що кошти в сумі 60 000 гривень були зняті з рахунку ОСОБА_2 18 квітня 2016 року, тобто в період коли сторони перебували в зареєстрованому шлюбі.

Твердження позивачки про те, що саме з січня 2016 року між сторонами фактично були припинені шлюбні відносини, а тому отримані з рахунку кошти підлягають поділу - не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки із наданої апеляційному суду Черкаської області копії рішення про розірвання шлюбу вказані обставини не вбачаються.

Із наявної в матеріалах справи копії постанови Канівського міськрайонного суду про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 173-2 КпАП України (а.с. 10-11 т. 1 ), на яку посилається позивачка як на обставину що підтверджує факт припинення шлюбних відносин з січня 2016 року, вбачається, що 15 січня 2016 року ОСОБА_2 психологічно тиснув на свою дружину, чим вчинив адміністративне правопорушення, однак дані про те, що з 15 січня 2016 року сторони фактично припинили шлюбні відносини із вказаної постанови не вбачаються.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вище викладене колегія суддів вважає, що оскільки оскаржуване рішення суду прийняте при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до часткового задоволення, а саме на 79% то з ОСОБА_2 слід стягнути 3188,60 грн. судових витрат пропорційно до задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегії суддів судової палати -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 23 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності скасувати.

Прийняти у справі нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, розташованої за адресою АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, розташованої за адресою АДРЕСА_1 .

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в іншій частині відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3188,60 гривень судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції на протязі тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Судді Н.І. Гончар

В.Д. Храпко

Ю.В. Сіренко

Повний текст постанови складений 18 липня 2019 року.