ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2019 року м. Харків

справа № 645/2078/18

провадження № 22-ц/818/3031/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кругової С.С.,

суддів Бурлака І.В., Пилипчук Н.П.,

секретаря Кучер Ю.Ю.,

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 ,

Представник позивача ОСОБА_2 ,

Відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

Представник відповідача ОСОБА_5

Третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Лук`янова Олена Борисівна

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Лук`янова Олена Борисівна, про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання недійсним договору дарування, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна подружжя, стягнення грошових коштів, усунення перешкод у праві користування квартирою,

за апеляційною скаргою адвоката Казьонного Руслана Вячеславовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 27 березня 2019 року, ухваленого суддею Горпинич О.В.,

в с т а н о в и в :

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнень, просила:

- встановити факт проживання її з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01.02.2002 року до часу реєстрації шлюбу 21.08.2004 року,

- визнати недійсним договір дарування серія та номер 859, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Харківської області Лук`яновою О.Б. 19.04.2018 року,

- визнати спільною сумісною власністю подружжя квартиру АДРЕСА_1 , в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя,

- визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ,

- стягнути з ОСОБА_3 на її користь грошові кошти в сумі 65 727,50 грн. в якості 1/2 частки отриманого ним доходу від реалізації спільного сумісного майна подружжя, а саме: автомобілю Mitsubishi carizma шасі № НОМЕР_1 , 2002 р.в., державний номер НОМЕР_2 ,

- зобов`язати ОСОБА_3 усунути перешкоди у здійсненні нею права користування житловою квартирою АДРЕСА_1 та передати їй ключі від вхідних дверей наведеної квартири.

Позов мотивований тим, що з лютого 2002 року сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство. За час сумісного проживання із відповідачем однією сім`єю було придбано нерухоме майно. Так, 19.03.2004 року за рахунок сумісних коштів було придбано квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 64,5 кв.м та за спільною домовленістю зареєстровано право власності за відповідачем. Джерелом походження грошових коштів в основному є дохід від відчуження належної позивачці квартири за договором купівлі-продажу від 10.03.2004 року. Відповідно до даного договору ОСОБА_1 було передано у власність ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_2 . Цей продаж вчинено за суму 79 500 грн. Вказані грошові кошти були витрачені позивачем на придбання спільно із відповідачем спірної квартири, що доводить факт ведення спільного господарства із ним. Проживаючи в квартирі однією сім`єю за сумісні кошти облаштовували та проводили капітальний ремонт, купували побутову техніку. 21.08.2004 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 було укладено шлюб. Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З вересня 2017 року між сторонами припинилися шлюбно-сімейні відносини. Внаслідок постійних сварок, позивачка разом з донькою були вимушені переїхати жити до її батьків. Також відповідач декілька разів змінював вхідні замки, чим обмежив позивача та їх доньку у потраплянні до квартири, що була придбана за спільні кошти. Більш того, він відмовився зареєструвати місце проживання їх доньки у даній квартирі. Станом на сьогоднішній день позивачка вимушена проживати у своїх батьків разом із малолітньою дитиною, котра повністю знаходиться на її утриманні. Відповідач не лише не приймає участі у вихованні та утриманні дитини, а і чинить перепони у потраплянні до спільного житла, не надає можливості хоча б забрати особисті речі, в тому числі і речі індивідуального користування. ОСОБА_3 подарував спірну квартиру АДРЕСА_1 , своєму батьку ОСОБА_4 , що підтверджується договором дарування від 19.04.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Харківської області Лук`яновою О.Б. Спільні дії відповідача і його батька ОСОБА_4 є недобросовісними, оскільки спрямовані виключно на звільнення від майна з метою його приховання від стягнення частки у спільному майні подружжя. Крім того, за період шлюбу, 24.11.2006 року було придбано рухоме майно, а саме легковий автомобіль Mitsubishi carizma шасі № НОМЕР_1 , 2002 р.в., державний номер НОМЕР_2 . З реєстру МВС України стало відомо, що ОСОБА_3 без згоди позивачки 16.01.2018 року здійснив відчуження спільного сумісного майна подружжя на користь свого батька ОСОБА_4 . Вказаний вище автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, тому позивачці належить 1/2 частина грошових коштів, що була отримана відповідачем від його відчуження, що становить 65 727,50 грн.

Рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 27 березня 2019 року в задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що факт передання ОСОБА_1 до ОСОБА_3 грошових коштів, отриманих за продаж її квартири не підтверджено належними доказами. В матеріалах справи відсутнє будь-яке документальне підтвердження того, що ОСОБА_1 придбала будівельні матеріали для ремонтно-будівельних робіт спірної квартири за свої кошти та проводила ремонтні роботи на підставі договірних відносин. Придбання позивачкою побутової техніки у спірну квартиру не знайшли свого підтвердження, оскільки з наданих суду документів неможливо ідентифікувати особу покупця. На підтвердження факту проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 року до часу реєстрації шлюбу 21.08.2004 року, ані позивачкою, ані її представником не доведено. Договір дарування від 19.04.2018 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , не суперечать вимогам Цивільного законодавства, ст.ст. 203, 215 ЦК України. Позивачем не доведено, що вищезазначений договір укладено фіктивно, не доведено наявність умислу сторін правочину та вчинення без наміру створення правових наслідків. Позивачем не надано доказів, підтверджуючих порушення її прав та законних інтересів у зв`язку з укладеним договором дарування, оскільки саме ОСОБА_3 в момент відчуження квартири був її власником, а тому міг на власний розсуд розпоряджатися нею. Спірна квартира на праві приватної власності належить ОСОБА_4 , тому права позивача у користуванні спірною квартирою не порушені відповідачами. Позивач не просила суд призначити у справі судову автотоварознавчу експертизу для встановлення вартості спірного автомобіля, доказів на підтвердження того, що спірний автомобіль було відчужено ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 за 131 455 грн. не надано.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, адвокат Казьонний Р.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, порушено норми матеріального і процесуального права.

В апеляційній скарзі представник позивача наводить обставини, які були викладені в позовній заяві. Звертає увагу, що спірну квартиру було придбано через дев`ять днів після продажу ОСОБА_1 належної їй на праві приватної власності квартири, що свідчить про придбання спільно із відповідачем за спільні кошти спірного нерухомого майна. Доказів, які б підтверджували інше джерело коштів, за які була придбана спірна квартира відповідачем не надано. Суд першої інстанції не надав оцінку тому, що спірний автомобіль було придбано у шлюбі, він є спільною сумісною власність, позивач надала згоду на присудження грошової компенсації від реалізації сумісного майна подружжя, тому їй належить 65 727, 50 грн, що є Ѕ грошових коштів, отриманих відповідачем після відчуження рухомого майна. Також зазначає, що спірна квартира фактично не була передана ОСОБА_3 ОСОБА_4 , тому вчинений правочин не був спрямований на реальну зміну прав та обов`язків, а отже є фіктивним. Оспорюваний договір дарування було укладено в день реєстрації позову Фрунзенським районним судом м. Харкова, що також свідчить про його фіктивність.

До апеляційного суду відповідачами надано відзив, в якому вони просять залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив мотивований тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційна скарга не спростовує фактичних обставин, що були встановленні під час розгляду справи.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

За договором купівлі-продажу від 10.03.2004 року, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чуєвою О.Д., зареєстрованим в реєстрі за № 797, ОСОБА_1 передала у власність ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_2 . В договорі вказано, що цей продаж вчинено за 79 500 грн., що еквівалентно 15 000 доларам США.

19 березня 2004 року ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 . (том 1 а.с. 35).

21 серпня 2004 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб (том 1 а.с. 14).

Від спільного подружнього життя у сторін народилась донька ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджено копією свідоцтва про народження НОМЕР_3 (том 1 а.с. 15).

В період шлюбу 24 листопада 2006 року сторонами був придбаний легковий автомобіль «Mitsubishi Carizma», 2002 року випуску, кузов № НОМЕР_4 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Згідно з інформацією з порталу державних послуг МВС України № 0- вбачається, що автомобіль «Mitsubishi Carizma», 2002 року випуску зареєстрований за відповідачем ОСОБА_4 .

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23.05.2018 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було розірвано (том 2 а.с. 31-32).

Згідно з довідкою з місця проживання про склад сім`ї та прописку від 13.02.2018 року № 552 ОСОБА_1 з 06.11.2004 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 (том 1 а.с. 33).

В період розгляду справи про розлучення між сторонами у справі 19.04.2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_3 передав безоплатно у власність своєму батькові ОСОБА_4 , а ОСОБА_4 прийняв як дарунок квартиру АДРЕСА_1 . Вищевказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лук`яновою Оленою Борисівною та зареєстровано в реєстрі за № 859.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов"язки.

За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сімєю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов"язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов"язків подружжя.

Разом з тим, згідно із ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Відповідно до ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, інше приміщення придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає, постійно, переважно або тимчасово.

У справі, яка переглядається, колегія суддів дійшла висновку про наявність факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 1 січня 2004 року до дня реєстрації шлюбу, який підтверджено, зокрема, показаннями допитаних свідків, поясненнями позивача та відповідача, матеріалами справи.

Так, відповідачем не спростовано, а показаннями свідків підтверджено, що за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу сторони мали спільний бюджет, неодноразово вирушали у відпустку, відвідували сімейні свята разом,( проводили разом час як подужжя.), надавали взаємну матеріальну допомогу та підтримку один одному, мало місце взаємне визнання та виявлення подружніх відносин перед третіми особами, вели спільне господарство, в іншому шлюбі не перебували.

Також, з показань свідків встановлено, а ОСОБА_3 не спростовано факт його проживання з позивачем до реєстрації шлюбу спочатку в орендованому житлі, а згодом у квартирі його матері.

Доводи відповідача, що позивач проживала сама в квартирі його матері, судова колегія відхиляє, оскільки вони спростовуються поясненнями позивача, яка стверджує, що в м.Харкові проживають її батьки і в неї була своя кввартира де вона могла проживати і яку вона продала за 9 днів до купівлі спірної квартири. Отримані грошові кошти витратила на придбання спірної квартири.

Судова колегія надає перевагу поясненням позивача і вважає, що в квартирі матері відповідача сторони проживали разом.

Крім того, відповідачем не спростовано наданих позивачем доказів щодо придбання за спільні кошти будівельних матеріалів, обладнання та проведення ремонту у спірній квартирі.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Колегія суддів проаналізувала фотокартки, показання свідків, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного з наданих сторонами доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, вважає встановленим факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 без реєстрації шлюбу.

Відповідач вказані обставини не спростував, тому доводи викладені у відзиві на апеляційну скаргу у цій частині є безпідставними.

Встановивши вказані обставини, проаналізувавши наведені правові норми та з урахуванням того, що Сімейним кодексом України врегульовано відносини між особами, які проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, який вступив у дію 01.01.2004 року, колегія суддів дійшла висновку про обгрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 в частині встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 у період часу з 01.01.2004 року до 21.08.2004 року.

Позовні вимоги про визнання факту проживання позивача та відповідача однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01.02.2002 року по 31.12.2004 року не можуть бути задоволені, оскільки до відносин, які виникли до 01 січня 2004 року, застосовуються положення Кодексу про шлюб та сім'ю України, яким не передбачено можливості визнання факту спільного проживання без реєстрації шлюбу, як підстави для визнання набутого майна спільною сумісною власністю.

Відповідно до вимог статті 65 СК України дружина чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

За змістом статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Згідно із статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

За правилами ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є обєктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обовязків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сімєю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Згідно із ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сімєю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обовязків, зясовують: 1) час придбання; 2) джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте); 3) мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

З обставин справи, встановлених судом, слідує, що договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , було укладено під час спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , отже вказана кватрира є їх спільною сумісною власністю.

Отже, з урахуванням вищенаведених норм сімейного права, колегія суддів вважає можливим провести поділ спільної квартири ОСОБА_3 та ОСОБА_1 та визнати за кожним по Ѕ спірної квартири.

Як встановлено, ОСОБА_3 , укладаючи договір дарування спірної квартири зі своїм батьком ОСОБА_4 , розпорядився спільною сумісною власністю одноособово без згоди позивача.

З огляду на викладене, не може залишатися в силі договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та його батьком, так як укладений всупереч вимогам ст. 65 СК України без згоди одного із подружжя, зокрема, позивача.

Колегія суддів критично відноситься до доводів ОСОБА_3 , що спірна квартира була придбана за його особисті кошти, оскільки жодних доказів щодо джерел походження особистих коштів на придбання спірної квартири ОСОБА_3 не надав та матеріали справи не містять. Сторони не довели, що спірна квартира є особистою власністю одного з них.

Враховуючи те, що 19.04.2018 року ОСОБА_3 за договором дарування подарував ОСОБА_4 квартиру, що знаходиться у АДРЕСА_4 без участі ОСОБА_1 , такий правочин підлягає визнанню недійсним в частині дарування 1/2 частини квартири, на яку має право позивач.

У частинах першій-четвертій статті 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частиною першою статті 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною третьою статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

В період шлюбу 24 листопада 2006 року сторонами був придбаний легковий автомобіль «Mitsubishi Carizma», 2002 року випуску, а тому він є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Враховуючи те, що ОСОБА_3 6 листопада 2014 року здійснив відчуження зазначеного автомобіля без відома та згоди позивача, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача на її користь 1/2 частку його ринкової вартості на момент продажу є обгрунтованим і справедливими.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні цієї позовної вимоги з огляду на те, що вартість спірного автомобілю була визначена без дослідження експертом предмету спору, а взята з мережі інтернет шляхом відшукання аналогічних пропозицій щодо продажу такого ж транспортного засобу, не врахував того, що спірний транспортний засіб ОСОБА_3 було відчужено без згоди позивача 16.01.2018 року, тобто визначити фактичну вартість автомобілю у позивача не було можливості, а відповідачем відповідні докази про вартість спірного автомобілю не надано.

Відповідач на спростування визначеної позивачем вартості автомобіля, доказів не надав.

Отже, оскільки 24.11.2006 року ОСОБА_3 було відчужено зазначений автомобіль без відома та згоди ОСОБА_1 , з нього на користь позивача підлягає стягненню вартість 1/2 частини автомобіля у сумі 65 727,50 грн.

Разом з тим, позивачем не доведено та матеріали справи не містять доказів створення ОСОБА_3 перешкод у користуванні спірним майном. Твердження відповідача про те, що позивач сама залишила спільне житло не спростовані позивачем, тому позовна вимога про усунення перешкод у здійсненні позивачем права користування спірною квартирою не підлягає задоволенню.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення , апеляційний суд виходить із того, що позивачем надано суду належні і допустимі докази на підтвердження того, що вона з відповідачем ОСОБА_3 проживали разом однією сім"єю без реєстрації шлюбу з 1 січня 2004 року .

З висновком суду першої інстанції погодитися не можна, оскільки судом у порушення принципу змагальності не зазначено, якими доказами спростовуються вищевказані обставини.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При розгляді справи суд першої інстанції не виконав всі вимоги цивільного судочинства, висновок суду не відповідає встановленим обставинам, що в силу ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування ухваленого судового рішення із ухваленням нового про часткове задоволення позову.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивач при зверненні з позовом сплатила судовий збір в сумі 7819,20 грн., при зверненні з апеляційною скаргою 9036 грн. В задоволенні однієї немайнової вимоги їй відмовлено, тому відшкодуванню підлягає судовий збір в сумі 7819,20+9036=16855,20 грн - 704,80 = 16 150,40 грн. За визнання частково недійним договору дарування судовий збір в сумі 704,80 грн. судова колегія покладає в рівних частках на відповідачів по 352,40 грн.

Отже остаточно на користь позивача підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_4 судовий збір в сумі 352,40 грн. Решта 15798 грн. підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_3 .

Керуючись ст. ст. 3, 10, 12, 13, 89, 351, 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Казьонного Руслана Вячеславовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 27 березня 2019 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Встановити факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 року до часу реєстрації шлюбу 21.08.2004 року.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу спільної сумісної власності право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Визнати частково недійсним договір дарування серія та номер 859, посвідчений 19.04.2018 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лук`яновою О.Б. в частині дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 65 727 (шістдесят п`ять тисяч сімсот двадцять сім) грн 50 коп. в якості вартості 1/2 частки реалізованого спільного сумісного майна подружжя, а саме: автомобілю Mitsubishi carizma шасі № НОМЕР_1 , 2002 р.в., державний номер НОМЕР_2 .

В іншій частині позовних вимог- відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір з ОСОБА_3 в сумі 15 798 (п"ятнадцять тисяч сімсот дев"яносто вісім) грн та з ОСОБА_4 в сумі 352 (триста п"ятдесят дві) грн 40 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий С.С. Кругова

Судді І.В. Бурлака

Н.П. Пилипчук

повний текст постанови

складено 24 липня 2019 року