Постанова

Іменем України

03 липня 2019 року

м. Київ

справа № 761/17287/15-ц

провадження № 61-22304 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Віндор Плюс», Товариство з обмеженою відповідальністю «Виробничо-будівельна компанія «Мрія»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 грудня 2015 року у складі судді Гуменюк А. І. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 23 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М., Слюсар Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Віндор Плюс» (далі ТОВ «Віндор Плюс»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-будівельна компанія «Мрія» (далі ТОВ «ВБК «Мрія») про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

На обгрунтування позовних вимог зазначала, що 13 липня 2012 року між нею та ТОВ «Віндор Плюс» укладено договір позики, відповідно до якого позивач надала ТОВ «Віндор Плюс» позику у розмірі 1 450 000,00 грн.

У зв`язку з невиконанням ТОВ «Віндор Плюс» зобов`язання щодо повернення позики на підставі виконавчого напису нотаріуса від 01 лютого

2013 року з відповідача на користь позивача було стягнуто 1 451 700,00 грн, на підставі якого постановою головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції в м. Києві (далі ВДВС Святошинського РУЮ в м. Києві) від 12 березня 2013 року відкрито виконавче провадження та постановою державного виконавця від 02 квітня 2013 року накладено арешт на все майно ТОВ «Віндор Плюс».

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 вересня

2013 року визнано протиправною та скасовано постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 02 квітня 2013 року в частині накладення арешту на майно ТОВ «Віндор Плюс», що перевищує суму боргу за виконавчим написом нотаріуса. На виконання зазначеної постанови суду 24 грудня 2013 року державним виконавцем винесено постанову про звільнення з під арешту майна боржника ТОВ «Віндор Плюс» у частині, що перевищує суму боргу за виконавчим написом від 01 лютого 2013 року № 133.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на об`єкти нерухомого майна, що належать ТОВ «Віндор Плюс», припинено, а обтяження, накладене постановою державного виконавця від 02 квітня 2013 року, знято на підставі постанови головного державного виконавця ВДВС Святошинського РУЮ в м. Києві від 24 грудня

2013 року про звільнення майна боржника з під арешту. Запис про припинення обтяження вчинено на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 10262227, прийнятого 24 січня 2014 року державним реєстратором Реєстраційної служби Головного управління юстиції в м. Києві Хаустовим А. А.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 листопада 2014 року, яка набрала законної сили, визнано протиправним і скасовано рішення державного реєстратора про припинення обтяження від 24 січня

2014 року.

Однак, 27 січня 2014 року між ТОВ «Віндор Плюс» та ТОВ «ВБК «Мрія» був укладений договір купівлі-продажу нежилого приміщення №418, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Посилаючись на протиправність зняття обтяження з майна ТОВ «Віндор Плюс» та неправомірне відчуження відповідачем об`єкта нерухомості, який тривалий час перебував під арештом, ОСОБА_1 просила визнати недійсним зазначений договір купівлі-продажу нежилого приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Джуринською Л. В., зареєстрований у реєстрі за № 73.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21 грудня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на момент укладення оскаржуваного договору купівлі-продажу були відсутні будь-які перешкоди, обмеження чи заборони для його укладення, а тому суд дійшов висновку про необгрунтованість позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу та відсутність підстав для їх задоволення.

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 23 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 грудня 2015 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання оскаржуваного договору недійсним. Позивач не надала доказів того, що оскаржуваний договір купівлі-продажу нежитлового приміщення було укладено з метою унеможливлення задоволення її майнових вимог за рахунок майна боржника ТОВ «Віндор Плюс», оскільки вартість майна, що перебуває у володінні боржника, на яке накладено арешт, перевищує грошові зобов`язання ТОВ «Віндор Плюс» перед позивачем, а тому позивач може задовольнити свої вимоги за рахунок іншого належного боржнику майна, зокрема нежитлового приміщення №420 , що розташоване за адресою : АДРЕСА_1 , на яке постановою державного виконавця від 24 грудня 2013 року накладено арешт. Апеляційний суд відхилив доводи представника позивача про те, що нежитлове приміщення № 420 , яке розташоване за адресою : АДРЕСА_1 , перебуває в іпотеці банку, вказавши, що вони грунтуються на припущеннях, оскільки предметом іпотеки є майнові права на квартири №300, №301, №208, №210, №211 , що належали іпотекодавцю на підставі договорів про участь у фонді фінансування будівництва виду А від 18 червня 2010 року та від 18 листопада 2010 року, і матеріали справи не містять доказів внесення змін до договору іпотеки.

Узагальнені вимоги та доводи касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у березні 2017 року, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 грудня

2015 року, ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 23 лютого 2017 року та ухвалити у справі нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга обгрунтована посиланням на те, що суди попередніх інстанцій не звернули увагу, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 вересня 2013 року, якою скасовано постанову державного виконавця від 02 квітня 2013 року в частині накладення арешту на майно ТОВ «Віндор Плюс», що перевищує суму боргу за виконавчим написом нотаріуса, не визначено конкретного майна, з якого необхідно зняти арешт, а тому посилання судів на зазначене судове рішення є необгрунтованим. Крім того, суди не звернули увагу на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 листопада 2014 року, якою визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора Хаустова А. А. про припинення обтяження об`єктів нерухомого майна - нежитлових приміщень, що належать ТОВ «Віндор Плюс», яка набрала законної сили. Рішення суб`єкта владних повноважень, яке визнано протиправним, скасовується з моменту його прийняття, а тому на момент укладення оскаржуваного договору купівлі-продажу нежитлове приміщення №418 знаходилось під арештом та не могло бути відчужене. Вважала безпідставним посилання суду апеляційної інстанції на можливість позивача задовольнити свої вимоги за рахунок належного ТОВ «Віндор Плюс» нежитлового приміщення № 420, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, оскільки судом не встановлювалась реальна вартість зазначеного майна на час розгляду справи. Крім того, зазначене приміщення знаходиться в іпотеці, що була зареєстрована до накладення арешту на майно боржника.

Короткий зміст вимог та доводів інших учасників справи

У червні 2017 року до касаційного суду надійшли заперечення на касаційну скаргу від ТОВ «ВБК «Мрія», у яких воно зазначало, що суди попередніх інстанцій повно та всебічно з`ясували обставини справи та ухвалили законні і обгрунтовані судові рішення. Вказувало на те, що на момент вчинення оскаржуваного правочину між ТОВ «ВБК «Мрія» та ТОВ «Віндор Плюс» були відсутні будь-які обмеження щодо відчуження спірного майна, сторонами дотримано вимоги законодавства щодо змісту, форми та нотаріального посвідчення договору, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним. Крім того, позивач не надала достатніх та допустимих доказів на підтвердження порушення укладенням оскаржуваного договору свого права, оскільки вона не є стороною договірних відносин, а її права як кредитора ТОВ «Віндор Плюс» в рамках виконавчого провадження забезпечені шляхом накладення арешту на інше майно ТОВ «Віндор Плюс».

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

14 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, ЦПК України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Установлені судами фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій установлено, що 13 липня 2012 року між

ОСОБА_1 та ТОВ «Віндор Плюс» укладено договір позики, відповідно до якого позивач надала ТОВ «Віндор Плюс» безпроцентну цільову позику у розмірі 1 450 000,00 грн.

У зв`язку з невиконанням ТОВ «Віндор Плюс» зобов`язань щодо повернення позики, 01 лютого 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сербіною Н. П. вчинено виконавчий напис № 133 про стягнення з ТОВ «Віндор Плюс» на користь ОСОБА_1 1 451 700,00 грн, на виконання якого постановою головного державного виконавця ВДВС Святошинського РУЮ в м. Києві Козиревою Т. І. від 12 березня 2013 року відкрито виконавче провадження № 36516073.

Постановою державного виконавця ВДВС Святошинського РУЮ в м. Києві Козиревою Т. І. від 02 квітня 2013 року накладено арешт на все майно ТОВ «Віндор Плюс» у розмірі суми стягнення та оголошено заборону на його відчуження, про що внесено відповідний запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яку постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 вересня 2013 року скасовано у частині накладення арешту на майно ТОВ «Віндор Плюс», що перевищує суму боргу, та знято арешт з майна ТОВ «Віндор Плюс» в частині, що перевищує розмір боргу за виконавчим написом нотаріуса.

24 грудня 2013 року головним державним виконавцем ВДВС Святошинського РУЮ в м. Києві Козиревою Т. І. винесено постанову про звільнення майна боржника з-під арешту, якою знято арешт з майна ТОВ «Віндор Плюс» у частині, що перевищує суму боргу за виконавчим написом від 01 лютого 2013 року

№ 133.

Цього ж дня головним державним виконавцем ВДВС Святошинського РУЮ в

м. Києві Козиревою Т. І. винесено постанову про накладення арешту на майно боржника, яким накладено арешт на належне ТОВ «Віндор Плюс» нежитлове приміщення № 420, площею 129,10 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , у межах суми звернення стягнення - 1 451 700,00 грн.

24 січня 2014 року державним реєстратором Реєстраційної служби Головного управління юстиції в м. Києві Хаустовим А. А. прийнято рішення про припинення обтяження та знято арешт з усього майна ТОВ «Віндор Плюс».

27 січня 2014 року між ТОВ «Віндор Плюс» та ТОВ «ВБК «Мрія» укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Джуринською Л. В., зареєстрований у реєстрі за № 73, відповідно до якого ТОВ «Віндор Плюс» продало ТОВ «ВБК «Мрія» нежитлове приміщення № 418, літ. «А», загальною площею: 136,9 кв.м, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 листопада 2014 року позов ОСОБА_1 до Реєстраційної служби Головного управління юстиції в м. Києві, треті особи: ТОВ «Віндор Плюс», ВДВС Святошинського РУЮ в м. Києві, задоволено. Визнано протиправним і скасовано рішення державного реєстратора від 24 січня 2014 року про припинення обтяження об`єктів нерухомого майна - нежитлових приміщень, що знаходяться по АДРЕСА_1 , належних на праві власності ТОВ «Віндор Плюс».

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою для його недійсності (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно із частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв`язку із вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

За змістом статей 11, 57 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, державний виконавець має право у процесі здійснення виконавчого провадження накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку. Арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем, зокрема, шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Згідно з частиною восьмою статті 16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі заяви органу або посадової особи, якими встановлено обтяження, особи в інтересах якої встановлено обтяження, уповноваженої ним особи.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, обтяження - це заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, яка встановлена або законом, або актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або яка виникає на підставі договорів.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з відсутності будь-яких перешкод, обмежень чи заборон для укладення оскаржуваного договору купівлі-продажу, а тому ТОВ «Віндор Плюс» не був позбавлений права розпоряджатися зазначеним майном на власний розсуд.

Разом з тим, переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд не звернув увагу, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 листопада 2014 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 16 грудня 2014 року, визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора про припинення обтяження та зняття арешту з усього майна ТОВ «Віндор Плюс» від 24 січня

2014 року, а тому на час укладення оскаржуваного договору купівлі-продажу від 27 січня 2014 року спірний об`єкт нерухомості перебував під забороною відчуження, оскільки існувало обтяження у вигляді арешту, накладеного постановою державного виконавця від 02 квітня 2013 року, з урахуванням постанови державного виконавця від 24 грудня 2013 року.

Той факт, що на момент укладення оспорюваного правочину встановлені постановою державного виконавця обмеження не було зареєстровано у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», сам по собі не може слугувати підставою для висновку про відсутність такого обмеження і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену державним виконавцем заборону відчужувати майно йому достеменно відомо.

Отже, правочин щодо відчуження майна, яке перебуває під арештом, може бути визнано недійсним за позовом заінтересованої особи, незалежно від того, чи було зареєстроване таке обтяження відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» на час його укладення, якщо про встановлену заборону сторонам правочину було відомо.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 25 травня 2016 року у справі № 6-605цс16, від

24 травня 2017 року у справі № 6-640цс17 та від 18 січня 2017 року у справі

№ 6-2552цс16.

Щодо порушення прав позивача оспорюваним правочином

Правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції згідно положень ЦК України наділені не лише сторона (сторони) такого правочину, але й інші, треті особи, які не є сторонами такого правочину, однак мають статус «заінтересованих осіб» (статті 215, 216 ЦК України), тобто які на час розгляду справи судом не були стороною правочину, не мають права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендують на те, щоб майно в натурі було передано їм у володіння.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який вони мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає у тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-605 цс 16.

Звертаючись з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 27 січня 2014 року ОСОБА_1 посилалась на те, що оскаржуваним договором порушено її права як кредитора продавця - ТОВ «Віндор Плюс» та стягувача за виконавчим провадженням № 36516073, оскільки боржник продав майно під час дії заборони на його відчуження з метою ухилення від примусового виконання виконавчого напису нотаріуса.

Відхиляючи доводи ОСОБА_1 про порушення оспорюваним правочином її права на стягнення кредитної заборгованості з ТОВ «Віндор Плюс» за рахунок належного йому майна з посиланням на те, що її вимоги в рамках виконавчого провадження забезпечені накладенням арешту на інше нежитлове приміщення - № 420 по АДРЕСА_1 , апеляційний суд вказав, що зазначене приміщення на час розгляду справи не є предметом договору іпотеки від

18 листопада 2010 року № 20/10.

Такий висновок суду є передчасним з огляду на наступне.

18 листопада 2010 року між ТОВ «Віндор Плюс» та ПАТ «Артем-Банк» укладено договір іпотеки № 20/10, відповідно до якого предметом іпотеки є належні іпотекодавцю ТОВ «Віндор Плюс» майнові права вимоги на отримання у власність об`єкта інвестування у складі об`єкту будівництва, що споруджується на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: майнові права на квартири №300, № 301, №208, №210, №211 , що належали іпотекодавцю на підставі договорів про участь у фонді фінансування будівництва виду А від

18 листопада 2010 року та від 18 червня 2010 року.

Додатковою угодою №1 до договору від 18 червня 2010 року № 544 про участь у фонді фінансування будівництва визначено, що у зв`язку з внесеними змінами до проекту житлової та нежитлової частини будівництва об`єкту по

АДРЕСА_1 квартира № 208 стала нежитловим приміщенням № 50 .

Відповідно до довідки від 21 листопада 2011 року № 544, виданої ПАТ «Артем-Банк» - управителем Фонду фінансування будівництва виду А, ТОВ «Віндор Плюс» сплатило повну вартість нежитлового приміщення №50, загальною площею 129,10 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28 січня 2013 року ТОВ «Віндор Плюс» є власником нежитлового приміщення літера «А», АДРЕСА_1 .

З відомостей з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності убачається, що нежитлове приміщення, літера «А», у АДРЕСА_1 , опис об`єкта нерухомого майна: нежиле приміщення №50 - номер за технічним паспортом - №420; загальна площа

129,10 кв. м.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Державного реєстру Іпотек нежитлове приміщення № 50 за технічним паспортом № 420 АДРЕСА_1 перебуває в іпотеці банку на підставі договору іпотеки від 18 листопада 2010 року.

Суд апеляційної інстанції не надав зазначеним доказам належної оцінки, а відтак не перевірив доводи позивача про перебування зазначеного нежитлового приміщення під забороною відчуження згідно з договором іпотеки від

18 листопада 2010 року № 20/10 та неможливість його реалізації в рахунок погашення заборгованості відповідача, оскільки іпотекодержателем цього майна є інша особа.

Таким чином, суд апеляційної інстанції не встановив фактичні обставини у справі та неправильно застосував норми матеріального права, а тому судове рішення апеляційного суду не може вважатись таким, що відповідає вимогам законності та обгрунтованості, визначеним частиною першою статті 263 ЦПК України.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

В силу наданих процесуальним законом повноважень, суд касаційної інстанції позбавлений права встановлювати, або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, надавати оцінку доказам, що не були предметом їх перевірки, чи робити їх переоцінку.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду ураховує тривалість розгляду зазначеної справи в суді, разом з тим, оскільки до повноважень Верховного Суду не належить установлення фактичних обставин справи, надання оцінки та переоцінки доказів, зазначене унеможливлює ухвалення ним нового судового рішення.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а тому відповідно до частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України судове рішення апеляційного суду підлягає

скасуванню, з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 411, 413, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 23 лютого 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик