Постанова

Іменем України

03 липня 2019 року

м. Київ

справа № 565/643/16-ц

провадження № 61-24568св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С.,

Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Рівненської області від 06 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Шеремет А. М., Максимчук З. М., Хилевича С. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У травні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулося до суду з позовом до

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 13 червня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит»), правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № Ф1-08/62076-68, згідно із яким банк надав позичальнику кредит у сумі 60 227,00 доларів США із сплатою за процентною ставкою 16 % річних та строком повернення кредиту до 12 червня 2028 року.

На забезпечення виконання зобов`язань за договором між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 укладені договори поруки

№ Ф1-08/62076-68П-2 та № Ф1-08/62076-68П-1. ОСОБА_2 , ОСОБА_3 поручилися за належне виконання ОСОБА_1 зобов`язань, що випливають

із договору № Ф1-08/62076-68.

Позичальник зобов`язався щомісячно у термін до 10 числа кожного місяця здійснювати погашення заборгованості за кредитом у складі щомісячного ануїтетного платежу у розмірі 849,00 доларів США. Рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 04 грудня 2014 року стягнуто із відповідачів на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість у сумі 759 414,83 грн. Згідно із рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 23 березня 2015 року рішення суду першої інстанції змінено у частині стягнення пені, розмір якої зменшено до 5 000,00 грн.

ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором не виконує, а з моменту постановлення судового рішення утворилася нова заборгованість за період із 05 червня 2014 року до 21 березня 2016 року на загальну суму 1 875 940,87 грн, із яких: 13 538,45 грн - строкова заборгованість за відсотками, 408 937,07 грн - прострочена заборгованість за відсотками, 1 453 465,35 грн - пеня. Зважаючи, що розмір пені значно перевищує суму боргу, просять стягнути пеню у розмірі заборгованості за відсотками, відповідно до пункту 7.2 договору № Ф1-08/62076-68, яким передбачено його дію до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань.

Уточнивши позовні вимоги, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» остаточно просило солідарно стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 заборгованість за відсотками та пенею за кредитним договором від 13 червня

2008 року № Ф1-08/62076-68 у сумі 844 951,04 грн.

Рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 26 вересня 2016 року у задоволенні позову ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що оскільки ухвалене судове рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором, то нарахування процентів за користування кредитними коштами, неустойки поза строком дії кредитного договору законом не передбачено.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 06 грудня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено частково. Рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 26 вересня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто солідарно із

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» 13 538,45 грн строкової заборгованості за відсотками, 408 937,07 грн простроченої заборгованості за відсотками та 5 000,00 грн пені за прострочення сплати заборгованості за основним боргом. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» 13 538,45 грн строкової заборгованості за відсотками 408 937,07 грн простроченої заборгованості за відсотками та 5 000,00 грн пені за прострочення сплати заборгованості за основним боргом. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позовні вимоги ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» є обґрунтованими та доведеними, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У січні 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_3 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Рівненської області від 06 грудня 2016 року, в якій просять скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що після набрання рішенням суду законної сили про дострокове стягнення заборгованості за кредитом, строк дії договору закінчується та з цього часу банк втрачає право на нарахування процентів за користування кредитом та неустойки, а залишаються виключно боргові зобов`язання зі сплати боргу, визначеного судовим рішенням, тобто банк має право виключно на відшкодування інфляційних втрат та трьох процентів річних, проте вимог на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» у суді першої інстанції не заявляло, а отже, і посилання суду апеляційної інстанції на цю норму є неправомірним. Крім того, апеляційний суд не врахував, що банк пред`явив вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, процентами та пенею, тобто змінив строк виконання основного зобов`язання, тому повинен був пред`явити позов до поручителя протягом шести місяців із дати пред`явлення претензії - 12 березня 2010 року.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_1 ,

ОСОБА_3 .

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 березня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану цивільну справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 05 червня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд

у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Судом установлено, що 13 червня 2008 року між ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 укладений договір № Ф1-08/62076-68, згідно з умовами якого банк надав позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, зворотності, строковості та платності кредитні ресурси у сумі 60 227,00 доларів США із сплатою процентів за користування кредитними ресурсами у розмірі 16 % річних.

Одночасно із укладенням кредитного договору укладені договори поруки із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за № Ф1-08/62076-68П-2 та

№ Ф1-08/62076-68П-1, відповідно до яких поручителі зобов`язались відповідати перед кредитором у разі порушення боржником зобов`язання.

Рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 04 грудня 2014 року у справі за позовом ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із відповідачів за кредитним договором

№ Ф1-08/62076-68 стягнуто заборгованість у сумі 759 414,83 грн.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 23 березня 2015 року рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 04 грудня 2014 року скасовано в частині стягнення пені та зменшено її розмір до 5 000,00 грн, та, відповідно, зменшено загальну суму, що підлягала стягненню, - 712 612,90 грн.

Постановою державного виконавця від 28 березня 2016 року відкрито виконавче провадження та здійснюється примусове виконання рішення суду про стягнення присуджених коштів.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки ухвалене судове рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором, то нарахування процентів за користування кредитними коштами, неустойки поза строком дії кредитного договору законом не передбачено.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, виходив з того, що позовні вимоги банку є обґрунтованими та доведеними, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України.

Однак із вказаним висновком апеляційного суду не можна погодитися з огляду на таке.

Нормативно-правове обґрунтування

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися порукою (частина перша статті 546 ЦК України).

Частиною другою статті 548 ЦК України встановлено, що недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов`язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Тобто, за виключенням гарантії (стаття 562 ЦК України), лише дійсні вимоги можуть бути забезпечені.

Частинами першою, другою статті 553 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Тобто порука є додатковим (акцесорним) способом забезпечення виконання зобов`язань, а тому такі правочини щодо встановлення забезпечення матимуть юридичне значення тільки тоді, коли мають юридичну силу основні зобов`язання.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду

від 28 березня 2018 року (справа № 444/9519/12), від 04 липня 2018 року (справа

№ 310/11534/13) та від 31 жовтня 2018 року (справа № 202/4494/16).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Висновок апеляційного суду про стягнення із відповідачів відсотків за користування кредитом та пені після ухвалення рішення про дострокове стягнення грошових коштів є помилковим, оскільки кредитор пред`явив позичальнику та поручителям вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, тобто кредитор змінив строк виконання основного зобов`язання, яке згідно із цим договором мало виконуватися за графіком погашення кредиту, тому зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом та неустойку.

Отже, ухвалюючи рішення про стягнення заборгованості за відсотками за період

із 05 червня 2014 року до 21 березня 2016 року та пені за період із 21 березня

2015 року до 21 березня 2016 року, тобто після звернення банком до суду із позовом про дострокове стягнення заборгованості із боржника та поручителів, апеляційний суд неправильно застосував положення статей 1048, 1050 ЦК України, що призвело до порушення норм матеріального права та скасування рішення суду першої інстанції, яке відповідало вимогам закону.

Таким чином, Верховний Суд на підставі статті 413 ЦПК України дійшов висновку про задоволення касаційної скарги та скасування рішення апеляційного суду із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Розподіл судових витрат

Відповідно до статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційна скарга ОСОБА_1 , ОСОБА_3 підлягає задоволенню, то з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 15 209,12 грн.

Керуючись статтями 141, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Рівненської області від 06 грудня 2016 року скасувати, рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 26 вересня 2016 року залишити в силі.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на користьОСОБА_3 судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 15 209,12 грн.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик