Постанова

Іменем України

25 липня 2019 року

м. Київ

справа № 359/5214/17-ц

провадження № 61-29693св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Калараша А. А., Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Сердюкга В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Інститут розведення і генетики тварин ім. Зубця НААН України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 серпня 2017 року у складі судді Журавського В. В. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 24 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Фінагєєва В. О., Кашперської Т. Ц., Яворського М. А.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Інституту розведення і генетики тварин ім. Зубця НААН України про стягнення вихідної допомоги при звільненні.

Позов обґрунтовано тим, що 04 липня 2016 року ОСОБА_1 звільнено з посади провідного юрисконсульта Інституту розведення і генетики тварин ім. Зубця НААН України на підставі пункту 6 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку з поновленням на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу. Під час звільнення відповідач не виконав обов`язку щодо виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги у розмірі не меншому від одного середнього місячного заробітку, тому на підставі 44 КЗпП України просила стягнути з відповідача 162,38 грн вихідної допомоги з моменту звільнення з 04 липня 2016 року до дня ухвалення судового рішення.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 серпня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 24 жовтня 2017 року, впозові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, мотивовано тим, що звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просила стягнути на її користь вихідну допомогу, невиплачену їй під час звільнення. Однак, під час розгляду справи у суді першої інстанції 01 серпня 2017 року ОСОБА_1 нараховано та виплачено вихідну допомогу під час звільнення, тому підстави для стягнення такої допомоги на користь позивача відсутні.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, у якій просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку під час звільнення, виходячи з розміру середньоденного заробітку за період з 04 липня 2016 року до дня ухвалення рішення з урахуванням інфляційних втрат, трьох процентів річних та індексації із заробітної плати.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

08 грудня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 .

У січні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 червня 2019 року вказану справу призначено судді-доповідачеві Петрову Є. В .

Згідно із статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційну скаргу мотивовано тим, що відповідач здійснив нарахування вихідної допомоги після звернення ОСОБА_1 до суду з позовом.

Відповідач залишив поза увагою ухвалу суду першої інстанції щодо строків подання заперечень на позов, повідомив про виплату вихідної допомоги під час судового засідання, надав відповідні заперечення, що призвело до позбавлення відповідача права надання уточнених письмових пояснень.

Вимоги щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку під час звільнення письмово описані у позові, що також було заявлено у суді першої інстанції та вказано в апеляційній скарзі, а положення статті 11 ЦПК України 2004 року не передбачає подачу вимог сторони виключно у письмовому вигляді.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, факт невиплати з вини власника вихідної допомоги у справі є очевидним, тому суд безпідставно не захистив порушене право позивача.

Заперечення на касаційну скаргу до суду касаційної інстанції не надходили.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 04 липня 2016 року ОСОБА_1 звільнено з посади провідного юрисконсульта у зв`язку зі скасуванням рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області Апеляційним судом Київської області та поновленням на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу згідно з пунктом 6 частини першої статті 40 КЗпП України, що підтверджено наказом директора Інституту розведення і генетики тварин ім. Зубця НААН України № 58-К від 04 липня 2016 року (а. с. 4).

Згідно з довідкою від 03 серпня 2017 року № 29, виданої Інститутом розведення і генетики тварин ім. Зубця НААН України згідно з наказом від 01 серпня 2017 року № 54 у серпні 2017 року ОСОБА_1 нараховано вихідну допомогу у розмірі 2 435,70 грн (а. с. 16).

01 серпня 2017 року ОСОБА_1 перераховано на картковий рахунок вихідну допомогу у розмірі 1 960,73 грн (а. с. 17).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають вказаним вимогам закону.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до положень статті 1 ЦПК України 2004 року завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Право на захист особа здійснює на свій розсуд (стаття 20 ЦК України).

Відповідно до статті 11 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. Підстава позову - обставини (фактична підстава) і норми права (юридична підстава), які у своїй сукупності дають право особі звернутися до суду з позовними вимогами до відповідача.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що також підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 звернулася до суду з вимогами про стягнення з відповідача вихідної допомоги, передбаченої статтею 44 КЗпП України (а. с. 3).

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 не погоджується з розрахунком виплачених їй сум під час звільнення, а також щодо необмеження строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати з посиланням на норми матеріального права, зокрема статті 40, 44, 233 КЗпП України та Закон України «Про оплату праці».

Зокрема, позивач у позовній заяві зазначила зміст статей 116, 117 КЗпП України, відповідно до яких у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація згідно з частиною першою статті 117 КЗпП України повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - до дня ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності у цьому своєї вини (а. с. 3).

Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору. Зокрема, у позивача суд повинен з`ясувати предмет позову (що конкретно вимагає позивач), підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги) і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав). З`ясовується правильність об`єднання кількох однорідних вимог, наявність у позивача інших вимог до відповідача, які можуть бути пов`язаними між собою, для вирішення питання про їх об`єднання або роз`єднання (стаття 126 ЦПК (1618-15 )). У відповідача суд з`ясовує суть заперечення проти позову та характер такого заперечення (процесуальний чи матеріально-правовий).

З урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню (предмет доказування; стаття 179 ЦПК ( 1618-15 )).

Оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Разом з тим, згідно з прохальної частини позову ОСОБА_1 просила стягнути відповідача вихідну допомогу, передбачену статтею 44 КЗпП України, у розмірі середньоденного заробітку з моменту звільнення до дня ухвалення судового рішення.

У частині другій статті 31 ЦПК України 2004 року передбачено, що крім прав та обов`язків, визначених у статті 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред`явити зустрічний позов.

Судом апеляційної інстанції правильно вказано, що статтею 303 ЦПК України 2004 року під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, а оскількипід час розгляду справи у суді першої інстанції 01 серпня 2017 року ОСОБА_1 нараховано та виплачено вихідну допомогу при звільненні, тому підстави для стягнення такої допомоги на користь позивача відсутні.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що також підтверджено матеріалами справи, що з вимогами про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивач не зверталася, а відповідної заяви про зміну предмету та підстав позову ОСОБА_1 до суду не зверталася.

Враховуючи встановлені судами першої та апеляційної інстанцій фактичні обставини, положення закону, обґрунтованим є висновок про відсутність підстав для задоволення позову.

Згідно із статтею 400 ЦПК України установлення фактичних обставин у справі, дослідження доказів і надання їм правової оцінки не належить до компетенції касаційного суду.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, зводяться до переоцінки доказів у справі та незгоди ОСОБА_1 із ухваленими у справі судовими рішеннями.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», (CASE OF SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE), рішення від 10 лютого 2010 року).

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій містять вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 24 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

А. А. Калараш

В. В. Сердюк