Постанова
Іменем України

10 липня 2019 року
м. Київ

справа № 640/11916/16-ц
провадження № 61-20194св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Луспеника Д. Д.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:
позивач заступник Генерального прокурора України Головний військовий прокурор в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ),
відповідач ОСОБА_1 ,
треті особи: Фонд державного майна України, товариство з обмеженою відповідальністю «Підприємство матеріального забезпечення «Райвел»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова у складі судді Губської Я. В. від 19 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області у складі колегії суддів: Кружиліної О. А., Кіся П. В., Хорошевського О. М., від 05 квітня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2016 року заступник Генерального прокурора України Головний військовий прокурор в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи Фонд державного майна України, товариство з обмеженою відповідальністю «Підприємство матеріального забезпечення «Райвел» (далі ТОВ «ПМЗ «Райвел»), про визнання права власності та витребування майна з чужого володіння.

Позовна заява мотивована тим, що нерухоме майно військового містечка

№ НОМЕР_2 по АДРЕСА_1 належить державі та перебуває на балансі ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ).
Колишній директор Департаменту охорони здоров`я України Мельник П. С., діючи від імені Міністерства оборони України, 27 березня 2007 року уклав з ТОВ «ПМЗ «Райвел» договір «Інвестування реконструкції та модернізації матеріально-технічної бази військового шпиталю».
Також, вказані вище особи уклали додаткові угоди від 03 жовтня 2008 року № 4 та 09 жовтня 2008 року № 7, якими фактично змінено істотні умови договору інвестування та передбачено відчуження військового майна, що перебуває на обліку у підрозділах військово-медичної служби Збройних Сил України в обмін на суму інвестиційних внесків. Додатковими угодами передбачено одноосібну передачу ОСОБА_2 у власність ТОВ «ПМЗ «Райвел»» нерухомого військового майна військових містечок, у тому числі військового містечка № НОМЕР_2 .
Станом на теперішній час спірне майно перебуває у власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 26 лютого 2009 року, укладеного останнім з ТОВ «ПМЗ «Райвел»».
Однак, рішення про відчуження військового майна, що є придатним для подальшого використання, а також цілісних майнових комплексів та іншого нерухомого майна має право ухвалювати виключно Кабінет Міністрів України за поданням Міністерства оборони України, отже, передача вказаного майна ТОВ «ПМЗ «Райвел» та його подальше відчуження

ОСОБА_1 є незаконним.
З урахуванням зазначеного та посилаючись на положення статті

121 Конституції України, статті 45 ЦПК України, статті 23 Закону України «Про прокуратуру», статей 216, 228, 328, 330, 386, 387, 388 ЦК України, прокурор просив визнати за державою Україна в особі Міністерства оборони України право власності на будівлі та споруди, що розташовані по АДРЕСА_1 , а саме: нежитлову будівлю літ. А-4, загальною площею 722,7 кв. м, нежитлову будівлю літ. Б-1, загальною площею 1,9 кв. м, нежитлову будівлю В-1, загальною площею 48,8 кв. м, нежитлову будівлю літ. Д-2, загальною площею 158,4 кв. м, нежитлову будівлю літ. Г-1, загальною площею 3,0 кв. м; витребувати у ОСОБА_1 у державну власність вищезазначені будівлі та споруди та передати їх військово-медичному клінічному центру Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 19 грудня 2016 року позов заступника Генерального прокурора України Головного військового прокурора в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України, військово-медичного клінічного центру Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ) задоволено.
Визнано за державою Україна в особі Міністерства оборони України право власності на будівлі та споруди, що розташовані по АДРЕСА_1 , а саме: нежитлову будівлю літ. А-4 загальною площею 722,7 кв. м, нежитлову будівлю літ. Б-1 загальною площею 1,9 кв. м, нежитлову будівлю В-1 загальною площею 48,8 кв. м, нежитлову будівлю літ. Д-2 загальною площею 158,4 кв. м, нежитлову будівлю літ. Г-1 загальною площею 3,0 кв. м.
Витребувано у ОСОБА_1 в державну власність будівлі та споруди, що розташовані по АДРЕСА_1 , а саме: нежитлову будівлю літ. А-4, загальною площею 722,7 кв. м, нежитлову будівлю літ. Б-1 загальною площею 1,9 кв. м, нежитлову будівлю В-1 загальною площею 48,8 кв. м, нежитлову будівлю літ. Д-2 загальною площею 158,4 кв. м, нежитлову будівлю літ. Г-1 загальною площею 3,0 кв. м та зобов`язано передати їх Військово-медичному клінічному центру Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що інвестиційна угода та додатки до неї за своєю правовою природою є угодами про відчуження нерухомого майна, а відсутність рішення Кабінету Міністрів України про розпорядження спірним майном свідчить про те, що зазначені правочини укладені поза волею компетентного органу державної влади, а отже без належних повноважень з боку відчужувача спірного майна. Оскільки уповноважений орган рішення про відчуження нерухомого військового майна не приймав та не виражав в інший спосіб волевиявлення, спірне майно вибуло з володіння держави Україна в особі Міністерства оборони України не з його волі іншим шляхом, а тому право держави Україна в особі Міністерства оборони України підлягає захисту шляхом витребування майна у набувача цього нерухомого майна на підставі договору купівлі-продажу від 26 лютого 2009 року ОСОБА_1 відповідно до вимог частини першої статті 388 ЦК України.
Також судом зазначено, що інвестиційна угода від 27 березня 2007 року та додаткові угоди є нікчемними правочинами в силу вимог статті 228 ЦК України.
При цьому позивач не пропустив строк звернення до суду з цим позовом, оскільки дізнався про обставини, викладені у позові, у 2016 році під час апеляційного перегляду справи № 60/158-08.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 05 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відчуження спірного майна директором структурного підрозділу Міністерства оборони України на підставі інвестиційної угоди та додатків до неї було проведено не уповноваженим суб`єктом та з порушенням спеціального порядку реалізації такого майна. Протиправний характер угод, на підставі яких було відчужено спірне майно, свідчить про втрату можливості його використання за функціональним призначенням оборонного відомства держави, а отже в силу статті 228 ЦК України вони є нікчемними. Оскільки уповноважений орган рішення про відчуження спірного нерухомого військового майна не приймав та не висловлював в інший спосіб волевиявлення, спірне нерухоме майно вибуло з володіння власника незаконно, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для його витребування спірного майна на підставі статей 387, 388 ЦК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У травні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, що подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди дійшли помилкових та необґрунтованих висновків про правомірність вимог позивача. Вказував на те, що Військово-медичний клінічний центр Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ) не відповідає статусу військової частини Збройних Сил України та спірне нерухоме майно не закріплено за цим позивачем та не є військовим майном.
Крім того, договір купівлі-продажу, за яким відбувся перехід права власності до нього, не є нікчемним, не визнавався у судовому порядку недійсним, а тому він на законних підставах набув право власності на спірне нерухоме майно.
Також суд першої інстанції безпідставно не застосував строк позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем.

Доводи осіб, які подали відзив

У червні 2017 року Генеральна прокуратура України, а у липні 2017 року Військово-медичний клінічний центр Північного регіону (військової частини НОМЕР_1 ) та Міністерство оборони України подали заперечення (відзиви) на касаційну скаргу, в яких просили відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржувані судові рішення без змін, як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 21 листопада 2018 року касаційне провадження у цій справі зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 357/9328/15.

Ухвалою Верховного Суду від 08 травня 2019 року поновлено касаційне провадження у цій справі.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

У справі, що переглядається, установлено, що на підставі розпорядження Харківського міського голови «Про видачу свідоцтва про право власності на нерухоме майно» від 10 грудня 2008 року № 2775 було видано свідоцтво серії НОМЕР_3 та Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії НОМЕР_4 , в яких міститься запис про реєстрацію права державної власності за Державою Україна на нерухоме майно військового містечка № НОМЕР_2 по АДРЕСА_1 , у тому числі на нежитлові будівлі літ. А-4 загальною площею 722,7 кв. м; літ. Б-1 загальною площею 1,9 кв. м; літ. В-1 загальною площею 48,8 кв. м; літ. Д-2 загальною площею 158,4 кв. м; літ. Г-1 загальною площею 3,0 кв. м.

Рішенням Міністра оборони України від 23 січня 2009 року № 655 та розпорядженням начальника Південного територіального квартирно-експлуатаційного управління від 28 січня 2009 року № 303/22/1/34 будівлі і споруди військового містечка № НОМЕР_2 передані на баланс ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ).

Листом т.в.о. начальника КЕВ м. Харкова від 29 січня 2009 року № 256 скеровано командиру військової частини НОМЕР_1 акти прийому-передачі основних засобів (форма 03-1), відомості зносу основних засобів та свідоцтва про право власності на нерухоме майно військового містечка № НОМЕР_2 .

30 січня 2009 року начальник Військово-медичного клінічного центру Північного регіону направив на адресу Харківського бюро технічної інвентаризації правовстановлюючі документи на спірне майно.

27 березня 2007 року директор Департаменту охорони здоров`я Міноборони України Мельник П. С., діючи від імені Міністерства оборони України, уклав з ТОВ «ПМЗ «Райвел» договір № 1 Інвестування реконструкції та модернізації матеріально-технічної бази військового шпиталю.

Метою зазначеного договору є підвищення рівня матеріально-технічного, технологічного та медичного оснащення військового шпиталю, розташованого на земельній ділянці, яка перебуває у державній власності, площею 3,59 га по АДРЕСА_2 . Пунктом 1.2 договору визначено, що предметом договору є правове регулювання участі сторін у складанні, корегуванні проекту, реконструкції, модернізації, технологічному оснащенні матеріально-технічної бази військового шпиталю, а також здійснення будівельних робіт та введення об`єкта в експлуатацію.

03 жовтня 2008 року та 09 жовтня 2008 року були укладені додаткові договори до договору № 1 Інвестування реконструкції та модернізації матеріально-технічної бази військового шпиталю від 27 березня 2007 року, якими фактично змінено істотні умови договору інвестування та передбачено відчуження військового майна, що перебуває на обліку у підрозділах військово-медичної служби Збройних Сил України в обмін на суму інвестиційних внесків. Також, цими додатковими угодами було передбачено одноосібну передачу ОСОБА_2 у власність ТОВ «ПМЗ «Райвел» нерухомого військового майна військових містечок, у тому числі військового містечка № НОМЕР_2 .

Рішенням Господарського суду Харківської області від 15 грудня 2008 року у справі № 60/158-08 за ТОВ «ПМЗ «Райвел» визнано право власності на нерухоме майно, зокрема, розташоване по АДРЕСА_1 : нежитлову будівлю літ. А-4 загальною площею 722,7 кв. м (поліклініка), нежитлову будівлю літ. Б-1 загальною площею 1,9 кв. м (технічна будівля), нежитлову будівлю В-1 загальною площею 48,8 кв. м (склад), нежитлову будівлю літ. Д-2 загальною площею 158,4 кв. м (склад), нежитлову будівлю літ. Г-1 загальною площею 3,0 кв. м (технічна будівля).

На підставі договору купівлі-продажу від 26 лютого 2009 року, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «ПМЗ «Райвел», ОСОБА_1 набув право власності на спірне нерухоме майно.

Згідно з пунктом 3 договору купівлі-продажу від 26 лютого 2009 року нерухоме майно, яке відчужується, належить продавцю на підставі рішення господарського суду Харківської області за справою № 60/158-08 від 15 грудня 2008 року та ухвали господарського суду Харківської області за справою № 60/158-08 від 26 грудня 2008 року, які зареєстровані в Електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно на підставі Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно за № 21458587 від 30 грудня 2008 року.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 28 березня 2016 року, яка залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 09 серпня 2016 року, рішення господарського суду Харківської області від 15 грудня 2008 року у справі № 60/158-08 скасовано в частині задоволення позовних вимог про визнання за ТОВ «ПМЗ «Райвел» права власності на нерухоме майно та в задоволенні позовних вимог про визнання за ТОВ «ПМЗ «Райвел» права власності на нерухоме майно, зокрема, розташоване по АДРЕСА_1 : нежитлову будівлю літ. А-4 загальною площею 722,7 кв. м (поліклініка), нежитлову будівлю літ. Б-1 загальною площею 1,9 кв. м (технічна будівля), нежитлову будівлю В-1 загальною площею 48,8 кв. м (склад), нежитлову будівлю літ. Д-2 загальною площею 158,4 кв. м (склад), нежитлову будівлю літ. Г-1 загальною площею 3,0 кв. м (технічна будівля) відмовлено.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення відповідають не у повному обсязі.

Щодо підставності позовних вимог

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що спірне нерухоме майно вибуло з власності держави незаконно, тому наявні підстави для його витребування у відповідача в порядку, передбаченому пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком судів, виходячи із наступного.

Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами (стаття 326 ЦК України).

Правові основи управління об`єктами державної власності визначені Законом України від 21 вересня 2006 року «Про управління об`єктами державної власності» (далі Закон).

Згідно з частиною першою статті 4 цього Закону до кола суб`єктів управління об`єктами державної власності входять, зокрема, Кабінет Міністрів України, міністерства та інші органи виконавчої влади (далі уповноважені органи управління), Фонд державного майна України.

Пунктом 5 статті 116 Конституції України передбачено, що Кабінет Міністрів України здійснює управління об`єктами державної власності відповідно до закону.

Згідно зі статтею 5 Закону Кабінет Міністрів України є суб`єктом управління, що визначає об`єкти управління державної власності, стосовно яких виконує функції з управління, а також об`єкти управління державної власності, повноваження з управління якими передаються іншим суб`єктам управління, визначеним цим Законом. Здійснюючи управління об`єктами державної власності, Кабінет Міністрів України серед іншого забезпечує контроль за ефективністю управління об`єктами державної власності, виконує відповідно до законів інші функції з управління об`єктами державної власності (пункти 19, 26 частини другої статті 5).

Відповідно до статей 3, 15 Закону України «Про Збройні Сили України», статті 10 Закону України «Про оборону України» та статей 3, 4, 6 Закону Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України, чиє фінансування здійснюється за рахунок Державного бюджету України. Міністерство оборони України уповноважене державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, управляти переданим йому військовим майном і майном підприємств, установ та організацій, що належать до сфер його управління.

Особливості управління військовим майном та його статусу визначає Закон України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України. До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.

Відповідно до частини другої статті 3 цього Закону з моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням. Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністерством України.

Такий порядок ведення обліку і зберігання військового майна, закріпленого за військовими частинами Збройних Сил, його списання та використання було затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 04 серпня 2000 року № 1225 «Про затвердження Положення про порядок обліку, зберігання, списання та використання військового майна у Збройних Силах».

У справі, що переглядається, установлено, що на підставі рішенням Міністра оборони України від 23 січня 2009 року № 655 та розпорядженням начальника Південного територіального квартирно-експлуатаційного управління від 28 січня 2009 року № 303/22/1/34 з 29 січня 2009 року спірні нежитлові приміщення перебували на балансі за військової частини НОМЕР_1 .

Отже, спірне нерухоме майно є військовим майном, яке було закріплено за військовою частиною НОМЕР_1 , тому доводи касаційної скарги про те, що спірне нерухоме майно не є військовим майном є безпідставними.

Згідно з частиною першою статті 6 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» відчуження військового майна здійснюється Міністерством оборони України через уповноважені Кабінетом Міністрів України підприємства та організації, визначені ним за результатами тендеру, після його списання, за винятком майна, визначеного частиною другою цієї статті.

Зокрема, у частині другій визначено, що рішення про відчуження військового майна, що є придатним для подальшого використання, але не знаходить застосування у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна, а також цілісних майнових комплексів та іншого нерухомого майна приймає Кабінет Міністрів України за поданням Міністерства оборони України.

Положення про порядок відчуження та реалізації військового майна Збройних Сил затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2000 року № 1919 «Про порядок відчуження та реалізації військового майна Збройних Сил» (далі Положення), яке передбачає, що рішення про відчуження військового майна, яке є придатним для подальшого використання, а також цілісних майнових комплексів, у тому числі військових містечок, та іншого нерухомого майна приймає Кабінет Міністрів України (в тому числі списаного військового майна за пропозицією Міністерства оборони України (пункти 3, 4, 6, 7 Положення).

Постановою Кабінету Міністрів України від 02 квітня 2008 року № 313 «Про заходи щодо удосконалення управління об`єктами державної власності» також було встановлено, що продаж нерухомого майна державних підприємств, установ та організацій здійснюється на аукціонах; відчуження об`єктів нерухомого військового майна здійснюється на аукціонах виключно разом із земельними ділянками, на яких вони розташовані, або майновими правами на них.

Отже, реалізація нерухомого військового майна (господарська операція, що здійснюється уповноваженим підприємством (організацією) згідно з договорами купівлі-продажу, міни, поставки та іншими цивільно-правовими договорами, які передбачають передачу прав власності на військове майно, в тому числі і списаного, може здійснюватися виключно на підставі прийнятого в установленому порядку рішення Кабінету Міністрів України за пропозицією Міністерства оборони України.

Установивши, що директор структурного підрозділу Міністерства оборони України на підставі інвестиційної угоди та додатків до неї, які за своєю правовою природою є угодами про відчуження нерухомого майна, відчужив спірне нерухоме майно, яке є військовим, з порушенням спеціального порядку реалізації такого майна, за відсутності рішення Кабінету Міністрів України про розпорядження спірним майном, суди попередніх інстанцій правильно виходили із того, що відчуження нерухомого майна на користь ТОВ «ПМЗ «Райвел» відбулось поза волею компетентного органу державної влади, а отже, незаконно.

Також суди дійшли правильно виходили із того, що угоди, на підставі яких було відчужено спірне майно, є нікчемними в силу вимог статті 228 ЦК України, оскільки про порушення публічного порядку і їх протиправність свідчить те, що внаслідок їх укладення відбулося відчуження майна з державної власності і втрата його спеціального статусу. Відчуження майна відбулось не уповноваженим суб`єктом та в обхід визначеного законом порядку, внаслідок відчуження цього майна можливість його використання за функціональним призначенням оборонним відомством втрачено, а отже ускладнено виконання останнім завдань із забезпечення на належному рівні оборони держави та її територіальної цілісності.

При цьому, обставини нікчемності інвестиційної угоди від 27 березня 2007 року та додаткових угод встановлені під час розгляду Харківським апеляційним господарським судом у справі № 60/158-08, рішенням якого від 28 березня 2016 року скасовано рішення господарського суду Харківської області від 15 грудня 2008 року, на підставі якого ТОВ «ПМЗ «Райвел» набуло право власності на спірне нерухоме майно, та яким у задоволенні позовних вимог про визнання за ТОВ «ПМЗ «Райвел» права власності на нерухоме майно, зокрема по АДРЕСА_1 , відмовлено.

У частині третій статті 61 ЦПК України 2004 року передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до Конституції України, статей 386, 387 ЦК України держава забезпечує захист права власності. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребувано у нього.

Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

У підпункті 3 частини першої статті 388 ЦК України зазначено, якщо майно за відплатним договором придбано в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Добросовісність набуття в розумінні статті 388 ЦК України полягає в тому, що майно набувається не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати.

Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна від набувача, при цьому випадки такого витребування законодавством обмежуються Зокрема пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України передбачено, що витребування майна можливе в разі його вибуття з володіння власника не з його волі іншим шляхом.

Отже, у випадку якщо майно вибуло у законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційним позовом).

Установивши, що спірне військове майно вибуло з володіння держави за відсутності прийнятого в установленому порядку рішення Кабінету Міністрів України про його відчуження і відповідач ОСОБА_1 придбав це майно в особи, яка не мала права його відчужувати (ТОВ «ПМЗ «Райвел»), суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про наявність правових підстав для його витребування на користь держави в особі Військово-медичного клінічного центру Північного регіону України (військової частини НОМЕР_5 ), яке вибуло з володіння поза її волею, на підставі пункту третього частини першої статті 388 ЦК України.

Доводи ОСОБА_1 про те, що договір купівлі-продажу, за яким відбувся перехід права власності до нього, є чинним, а тому він є власником спірного нерухомого майна, а не держава Україна, не заслуговують на увагу, оскільки
право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, укладеного після укладення недійсного (нікчемного) правочину.

Крім того, судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, на підставі якого ТОВ «ПМЗ «Райвел» набуло право власності на спірне майно, отже, воно не могло породжувати будь-яких юридичних наслідків, в тому числі бути законною підставою виникнення права власності у товариства на спірне майно.

Щодо строку позовної давності

Доводи касаційної скарги про пропуск прокурором строку позовної давності є необґрунтованими з таких підстав.

У справі, що переглядається, установлено, що прокурор звернувся з цим позовом у серпні 2016 року, а 01 грудня 2016 року ОСОБА_1 подав до суду заперечення на позовну заяву, в якій просив про застосування строку позовної давності (а. с. 134-139).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Виходячи зі змісту статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому, як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Обчислення позовної давності у випадку звернення прокурора до суду з позовом в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, здійснюється з дня, коли саме цей орган довідався або міг довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналогічні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 359/2012/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на положення статті 261 ЦК України, статті 45 ЦПК України 2004 року суд повинен був з`ясувати, з якого моменту у прокурора виникло право на звернення до суду в інтересах держави в особі повноважногооргану, право якого порушене, з вищезазначеним позовом. Це право пов`язане з моментом, коли саме повноважному органу, право якого порушене, стало відомо чи могло стати відомо про таке порушення.

У справі, що переглядається, установлено, що прокурор звернувся до суду з цим позовом за захистом інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ).

Отже, передбачений законом трирічний строк слід обчислювати з дня, коли саме ці органи довідалися або могли довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як вбачається із матеріалів справи, у 2008 році військовий прокурор Північного регіону України вже звертався до суду із позовом в інтересах Кабінету Міністрів України до Міністерства оборони України, ТОВ «ПМЗ «Райвел» про визнання недійсним інвестиційного договору і рішенням Господарського суду м. Києва у задоволенні позову було відмовлено.

Крім того, з аналогічним позовом в інтересах Міністерства оборони України до ТОВ «ПМЗ «Райвел» у 2010 році звертався й заступник військового прокурора Центрального регіону України. Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області провадження у справі припинено на підставі пункту 2 частини першої статті 80 ГПК України.

Таким чином, Кабінет Міністрів України та Міністерство оборони України, в інтересах яких звернувся заступник Генерального прокурора України головний військовий прокурор, знали про порушення своїх прав ще у

2008 році, тобто саме з цього часу прокурор у межах трирічного строку міг звернутися до суду із цим позовом, тому висновки судів про те, що прокурор, пред`явивши позов у 2016 році, звернувся в інтересах цих органів у межах строку позовної давності є помилковими.

Разом з тим, заперечуючи проти заяви відповідача про застосування строку позовної давності, Військово-медичний клінічний центр Північного регіону (військової частини НОМЕР_1 ), в інтересах якого також звернувся прокурор та на балансі якого перебуває спірне майно, посилався на те, що про порушене право йому стало відомо лише у 2015 році при подачі аналогічного позову що й у справі, яка переглядається, тільки у порядку господарського судочинства, провадження у якій було припинено у зв`язку із підвідомчістю спору судам загальної юрисдикції (а. с. 45-50 т. 2).

Ці доводи відповідачем спростовані не були, а інших доказів, які б свідчили про обізнаність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) про те, що майно вибуло із його володіння та власності держави матеріали справи не містять.

Таким чином колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваних судових рішень з підстав пропуску прокурором строку позовної давності в інтересах Кабінету Міністрів України та Міністерства оборони України, оскільки орган, в інтересах якого також пред`явлений позов Військово-медичний клінічний центр Північного регіону (військової частини НОМЕР_1 ), дізнався про порушення свого права лише у 2015 році, тоді як позов подано у серпні 2016 році. Помилковий висновок про те, що прокурор дізнався про порушення права власності держави на спірне майно лише у 2016 році на правильність висновків суду про відсутність підстав для застосування наслідків пропуску строку позовної давності не впливає.

Крім того, посилання в касаційній скарзі на порушення судами попередніх інстанцій статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Перший протокол, Конвенція) не знайшли свого підтвердження.

За змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини

(далі ЄСПЛ) (серед багатьох інших, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України»

від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції»

від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня

2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії (принципи), які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинне здійснюватися на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання критерію пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

Водночас висновки ЄСПЛ потрібно застосовувати не безумовно, а з урахуванням фактичних обставин справи, оскільки цей суд рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника. Адже певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування статті 1 Першого протоколу, можуть бути пов`язані з протиправною поведінкою самого набувача майна.

У справі, яка розглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності відповідача критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.

Протиправне відчуження військового майна, яке забезпечує життєдіяльність Збройних сил України, ставить під загрозу виконання останнім завдань із підтримання бойової, мобілізаційної готовності та боєздатності військових формувань, а також забезпечення Міністерством оборони України ефективного адміністративного управління, а тому тому правовідносини щодо розпорядження таким майном становлять «суспільний», «публічний» інтерес.

Розпорядження спірним майном за відсутності рішення уповноваженого органу, а саме Кабінету Міністрів України, є протиправним, а тому звернення прокурора в інтересах держави із цим позовом відповідає критерію законності, з урахуванням також того, що відповідач не мав перешкод у доступі до законодавства і міг передбачити негативні для нього наслідки у зв`язку із його порушенням.

Крім того, питання компенсації добросовісному набувачу має вирішуватися за заявою такої особи у контексті статті 661 ЦК України з вимогою до продавця товару і зазначене відповідає критерію законності.

Тобто, відповідач не позбавлений права пред`явити вимоги до ТОВ «ПМЗ «Райвел» на підставі статті 661 ЦК України про відшкодування завданих збитків, що буде вважатися справедливою сатисфакцією.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Київського районного суду м. Харкова від 19 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 05 квітня 2017 року без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: О. В. Білоконь Б. І. Гулько Є. В. Синельников С. Ф. Хопта