КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 липня 2019 року м. Київ

Унікальний номер справи № 753/13373/18

Апеляційне провадження № 22-ц/824/10505/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Борисової О.В., Гаращенка Д.Р.,

при секретарі - Слободяник Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 30 травня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Цимбал І.К., по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності, вселення, визначення порядку користування квартирою, -

в с т а н о в и в :

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив усунути перешкоди у здійсненні права власності шляхом зобов`язання відповідача надати ключі від вхідних дверей належної йому на праві спільної часткової власності квартири АДРЕСА_1 та вселити його у квартиру. Визначити порядок користування квартирою, згідно з яким визначити у користування: кімнату №5 - пл. 21,7 кв.м., ванну кімнату №2 - пл. 5,0 кв.м., лоджію - 5,7 кв.м., а відповідачу визначити у користування кімнати №7 - пл. 17,2 кв.м. та кімнату №9 - пл. 12,2 кв.м., вбиральню №8 - пл. 5 кв.м., коридор №5 - пл. 3,6 кв.м. У спільному користуванні співвласників залишити кухню №4 - 14,2 кв.м., коридор №1 - пл. 10,8 кв.м., передпокій №2 - пл. 7,7 кв.м.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що за сторонами в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано право власності по Ѕ частини вказаної квартири, що встановлено рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 08 лютого 2016 року. Зазначав, що відповідач самовільно змінила замки у вхідних дверях, без згоди позивача вселила сім`ю з трьох осіб, чим порушує право власності позивача, оскільки останній не може користуватися своєю власністю. На письмову вимогу позивача припинити зазначені порушення, відповідач не реагує, у зв`язку з чим позивач вимушений був звернутися до суду (а.с. 1-21).

ОСОБА_2 подала відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що квартира АДРЕСА_1 була спільною сумісною власністю подружжя (позивача та його померлої дружини). Зазначала, що доводиться позивачу донькою. Вказувала, що у спірній квартирі не проживає та не зареєстрована, а після смерті матері разом з позивачем вирішили здавати квартиру в оренду. Так, 17 грудня 2016 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , як орендодавцями та ОСОБА_3 , як орендарем було укладено договір оренди квартири. Звертала увагу на те, що не має ключів від квартири, але у випадку необхідності може потрапити до квартири, домовившись про це з орендарем. Також позивач має вільний доступ до квартири. Таким чином, просила відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог (а.с. 62-64).

У відповіді на відзив позивач зазначив, що на укладення договору оренди квартири від 17 грудня 2016 року з ОСОБА_3 згоди не надавав. Ключів від квартири не має та не має можливості нею користуватися (а.с. 99-100).

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 30 травня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності, виселення, визначення порядку користування квартирою відмовлено (а.с. 133, 135-137).

Не погодившись з рішенням районного суду, 26 червня 2019 року ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, просив його скасувати в частині відмови у визначенні порядку користування квартирою АДРЕСА_1 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким визначити наступний порядок користування даною квартирою: визначити ОСОБА_1 у користування кімнату №5 - пл. 21,7 кв.м., ванну кімнату №2 - пл. 5,0 кв.м., лоджію - 5,7 кв.м., а відповідачу визначити у користування кімнати №7 - пл. 17,2 кв.м. та кімнату №9 - пл. 12,2 кв.м., вбиральню №8 - пл. 5 кв.м., коридор №5 - пл. 3,6 кв.м. У спільному користуванні співвласників залишити кухню №4 - 14,2 кв.м., коридор №1 - пл. 10,8 кв.м., передпокій №2 - пл. 7,7 кв.м. (а.с. 140-145).

На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що суд помилково посилався у рішенні на ч. 3 ст. 358 ЦК України. оскільки необхідно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Вважає, що вищезазначений варіант порядку користування квартирою найбільш доцільним та у разі задоволення такої вимоги, рішення не змінить розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно та не порушить їх прав як власників. Вказував, що суд проігнорував його посилання на правові позиції Верховного Суду, чим допустив порушення норм процесуального права.

У судовому засіданні ОСОБА_1 , його представник - адвокат Михайленко М.А. підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити. Відповідач ОСОБА_2 заперечувала проти скарги і просила залишити її без задоволення.

Рішення районного суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкоди у здійсненні права власності шляхом зобов`язання відповідача надати ключі від вхідних дверей належної йому на праві спільної часткової власності квартири АДРЕСА_1 та вселення його у вказану квартиру сторони не оскаржували.

З огляду на положення ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визначення порядку користування квартирою яка належить сторонам на праві власності в рівних частках, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав доказів того, що сторони не можуть домовитись про порядок користування квартирою, позивач має ключі від спірної квартири, відповідачка у квартирі не проживає, а тому позивач може користуватись усією квартирою.

Такі висновки суду є помилковими, колегія суддів з ними не погодилась виходячи з наступного.

Судом встановлено, що рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 08 лютого 2016 року у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 житловою площею 51,1 кв.м. та за ОСОБА_2 , яка є правонаступником ОСОБА_4 визнано право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 житловою площею 51,1 кв.м., загальною площею 104,9 кв.м. (а.с. 7-10).

Предметом заявленого позову ОСОБА_1 , який посилався на положення ст.ст. 319, 358, 391 ЦК України у цій справі, є визначення між сторонами, які є співвласниками в рівних частках (по Ѕ частині) порядку користування вищевказаною квартирою.

Статтями 13, 41 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Аналіз цих норм законодавства доводить, що власність не тільки надає переваги тим, хто її має, а й покладає на них певні обов`язки. Громадяни користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення і не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Але, здійснюючи свої права, власник зобов`язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян. Під час здійснення своїх прав і виконання обов`язків власник зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства.

Відповідно до частини другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Відповідна правова позиція міститься і в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 17 лютого 2016 р. у справі N 6-1500цс15, підстав відступити від якої суд апеляційної інстанції не вбачає.

До позовної заяви додано докази відправлення рекомендованим листом звернення позивача ОСОБА_1 до відповідачки ОСОБА_2 з пропозицією врегулювати в досудовому порядку спір щодо користування належною позивачу Ѕ часткою вищевказаної квартири. Доказів відповіді відповідачки на цього листа до суду не надано (а.с. 19-20).

У відзиві на позовну заяву відповідачка ОСОБА_2 заперечувала проти задоволення вимог ОСОБА_1 в частині встановлення порядку користування квартирою, пославшись на те, що відповідач у вказаній квартирі не проживає та не зареєстрована, а квартира за згодою сторін здана в оренду третій особі (а.с. 62-64).

Такі ж заперечення відповідачка ОСОБА_2 висловила в суді апеляційної інстанції про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання, а до суду не надано доказів, що між сторонами є домовленість або визначений порядок користування вищевказаною квартирою (а.с. 168-170).

Як вбачається з матеріалів справи, 01 серпня 2016 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_1 з однієї сторони та ОСОБА_5 з іншої сторони було укладено договір оренди жилого приміщення, а саме квартири АДРЕСА_1 , строком до 01 серпня 2017 року (а.с. 101-103).

17 грудня 2016 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_1 з однієї сторони та ОСОБА_3 з іншої сторони було укладено інший договір оренди квартири зі строком дії до 16 грудня 2018 (а.с. 65-67).

Проте, укладення договору оренди і передача у строкову оренду вищевказаної квартири не може бути визнано підставою для відмови у реалізації права співвласника квартири встановити порядок користування цією квартирою між співвласниками.

В апеляційній скарзі позивач посилався на порушення його права співвласника на визначення порядку користування квартирою.

Таким чином, між сторонами наявний спір щодо визначення порядку користування квартирою, який районним судом фактично не був вирішений.

Позивачем наданий технічний паспорт складений Київським міським бюро технічної інвентаризації 09 жовтня 1999 року, за змістом технічного паспорту вбачається, що квартира АДРЕСА_1 складається з: трьох кімнат жилою площею 51.1 кв.м., у т.ч. кімната - 21.7 кв.м., кімната - 17.2 кв.м., кімната - 12.2 кв.м., кухня - 14.2 кв.м., ванна кімната - 5.0 кв.м., вбиральня - 5.0 кв.м., коридор - 10.8 кв.м. і 3.6 кв.м., передпокою - 7.7 кв.м., лоджії - 5.7 кв.м., 4.7 кв.м., 4.7 кв.м., загальна площа квартири 104.9 кв.м. Усі три кімнати вищевказаної квартири є ізольованими, мають ізольовані лоджії та окремі виходи до коридору квартири.(а.с. 13-14)

Позивач просив визначити наступний порядок користування даною квартирою: визначити ОСОБА_1 у користування кімнату № 5 - пл. 21.7 кв.м., ванну кімнату №2 - пл. 5.0 кв.м., лоджію - 5.7 кв.м., а відповідачу визначити у користування кімнати №7 - пл. 17.2 кв.м. та кімнату №9 - пл. 12.2 кв.м., вбиральню №8 - пл. 5.0 кв.м., коридор №5 - пл. 3.6 кв.м. У спільному користуванні співвласників залишити кухню №4 - 14.2 кв.м., коридор №1 - пл. 10.8 кв.м., передпокій №2 - пл. 7.7 кв.м.

Тому, за умови, що квартира належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частках, встановлення порядку користування вищевказаною квартирою за пропозицією позивача із виділенням позивачу ОСОБА_1 більшої за жилою площею кімнати - 21.7 кв.м. із лоджією, та виділенням у користування іншого співвласника - ОСОБА_2 кімнати площею 12.2 кв.м. із лоджією та кімнати - 17.2 кв.м. із лоджією та залишенням в спільному користуванні співвласників: коридору, вбиральні, ванної кімнати та кухні, не порушуватиме прав співвласників квартири. При цьому, колегія суддів враховує, що саме на такому визначенні порядку користування квартирою наполягав позивач, а ванна кімната і вбиральня є місцями загального користування, доступ до яких має бути забезпечений усім співвласникам квартири.

Інші доводи скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Позивач ОСОБА_1 є особою з інвалідністю другої групи, що підтверджується довідкою, тому на підставі пункту 9 частини 1 ст. 5 Закону «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору (а.с. 17).

Тому, на підставі ст. 141 ЦПК України слід стягнути із відповідачки ОСОБА_2 на користь держави 704.80 грн. (ставка 0.4 прожиткового мінімуму для працездатних осіб х 1762 грн. на 01 січня 2018 року) судового збору за розгляд справи районним судом та 1057.20 грн. (704.80 грн. х 150% ставка) судового збору за розгляд справи апеляційним судом.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 30 травня 2019 року скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування квартирою і ухвалити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування квартирою задовольнити частково, встановити наступний порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , жилою площею 51.1. кв.м., загальна площа 104.9 кв.м., а саме: виділити у користування ОСОБА_1 кімнату площею 21.7 кв.м. із лоджією, що примикає до цієї кімнати, виділити у користування ОСОБА_2 кімнату площею 12.2 кв.м. із лоджією, що примикає до цієї кімнати та кімнату - 17.2 кв.м. із лоджією, що примикає до цієї кімнати. Приміщення кухні - 14.2 кв.м., ванної кімнати - 5.0 кв.м., вбиральні - 5.0 кв.м., коридору - 10.8 кв.м. і 3.6 кв.м., передпокою - 7.7 кв.м. залишити в загальному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

В іншій частині вимог ОСОБА_1 про визначення порядку користування квартирою - відмовити.

В іншій частині рішення Дарницького районного суду міста Києва від 30 травня 2019 року - залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) на користь держави 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп. судового збору за розгляд справи районним судом та 1057 (одна тисяча п`ятдесят сім) грн. 20 коп. судового збору за розгляд справи апеляційним судом.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 25 липня 2019 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

Д.Р. Гаращенко