Справа № 236/2504/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2019 року року Краснолиманський міський суд Донецької області у складі:

головуючого судді - Саржевської І.В.,

за участю: секретаря - Олійник С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Лиман Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Об`єднаної територіальної громади Лиманської міської ради Донецької області, про скасування державного акта на право власності на землю та визнання права власності на земельну ділянку,

ВСТАНОВИВ:

05.07.2019 до Краснолиманського міського суду Донецької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Об`єднаної територіальної громади Лиманської міської ради Донецької області, про скасування державного акта на право власності на землю та визнання права власності на земельну ділянку(а.с. 2-4).

Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в судове засідання не з`явилися, просять розглянути цивільну справу без їх участі та задовольнити позовні вимоги, про що надали до суду відповідну заяву (а.с. 28).

Відповідач - представник Об`єднаної територіальної громади в особі Лиманської міської ради Донецької області, належним чином повідомлений про час та місце розгляду цивільної справи, в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву з проханням розглянути справу в його відсутності, рішення прийняти на розсуд суду(а.с.24-25).

На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши зібрані у справі докази, всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши письмові докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив фактичні обставини та відповідні їм цивільні правовідносини.

Судом встановлено, підтверджується наявними у справі доказами, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 03.11.1987 державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори Адамовичем В.І. за реєстровим № 529, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , є співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 , у рівних частках кожний(а.с.12).

У 1998 році, я позивач ОСОБА_2 приватизував земельну ділянку площею 0,1667 га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, площею 0,10га, та для ведення особистого підсобного господарства 0,0667 га, розташованої по АДРЕСА_1 , та отримав державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 (а.с.18).

У 2019 році ОСОБА_2 скористався своїм правом та звернувся до відповідних органів за отриманням кадастрового номеру, так як під час приватизації земельної ділянки у 1998 році кадастрові номери не присвоювалися.

Під час виготовлення технічної документації з землеустрою з`ясувалось, що житловий будинок на вищевказаній земельній ділянці належить ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , в 1/2 частках, а земельна ділянка в порушення ч.4 ст.120 ЗК України, в цілій частці.

Враховуючи, що видача дубліката державного акта, чи внесення виправлень в нього чинним законодавством не передбачена, виникла ситуація за якої позивачі позбавлені можливості зареєструвати своє право власності на вказану земельну ділянку в порядку, передбаченому чинним законодавством.

Перехід права власності на земельну ділянку при переході права власності на будівлю або споруду, які розташовані на ній, визначається на підставі цивільно-правових угод (частина перша статті 120 ЗК України).

Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти.

Згідно п.4 ст.120 ЗК України- у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Таким чином, оскільки позивачі на законних підставах є власниками 1/2 частки(кожний) житлового будинку, який розташований по АДРЕСА_1 , а тому право на земельну ділянку повинно визначатися пропорційно до часток у праві власності житлового будинку.

Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України,способом захисту цивільних прав є визнання права

Частина 1ст. 55Конституції України, передбачає, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом, містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені чи порушуються, створені чи створюються перешкоди для їх реалізації чи мають місце інші обмеження прав і свобод.

Згідно із ч. 1 ст. 64 Основного Закону, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбаченихКонституцією України.

Враховуючи ту обставину, що спірні правовідносини виникли до 01 січня 2002 року, слід застосовувати норми Земельного Кодексу України 1990 року, в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин.

Згідно із ст. 6 ЗК України (в ред. 1990 року), громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок, зокрема, для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка). Громадяни набувають право власності на земельні ділянки також у разі купівлі-продажу, дарування та обміну.

Згідно із ст. 22 ЗК України (в ред. 1990 року), право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

За змістом ст. 23 ЗК України (в редакції 1990 року із відповідними змінами), право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними радами народних депутатів.

Згідно із ст.30 ЗК України(в редакції 1990 року із відповідними змінами), при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

Згідно із змістом ст.44 ЗК України(в ред. 1990 року із відповідними змінами), порушені права власників земельних ділянок і землекористувачів підлягають поновленню.

Поновлення прав власників земельних ділянок і землекористувачів здійснюється радою народних депутатів відповідно до їх компетенції, судом, арбітражним судом або третейським судом.

Відповідно абзацу 2 п. 7Постанови Пленуму ВСУ від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно із ч. 3 ст.152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (ст. 16 ЦК України).

За змістом правової позиції, викладеної у справі № 6-319цс15 ВСУ, судам підсудні справи за заявами, зокрема,з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками.

Оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

Визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності виникає на підставах, не заборонених законом, і вважається придбаним правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність придбання права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЗК України, власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Згідно із ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів

У судовому засіданні достовірно встановлено, що позивачу ОСОБА_2 , на підставі рішення виконкому Краснолиманської міської ради народних депутатів від 17.12.1997 № 391, 05.03.1998 був виданий Державний акт на право приватної власності на землю.

Враховуючи, що внесення виправлень в нього чинним законодавством не передбачена, виникла ситуація за якої позивачі позбавлені можливості зареєструвати своє право власності на вказану земельну ділянку в порядку, передбаченому чинним законодавством.

Отже, суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Об`єднаної територіальної громади Лиманської міської ради Донецької області, про скасування державного акта на право власності на землю та визнання права власності на земельну ділянку, підлягають задоволенню в повному обсязі з огляду на їх законність та обґрунтованість.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 6,22,23,30,44 Земельного Кодексу України 1990 року, Постановою Пленуму ВСУ від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», ст. ст. 328, 392 ЦК України, ст.ст.4,12, 16, 81-82, 89, 223, 247, 259, 263-265, 273, 315, 281 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Об`єднаної територіальної громади Лиманської міської ради Донецької області, про скасування державного акта на право власності на землю та визнання права власності на земельну ділянку - задовольнити повністю.

Визнати недійсним та скасувати Державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 , виданий 05.03.1998 Краснолиманською міською радою народних депутатів ОСОБА_2 , зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 2633, згідно із яким, ОСОБА_2 було передано у приватну власність земельну ділянку призначену для обслуговування житлового будинку і господарських будівель площею 0,1 га, та ведення особистого підсобного господарства, площею 0,0667 га, розташовану на території м . Красний Лиман, АДРЕСА_1 , Краснолиманська міська рада.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 , право власності на:

Ѕ частку земельної ділянки, площею 0,1000 га, для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, та право власності на земельну ділянку, площею 0,0667 га, для ведення особистого підсобного господарства, яка розташована в АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_3 , право власності на:

Ѕ частку земельної ділянки, площею 0,1000 га, для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, та право власності на земельну ділянку, площею 0,0667 га, для ведення особистого підсобного господарства, яка розташована в АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до суду апеляційної інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до п.п. 15.5 п.15 ч. 1 розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Текст рішення складений 22.07.2019.

Суддя -