Справа № 303/2384/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

15 липня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів МАЦУНИЧА М.В., ГОТРИ Т.Ю.

при секретарі БАЛАЖ Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 303/2384/18 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Квасок» до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих коштів, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 3 квітня 2019 року та на додаткове рішення цього ж суду від 10 квітня 2019 року, головуючий суддя Монич В.О., -

встановив:

24.04.2018 ТОВ «Квасок» звернулося до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_1 мотивуючи наступним.

15.03.2001 Акціонерне товариство закритого типу «Торговий дім «Україна-Тюмень»» і Дочірнє підприємство «Санаторій «Сонячне Закарпаття»» уклали договір про спільну діяльність № 2108076/2001-124.

18.07.2007 АТЗТ «Торговий дім «Україна-Тюмень»» вийшло з цього договору, натомість учасником спільної діяльності стало Товариство з обмеженою відповідальністю «Квасок». Строк дії договору про спільну діяльність був визначений до 15.03.2019.

Відповідно до ст.ст. 1130, 1131, 1132 ЦК України, ТОВ «Квасок» і ДП «Санаторій «Сонячне Закарпаття»» на підставі договору у формі простого товариства здійснюють спільну діяльність у сфері виробництва, реалізації та розливу мінеральної води, здійснюють інші види діяльності, метою якої є отримання прибутку.

Під час ведення спільних справ кожний учасник має право діяти від імені всіх учасників, якщо договором простого товариства не встановлено, що ведення справ здійснюється окремими учасниками або спільно всіма учасниками договору простого товариства (ст. 1135 ч. 1 ЦК України). Згідно з договором про спільну діяльність діє директор спільної діяльності, а відповідно до п, 8.1. договору реалізація продукції, виготовленої в рамках спільної діяльності (мінеральної води в пляшках), здійснюється виключно ТОВ «Квасок», тоді як кошти від продажу продукції підлягали зарахуванню на поточний рахунок для спільної діяльності, відкритий учасником ДП «Сонячне Закарпаття»»: рахунок № НОМЕР_1 простого товариства (СД-цех по розливу мінеральної води), АКІБ «УкрСиббанк» МФО 351005 (п. 6.5. договору).

У період з 16.12.2016 по 28.04.2017 із зазначеного рахунку 33-ма платіжними дорученнями були перераховані 1130930,00 грн на поточний рахунок фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 Однак, на час перерахування цих коштів між ТОВ «Квасок» і ОСОБА_1 не був укладений жодний господарський договір, між ними не існувало ніяких грошових зобов`язань, а Товариство не отримувало від ОСОБА_1 жодних товарів, робіт чи послуг.

Таким чином, ОСОБА_1 отримав кошти без достатньої правової підстави (ст. 1212 ч. 1 ЦК України).

ОСОБА_1 28.12.2017 припинив діяльність як фізична особа-підприємець, претензію ТОВ «Квасок» про повернення коштів залишив без відповіді.

Посилаючись на ці обставини, позивач ТОВ «Квасок» просило стягнути на його користь з ОСОБА_1 безпідставно отримані кошти в сумі 1130930,00 грн та покласти на нього судові витрати.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 03.04.2019 позов задоволено, стягнуто на користь ТОВ «Квасок» з ОСОБА_1 безпідставно отримані кошти в сумі 1130930,00 грн, а також 17844,95 грн у рахунок відшкодування судових витрат.

Додатковим рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 10.04.2019 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Квасок» 6006,00 грн у рахунок відшкодування витрат з оплати судово-почеркознавчої експертизи.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із його обґрунтованості, доведеності, наявності підстав для висновку про набуття ОСОБА_1 коштів без достатньої правової підстави, а відтак, із необхідності повернення коштів ТОВ «Квасок» за відповідною вимогою.

Відповідач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Білоцерковець Ю.С., оскаржив указані рішення суду як незаконні та необґрунтовані, наводить у скарзі, зокрема, такі доводи.

Між ним як підприємцем і ТОВ «Квасок» існували договірні відносини (договір № 1 від 01.12.2016, який не визнавався недійсним), що підтверджується накладними на поставку товарів, відсутність письмового договору цього факту не спростовує.

Відповідачу не було і не могло бути відомо, що отримані ним кошти були перераховані з рахунку, призначеного для спільної діяльності ТОВ «Квасок» і ДП «Сонячне Закарпаття»». Натомість ці два суб`єкти були обізнані з тривалим і багаторазовим перерахуванням коштів, не заперечували проти цього, а за умовами договору про спільну діяльність кошти належали ДП «Сонячне Закарпаття»», а не учасникам спільної діяльності.

Наявність між сторонами договірних відносин та неодноразові перерахування коштів виключають можливість застосування положень ст. 1212 ЦК України.

Суд прийняв рішення про права і обов`язки ДП «Сонячне Закарпаття»», яке не було залучене до участі в справі, позаяк кошти від спільної діяльності належать також і цьому підприємству. Відповідач здійснив поставки товарів саме ДП «Сонячне Закарпаття»». Однак, суд не залучив це підприємство до участі в справі, що позбавило його можливості належно з`ясувати обставини взаємовідносин сторін і платежів .

Відповідач просить рішення суду від 03.04.2019 і додаткове рішення суду від 10.04.2019 скасувати, в позові - відмовити.

У відзиві на апеляцію позивач ТОВ «Квасок» вказує на її необґрунтованість, просить залишити скаргу без задоволення, а судові рішення - без мін. Зазначає, зокрема, що наявність договірних відносин між сторонами не встановлена і не доведена, а ДП «Сонячне Закарпаття»» підтвердило, що ніякого договору не укладало, жодної продукції від приватного підприємця ОСОБА_1 не отримувало.

Підписи посадової особи підприємства на накладних, наданих ОСОБА_1 , виявилися підробленими.

Наявність коду ЄДРПОУ ДП «Сонячне Закарпаття»» на платіжних дорученнях про перерахування коштів не суперечить умовам спільної діяльності, за яких з рахунку, призначеного для такої діяльності, можуть перераховуватися кошти з використанням відповідного коду учасника спільної діяльності. Отримані відповідачем кошти належали саме до спільної діяльності, а не були власністю ДП «Сонячне Закарпаття»».

Оскільки ДП «Сонячне Закарпаття»» ніякого договору з відповідачем не укладало, то про його права і обов`язки в справі не йдеться. Крім того, кошти спільної діяльності стають власністю її учасників лише після розподілу прибутку, а їх повернення на відповідний рахунок не погрожуватиме прав і обов`язків у ДП «Сонячне Закарпаття»».

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача ТОВ «Квасок» адвоката Ігнатенка С.С., який апеляцію не визнав, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України у відсутність інших учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, суд приходить до такого.

Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах підстав і предмета позову, доводів і вимог апеляційної скарги, водночас не зв`язаний доводами скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ст. 367 ч.ч. 1, 4, 6 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що 15.03.2001 Акціонерне товариство закритого типу «Торговий дім «Україна-Тюмень»» і Дочірнє підприємство «Санаторій «Сонячне Закарпаття»» уклали договір про спільну діяльність № 2108076/2001-124, предметом якого є спільна діяльність сторін шляхом об`єднання їх майна та зусиль у сфері виробництва, реалізації та розливу мінеральної води з метою отримання прибутку (а.с. 7-8). Відповідно до п.п. 6.1., 6.5. договору, ведення бухгалтерського та податкового обліку спільної діяльності покладається на ДП «Санаторій «Сонячне Закарпаття»»; усі фінансові операції по спільній діяльності сторін здійснюються через окремий поточний рахунок, відкритий в санаторії «Сонячне Закарпаття» для ведення спільної діяльності.

На підставі договору приєднання від 18.07.2007 до договору про спільну діяльність від 15.03.2001 відбулася заміна учасника спільної діяльності з АТЗТ «Торговий дім «Україна-Тюмень»» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Квасок», строк дії договору про спільну діяльність був визначений до 15.03.2019 (а.с. 9).

У період з 16.12.2016 по 28.04.2017 із призначеного для спільної діяльності та відкритого ДП «Сонячне Закарпаття»» поточного рахунку № НОМЕР_1 в АТ «УкрСиббанк», МФО 351005, 33-ма платіжними дорученнями були перераховані кошти загальною сумою 1130930,00 грн на рахунок фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (а.с. 10-42). Згідно з платіжними дорученнями платником коштів виступав СД-цех по розливу мінеральної води; одержувачем коштів виступав фізична особа-підприємець ОСОБА_1 . (рахунок № НОМЕР_2 у Закарпатському РУ АТ «ПриватБанк», МФО 312378); призначення платежів зазначалося як «оплата згідно договору № 1 від 01.12.2016».

Представник позивача підтвердив під час апеляційного розгляду справи факт реального здійснення цих платежів з указаного рахунку.

28.12.2017 зареєстровано припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (а.с. 48-51).

Відповідно до ст.ст. 2, 3, 42, 55, 173-175 та інших положень ГК України, ТОВ «Квасок», ДП «Санаторій «Сонячне Закарпаття»» і фізична особа-підприємець ОСОБА_1 на час перерахування коштів, про які йдеться, були суб`єктами господарювання та здійснювали відповідні господарські операції. Перерахування (сплата, переказ) грошових коштів одним суб`єктом господарювання іншому є господарською операцією, оскільки тягне зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі відповідних суб`єктів (ст. 173 ГК України, ст.ст. 1, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», ст. 1 п. 1.24., ст.ст. 16, 17, 21, 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», інші норми законодавства). До підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин (ст. 51 ЦК України).

За приписами ГПК України в редакції, що була чинною на час пред`явлення позову та вирішення справи судом першої інстанції:

право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується; ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом;

юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ст. 4 ч.ч. 1, 2);

до юрисдикції господарських судів відносяться справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, у тому числі, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа (ст. 20 ч. 1 п. 1), інші справи у спорах між суб`єктами господарювання (ст. 20 ч. 1 п. 15);

сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу (ст. 45 ч. 1).

Отже, як позивачами, так і відповідачами у спорах, на які поширюється юрисдикція господарських судів, можуть бути в тому числі й фізичні особи, які не є підприємцями (якщо законом прямо не передбачено винятку з цього правила), а визначений у ст. 20 ГПК України перелік справ (спорів), які належать до юрисдикції господарських судів, не є вичерпним. Визначальними для віднесення спору до юрисдикції господарського суду є характер спірних правовідносини, а саме, наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих законодавством, спору про право, що виник із таких відносин, наявність у законі норми, що передбачала б вирішення справи господарським судом, відсутність норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції, а також суб`єктний склад сторін відповідних відносин, з яких виник спір.

У справі, що розглядається, спір виник у зв`язку з грошовими розрахунками між суб`єктами господарювання, які один із суб`єктів обґрунтовує наявністю господарського договору та господарських відносин (господарського зобов`язання), а інший суб`єкт заперечує такі підстави розрахунків. При цьому, третій суб`єкт господарювання, який безпосередньо сплачував кошти та належність яких цьому суб`єкту заперечує партнер по спільній діяльності (позивач), а відповідач вказує на отримання коштів за постачання товарів саме платнику, не брав участі в справі.

Припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем не припиняє її зобов`язань, що виникли під час здійснення господарської діяльності (ст.ст. 51, 52, 598-609 ЦК України, ст.ст. 202-208 ГК України).

Таким чином, належність спору до господарської юрисдикції випливає як зі змісту правовідносин, що виникли між сторонами, так й із суб`єктного складу учасників цих правовідносин, зобов`язання в яких ОСОБА_1 із втратою ним статусу фізичної особи-підприємця не припинилися.

Зазначене відповідає змісту правової позиції, викладеної Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.02.2019 у справі № 910/8729/18.

Виходячи з наведеного, справа не належить до юрисдикції загального суду, позаяк належить до тих, що підлягають розгляду за правилами іншого (господарського) судочинства (ст. 19 ч. 1 ЦПК України). Суд першої інстанції не мав процесуальних підстав для вирішення в порядку цивільного судочинства спору по суті, суду належало застосувати положення ст. 255 ч. 1 п. 1, ст. 256 ч. 1 ЦПК України і закрити провадження в справі, роз`яснивши, що її розгляд віднесено до юрисдикції господарського суду. Не застосувавши цих норм закону, суд першої інстанції порушив норми процесуального права, що призвело до неправильного в процесуальному розумінні вирішення справи.

За таких умов, питання обґрунтованості пред`явлених вимог, доведеності позову чи заперечень на нього по суті, інші обставини наразі значення не мають, позаяк відповідні доводи і докази сторін мають значення, якщо оцінюються у належний процесуальний спосіб судом, до юрисдикції якого віднесено розгляд справи. Сторони не можуть бути позбавлені права діяти за захист своїх законних прав та інтересів у передбаченому для цього законом процесуальному порядку.

Вирішення судом непідвідомчої йому справи є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, про законність розв`язання яким спору в такому разі не йдеться, і для закриття провадження в справі (ст. 377 ч.ч. 1, 2 ЦПК України).

Відтак, з урахуванням ст. 367 ч. 4 ЦПК України та на підставі ст. 255 ч. 1, ст. 367 ч. 4, ст. 377 ч.ч. 1, 2 цього Кодексу апеляцію слід задовольнити частково, обидва рішення суду першої інстанції скасувати, провадження в справі, що її не належить розглядати в порядку цивільного судочинства, закрити.

Керуючись ст. 255 ч. 1, ст. 256 ч. 1, ст. 367 ч. 4, ст. 374 ч. 1 п. 4, ст. 377 ч.ч. 1, 2, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Мукачівського міськрайонного суду від 3 квітня 2019 року та додаткове рішення цього ж суду від 10 квітня 2019 року скасувати, провадження в справі закрити, оскільки вона не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Роз`яснити, що розгляд таких справ віднесено до юрисдикції господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 17 липня 2019 року.

Судді