Справа № 461/8401/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р.
Провадження № 22-ц/811/76/19 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.

за участі секретаря: Фейір К.О.

без участі сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 16 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Галицького відділу державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області, Державної казначейської служби України, Головного управління державної казначейської служби України у Львівській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який було уточнено, до Галицького відділу державної виконавчої служби м. Львова головного територіального управління юстиції у Львівській області (далі - Галицький ВДВС м. Львова ГТУЮ у Львівській області), Державної казначейської служби України, головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області про відшкодування майнової та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Галицького районного суду м. Львова від 18 березня 2010 року, що набрало законної сили, стягнуто з кредитної спілки «Християнська Злагода» на його користь 25 800 грн заборгованості за договором про строковий членський внесок. Виконавчий лист від 30 березня 2010 року № 2-1469/2009 на виконання вказаного рішення суду було направлено до Галицького ВДВС м. Львова ГТУЮ у Львівській області. У зв`язку з тим, що виконавчі дії з примусового виконання зазначеного рішення суду державним виконавцем належним чином не проводились, він звернувся зі скаргою до суду. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 20 грудня 2013 року, що набрала законної сили, визнано неправомірними бездіяльність та дії державного виконавця Галицького ВДВС ГТУЮ у Львівській області Зорени П. І. щодо несвоєчасного відкриття виконавчого провадження, ненадання результатів оцінки майна боржника, нездійснення переоцінки майна, нереалізації майна боржника, передачі на реалізацію 22 квітня 2013 року майна боржника по нечинній ціні і несвоєчасному направленню постанови про повернення виконавчого документа стягувачу по виконавчому листу № 2-1469/2009 та визнано неправомірною постанову від 27 червня 2013 року про повернення виконавчого документа стягувачу.

Позивач вказував, що незважаючи на визнання дій державного виконавця неправомірними рішення суду від 18 березня 2010 року про стягнення на його користь 25 800 грн заборгованості за договором про строковий членський внесок до цього часу не виконано, чим порушено його права та завдано йому майнової і моральної шкоди. Вказував, що майнова шкода складається із коштів, які не стягнуті за рішенням суду у розмірі 25 800 грн, недоотриманих відсотків у розмірі 42 111 грн 25 коп., інфляційних втрат у розмірі 25 616 грн 40 коп. та упущеної вигоди у розмірі 43 707 грн 52 коп. Моральну шкоду він оцінював у розмірі 137 600 грн, зазначаючи, що неправомірними діями посадових осіб державного органу він зазнав і зазнає моральних страждань, порушені його нормальні життєві зв`язки.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з Державного бюджету України, шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку для відшкодування завданої йому майнової шкоди у розмірі 137 238 грн 17 коп. та моральної шкоди у розмірі 137 600 грн.

Оскаржуваним рішення Галицького районного суду м. Львова від 16 серпня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі посилається на те, що діями посадових осіб державного органу йому заподіяна моральна шкода. Рішення суду яке набрало законної сили 30 березня 2010 року не виконується на протязі більше ніж сім років. Він є людиною з інвалідністю другої групи, потребує лікування, однак із-за обмеження у праві володіння коштами які належать йому за рішенням суду, не може отримати медичну допомогу - оперативне лікування.

Просить рішення Галицького районного суду м. Львова від 16 серпня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Згідно ухвали Апеляційного суду Львівської області від 23 квітня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Галицького районного суду м. Львова від 16 серпня 2017 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 12 грудня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Постанову Апеляційного суду Львівської області від 23 квітня 2018 року у частині вирішення позову ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині (відшкодування майнової шкоди) рішення Галицького районного суду м. Львова від 16 серпня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 23 квітня 2018 року залишено без змін.

Отже, предметом перегляду рішення першої інстанції є відмова у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у частині відшкодування моральної шкоди.

В судове засідання сторони не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про час та місце розгляду справи.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково, а рішення Галицького районного суду м. Львова від 16 серпня 2017 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди скасуванню на підставі пп.1-3 ч.1 ст.376 ЦПК України з ухваленням нового рішення по справі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що визнання дій державного виконавця протиправним саме по собі не може бути підставою для цивільно- правової відповідальності. Позивачем не доведено причинний зв`язок між протиправною поведінкою державного виконавця та спричинення йому моральної шкоди. Відсутні докази того, що протиправні дії державного виконавця викликали негативні наслідки для позивача.

З таким висновком суду повністю погодитися не можна з наступних підстав.

Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Частинами 1 та 4 ст. 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

За змістом ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно зі статтею 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

У п. 28 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» № 6 від 07 лютого 2014 року при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень ст. 56 Конституції України, ст. 11 Закону «Про державну виконавчу службу», частини другої статті 87 Закону про виконавче провадження, а також з положень ст. ст. 1173, 1174 ЦК і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України.

Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби.

Таким чином, вищенаведені норми Конституції України та положення Законів України визначають, що моральна шкода, завдана громадянам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується за рахунок держави.

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження", та особливості їх виконання встановлені Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" (стаття 1 зазначеного закону).

Відповідно до статті 2 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган, державне підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство), юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.

Згідно з частиною 1 статті 3 зазначеного закону виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 215 від 15.04.2015, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Згідно зі статтею 25 Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Відповідно до частини 1 статті 43 Бюджетного кодексу України Державна казначейська служба України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України.

Згідно з висновком, наведеним у рішенні Конституційного Суду України № 12/рп-2001 від 03.10.2001, не допускається відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади за рахунок коштів, що виділяються на утримання цих органів.

Аналіз зазначених вище норм чинного законодавства свідчить про те, що управління наявними коштами Державного бюджету України, зокрема безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду входить до компетенції Державного казначейства України.

У справі «Юрій Михайлович Іванов проти України» яке набуло статусу остаточного 15 січня 2010 року Європейський Суд з прав людини звернув увагу на систематичне невиконання державою Україна рішень національних судів, за виконання яких вона несе відповідальність і у зв`язку з якими сторони, права яких порушені, не мають ефективних засобів юридичного захисту.

Європейський суд з прав людини зобов`язав державу Україна запровадити ефективний спосіб юридичного захисту або комплекс таких засобів юридичного захисту, спроможних забезпечити адекватне й достатнє відшкодування за невиконання або затримку у виконанні рішень національних судів відповідно до принципів встановлених практикою суду.

Судом установлено, що рішенням Галицького районного суду м. Львова від 18 березня 2010 року, що набрало законної сили, стягнуто з кредитної спілки «Християнська Злагода» на користь ОСОБА_1 25 800 грн заборгованості за договором про строковий членський внесок (а. с. 60).

Однак виконавчі дії з примусового виконання рішення суду державним виконавцем не проводилися, що стало підставою для звернення ОСОБА_1 до суду зі скаргою.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 20 грудня 2013 року, що набрала законної сили, визнано неправомірними бездіяльність та дії державного виконавця Галицького ВДВС ГТУЮ у Львівській області Зорени П. І. щодо несвоєчасного відкриття виконавчого провадження, ненадання результатів оцінки майна боржника, нездійснення переоцінки майна, нереалізації майна боржника, передачі на реалізацію 22 квітня 2013 року майна боржника по нечинній ціні та несвоєчасному направленню постанови про повернення виконавчого документа стягувачу по виконавчому листу № 2-1469/2009 та визнано неправомірною постанову від 27 червня 2013 року про повернення виконавчого документа стягувачу (а. с. 30-32).

Таким чином, діями державного виконавця Галицького ВДВС ГТУЮ у Львівській області Зорена П. І. позивачу ОСОБА_1 спричинено моральну шкоду, оскільки з вини державного виконавця несвоєчасно було відкрито виконавче провадження, ним (державним виконавцем) своєчасно не було надано результатів оцінки майна боржника, передача на реалізацію майна було проведена по не чинній ціні, а в подальшому, державний виконавець 27 червня 2013 року безпідставно повернув виконавчий документ стягувачу не виконавши рішення суду

Постановою начальника Галицького відділу державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області Тетюком Р.М. від 15 квітня 2019 року відновлено виконавче провадження з приводу виконання виконавчого листа №2-1469/2009 виданого 30 березня 2010 року Галицьким районним судом м. Львова про стягнення з Кредитної спілки «Христіянська злагода» на користь ОСОБА_1 25800 гривень.

ОСОБА_1 будучи людиною з інвалідністю 2 групи безтерміново, з березня 2010 року, через неправомірні дії державного виконавця не може добитися виконання рішення суду про стягнення на його користь заборгованості, і йому спричинено моральну шкоду .

Як неодноразово наголошував у своїх поясненнях позивач, заборговані кошти йому потрібні для термінового оперативного втручання (а.с.71, 200, 201-204) і вартість лікування є надзвичайно високою.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди судом враховується стан здоров`я ОСОБА_1 на даний час, який перебуває на стаціонарному лікуванні у хірургічном відділенні Львівської обласної клінічної де в терміновому порядку прооперований, тяжкість вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

З урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості розмір моральної шкоди суд апеляційної інстанції визначає в сумі 10 000 гривень які підлягають стягненню з Державного бюджету України, шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 .

Вимоги позивача про стягнення на його користь 137 600 гривень моральної шкоди в даному випадку є очевидно завищеними, належним чином не мотивованими, тому в такому розмірі моральна шкода не може бути стягнутою.

З урахуванням вищезазначеного, апеляційна скарга підлягає до задоволення частково, рішення Галицького районного суду м. Львова від 16 серпня 2017 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди скасуванню на підставі пп.1-3 ч.1 ст.376 ЦПК України з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .

Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ч. 5 ст. 268, ст.ст., 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 16 серпня 2017 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Державної казначейської служби України в рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 10 000 (десять тисяч гривень).

Стягнути з Державної казначейської служби України в рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України 82 гривні судових витрат в дохід держави.

В решті вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 23 липня 2019 року.

Головуючий : Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.