Провадження № 2/522/2112/19
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2019 року

Приморський районний суд м. Одеси:

під головуванням - судді Абухіна Р.Д.,

за участю секретарів судового засідання: Фуцур Н.В., Маланчової В.С., Стогнієнко Т.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією Російської Федерації проти України,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулись до суду із позовом, по якому просять суд стягнути відповідача на користь позивачів моральну шкоду в розмірі по 1 129 646,63 грн., що є еквівалентом 35 000 євро на кожного.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим по справі було призначено суддю Абухіна Р.Д..

Ухвалою від 22 листопада 2018 року у відкрито провадження у справі та призначено судове засідання.

В судовому засіданні суд поставив на обговорення питання про можливість закриття провадження справі.

Представник позивачів, під час провадення судового засідання в режимі відеоконференції заперечував проти закриття провадження у справі.

Представник відповідача до судового засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення якого повідомлений належним чином.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наступне.

Із поданої позовної заяви вбачається, що позовні вимоги заявлені до іноземної держави Російської Федерації, посилаючись на те, що внаслідок збройної агресії останньої, позивачі втратили житло та майно, не мають можливості проживати на тимчасово окупованій Російською Федерацією території міста Стаханов Луганської області, та стали причиною їх вимушеного переселення, у зв`язку з чим їм завдано моральну шкоду.

Частина перша статті 3 ЦПК України встановлює, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 ЦПК України, якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

Частиною 1 статті 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Відповідно до ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом, відповідно до ч. 1 ст. 497 ЦПК України, визначається ЦПК України, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Ст. 9 Конституції України, передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Крім того, порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, встановлює Закон України «Про міжнародне приватне право» від 2005 року № 2709-ІV, який застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом

Ч. 1 ст. 79 Закону України "Про міжнародне приватне право" встановлено, що пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Таким чином, Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави.

Найважливішою ознакою для держави є суверенітет, оскільки саме суверенітет становить основну відправну засаду для її правосуб`єктності. Суверенітет держави має вияв у двох сферах - внутрішній та зовнішній. У зовнішній сфері суверенітет означає незалежність, самостійність і не підпорядкованість держави іншим державам.

У міжнародному приватному праві під імунітетом розуміють непідлеглість однієї держави законодавству та юрисдикції іншої. Імунітет ґрунтується на суверенітеті держав, їх рівності та означає, що жодна з них не може здійснювати свою владу над іншою державою, її органами, майном. Це принцип вилучення держави та її органів з-під юрисдикції іншої держави. Судовий імунітет полягає в непідсудності держави без її згоди судам іншої держави.

Отже, бути учасником справи в судах іншої держави кожна суверенна держава може тільки з її явно вираженої або мовчазної згоди, висловленої через уповноважених на це осіб.

Застосування судового імунітету вважається загальновизнаним у сучасній міжнародно-правовій практиці.

Закріплення судового імунітету для кожної суверенної держави має безумовний характер.

Згідно із позицією Верховного Суду України, викладеної в листі від 22.06.2007 року щодо застосування цивільного процесуального законодавства під час розгляду справ з участю іноземних посольств та представництв до іноземної держави, її дипломатичних представництв і консульських установ застосовується судовий імунітет, тобто іноземна держава як суверенний суб`єкт міжнародного права користується імунітетом від цивільної та адміністративної юрисдикції України. Це означає, що до іноземної держави не може бути пред`явлений позов, вона не може бути відповідачем, до неї не може бути застосоване забезпечення позову шляхом звернення стягнення на її майно, що знаходиться на території іншої держави. Отже, судовий імунітет іноземної держави означає непідсудність її суду іншої держави (Віденська конвенція від 18.04.1961 про дипломатичні зносини та Віденська конвенція від 24.04.1963 о консульські зносини).

У Рішенні від 23 березня 2010 року у справі «Цудак проти Литви» (Cudak v Lithuania (Application № 15869/02), Judgment 23 March 2010) ЄСПЛ зауважив, що «застосування абсолютного імунітету Держави, упродовж багатьох років, поступово послабшало. У 1979 році Комісія міжнародного права отримала завдання систематизувати і поступово розвинути міжнародне право у сфері юрисдикційного імунітету держав та їхньої власності У 2000 році Генеральна Асамблея ООН прийняла Конвенцію про юрисдикційні імунітети держав та їх власності» (п. 64).

Норми про юрисдикційний імунітет держави уніфіковано у декількох конвенціях.

Відповідно до ст. 11 Європейської конвенції про імунітет держав 1972 року (підписана державами членами Ради Європи) держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції у суді держави, що є стороною вказаної конвенції, якщо судовий розгляд стосується відшкодування шкоди здоров`ю або майну, якщо вони є наслідком події, яка мала місце на території держави де здійснюється судовий розгляд.

Україна є членом Ради Європи з 09 листопада 1995 року. Вказана конвенція Україною до теперішнього часу не підписана та не ратифікована.

Аналогічна норма міститься у ст. 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2000 року (в подальшому Конвенція ООН). Україною вказана конвенція підписана 02 грудня 2004 року. До теперішнього часу не ратифікована.

Можливість застосування судами України норм, які містяться в Конвенції ООН, зазначено у Рішенні ЄСПЛ від 14 березня 2013 року у справі «Олєйніков проти Росії» (скарга № 36703/04). Вказані норми застосовуються відповідно до звичайного міжнародного права, навіть якщо відповідна держава і не ратифікувала Конвенції ООН, за умови, що вона не виступила проти неї (див. рішення ЄСПЛ по справам «Чудак» (Cudak), пункти 66-67; «Сабех Эль-Лейл» (Sabeh El Leil), пункт 54, та «Валлісхаузер проти Австрії» (Wallishauser v. Austria), пункт 60).

Як було зазначено, Конвенція ООН Україною не ратифікована, але не заперечувала проти неї, та напроти у 2004 році Конвенція ООН була підписана Україною.

Отже, можна стверджувати, що положення Конвенції ООН застосовуються відповідно до звичайного міжнародного права як кодифікований звід звичайних норм міжнародного права і суд повинен приймати даний факт до уваги при розгляді питання про те, чи було дотримано права на доступ до суду за змістом п. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» , а саме: «Кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків ... має право на справедливий ... розгляд справи ... судом ... ».

Зазначена правова позиція міститься у Постанові Верховного Суду від 25 січня 2019 року по справі № 796/165/18.

Російська Федерація підписала Конвенцію ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року. Концепцію обмеженого юрисдикційного імунітету держави викладено у Федеральному Законі Російської Федерації від 03.11.2015 року № 297-ФЗ «Про юрисдикційні імунітети іноземної держави та майна іноземної держави у Російській Федерації».

Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02червня 2016 року № 1402-VIII, висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (частина четверта статті 10 ЦПК України, стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року; постанова Верховного Суду України від 13.04.2016 року у справі N 908/4804/14).

Отже, з урахуванням наведеного, суд вважає необхідним застосувати положення Конвенції ООН відповідно до звичайного міжнародного права як кодифікований звід звичайних норм міжнародного права.

Згідно ч. 1 ст. 7 Конвенції ООН Держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді в суді іншої держави щодо будь-якого питання або справи, якщо воно явно висловила згоду на здійснення цим судом юрисдикції щодо такого питання або справи в силу: міжнародної угоди, письмового договору або заяви в суді або письмового повідомлення в рамках конкретного розгляду.

Матеріалами справи не підтверджується наявність будь-якої підстави обмеження імунітету Російської Федерації від юрисдикції Приморського районного суду м. Одеси відповідно до ч. 1 ст. 7 Конвенції ООН.

Якщо відповідні держави не домовилися про інше, як зазначено у ст. 12 Конвенції ООН, держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді в суді іншої держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, що стосуються грошового відшкодування в разі смерті або заподіяння тілесного ушкодження будь-якій особі або нанесення шкоди майну або його втрати в наслідок дії або бездіяльності, яке імовірно, може бути присвоєно державі, якщо така дія або, бездіяльність мало місце повністю або частково на території цього, іншої держави і якщо автор дії або бездіяльності, перебував на цій території в момент цієї події або, бездіяльності.

Справи за позовами про відшкодування моральної шкоди не підпадають під дію ст. 12 Конвенції ООН, отже на вказані справи не розповсюджується обмеження імунітету Російської Федерації від юрисдикції при розгляді в Приморському суді м. Одесі.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст. 43,196-200, п. 1, ч. 1 ст. 255, 259, 260 ЦПК України, суд-

УХВАЛИВ:

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією Російської Федерації проти України,- закрити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст ухвали суду виготовлено 29.07.2019 року.

Суддя: Р.Д. Абухін

29.07.2019