Справа № 438/1229/18
Провадження № 2/438/83/2019
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

(З а о ч н е)

18 липня 2019 року Бориславський міський суд Львівської області

у складі: головуючого судді Слиша А.Т.,

при секретарі судового засідання Наминанік О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Бориславі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог, приватний нотаріус Бориславського міського нотаріального округу Паньків Галина Осипівна, Головне управління Держгеокадастру у Львівській області про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю, скасування державної реєстрації права власності на землю та визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог, приватний нотаріус Бориславського міського нотаріального округу Паньків Галина Осипівна, Головне управління Держгеокадастру у Львівській області про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю, скасування державної реєстрації права власності на землю та визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що позивачу ОСОБА_1 на праві власності відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 червня 2017 року, виданого приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Паньків Г.О., зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 26 червня 2017 року, номер запису про право власності: 21144388, як спадкоємець ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , належить житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.6). Житловий будинок, позначений літ. «А-1», складається з трьох житлових кімнат, житловою площею 51,8кв.м. та однієї кухні. Загальна площа житлового будинку становить 111,2кв.м. До житлового будинку належить: сарай літ. «Б», вбиральня літ. «У», огорожа «1».

Спадкодавець ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_2 , як співвласники житлового будинку АДРЕСА_1 , на підставі рішення Бориславської міської ради народних депутатів Львівської області від 18 квітня 1996 року за №221 набули право спільної сумісної власності на земельну ділянку для обслуговування будинку площею 0,1000га по АДРЕСА_1 . Видано Державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 від 07 червня 1996 року.

Після приватизації вказаної земельної ділянки відповідач у справі ОСОБА_2 подарував батькові позивача ОСОБА_3 1/2 ідеальну частину житлового будинку АДРЕСА_1 , про що було укладено договір дарування, який посвідчено 28 червня 1996 року приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Василевич О.Р. за реєстровим №1-614, який було зареєстровано в Дрогобицькому МБТІ 05 липня 1996 року в реєстрову книгу №12 за реєстровим номером 2163.

При укладенні 28 червня 1996 року договору дарування 1/2 ідеальної частини житлового будинку АДРЕСА_1 , не було переоформлено на ім`я її батька ОСОБА_3 і право власності на частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 , яка згідно Державного акту на право приватної власності на землю Серії НОМЕР_1 від 07.06.1996року належала на праві спільної сумісної власності відповідачу ОСОБА_2 .

Згідно з ст.30 ЗК України в редакції від 22 червня 1993 року при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди.

Відповідно, до спадкодавця ОСОБА_3 , батька позивача, з моменту набуття права власності цілого житлового будинку АДРЕСА_1 , перейшло і право власності на цілу земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 . А у відповідача ОСОБА_2 згідно закону припинилося право спільної сумісної власності на дану земельну ділянку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Бориславі Львівської області помер батько позивача ОСОБА_3 . Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому на праві власності майно.

Позивачу, як спадкоємцю за законом, приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Паньків Г.О. видано лише свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 червня 2017 року на житловий будинок АДРЕСА_1 . Постановою приватного нотаріуса Бориславського міського нотаріального округу Паньків Г.О. від 26 червня 2017 року було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії щодо спірної земельної ділянки.

Просить позов задоволити.

Ухвалою судді від 12 листопада 2018 року справу прийнято до свого провадження, розгляд справи постановлено здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 18 грудня 2018 року.

Ухвалою суду від 12 лютого 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 25 березня 2019 року.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 18 липня 2019 року не з`явилася, подала заяву про підтримання позовних вимог, просила їх задовольнити, та проводити розгляд справи по суті без її участі.

Відповідач ОСОБА_2 , повідомлений про судове засідання, повторно у судове засідання не з`явився. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Третя особа приватний нотаріус Бориславського міського нотаріального округу Паньків Г.О. в судове засідання не з`явилась, надала лист про розгляд справи у її відсутності.

Представник третьої особи Головне управління Держгеокадастру у Львівській області, будучи належним чином повідомленим про судове засідання, в судове засідання не з`явився. Відповідно до п.2 ч.3 ст.223 ЦПК України, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи.

Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, зі згоди позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Так як у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд, враховуючи письмову заяву представника позивача розглядає справу за відсутності сторін, по матеріалах справи - заочно.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутністю учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на праві власності відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 червня 2017 року, виданого приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Паньків Г.О., зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 26 червня 2017 року, номер запису про право власності: 21144388, як спадкоємець ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , належить житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.6). Даний житловий будинок, позначений літ. «А-1», складається з трьох житлових кімнат, житловою площею 51,8кв.м. та однієї кухні. Загальна площа житлового будинку становить 111,2кв.м. До житлового будинку належить: сарай літ. «Б», вбиральня літ. «У», огорожа «1».

Спадкодавець ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_2 , як співвласники житлового будинку АДРЕСА_1 , на підставі рішення Бориславської міської ради народних депутатів Львівської області від 18 квітня 1996 року за №221 набули право спільної сумісної власності на земельну ділянку для обслуговування будинку площею 0,1000га по АДРЕСА_1 . Видано Державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 від 07 червня 1996 року.

На підставі договору дарування, посвідченого 28 червня 1996 року приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Василевич О.Р. за реєстровим №1-614, який було зареєстровано в Дрогобицькому МБТІ 05 липня 1996 року в реєстрову книгу №12 за реєстровим номером 2163, відповідач ОСОБА_2 подарував, а спадкодавець ОСОБА_3 прийняв у дар Ѕ частину житлового будинку з відповідними частинами господарських будівель, що знаходиться у АДРЕСА_1 .

Судом також встановлено, що право власності на Ѕ ідеальну частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 , яка відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 від 07 червня 1996 року належала на праві спільної сумісної власності відповідачу ОСОБА_2 при переході права власності на житловий будинок не було оформлено за спадкодавцем.

Згідно з застереженнями, що містяться в ст. 5 ЦК України та п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, правовий статус майна, а також права та обов`язки суб`єктів цивільних правовідносин щодо цього майна визначаються нормами матеріального права, які були чинними на час його створення або набуття.

Аналогічна позиція викладена у листі Верховного Суду України від 01 липня 2013 року «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ», розділі «Перехід права власності на земельну ділянку у разі набуття права власності на розташовані на ній об`єкти нерухомості (ст. 377 ЦК, ст. 120 ЗК)» роз`яснено, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р. згідно з положеннями чинного до цієї дати ЗК (ст. 30) до набувача від відчужувача автоматично переходило право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження.

Відповідно до ч.1 ст. 30 ЗК України ( Відомості Верховної Ради УРСР (ВВР), 1991, N 10, ст. 98 ) визначено при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

Відповідно до правових позицій, що викладені у Постанові ВСУ від 13 квітня 2016 року № 6-253цс16, зазначена норма (ст. 120 ЗК) закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Далі, відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Вимоги ч. 2 ст. 373 ЦК України передбачають, що право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Тому виданий на ім`я спадкодавця ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_2 Державний акт на право власності на земельну ділянку Серія НОМЕР_1 від 07 червня 1996 року, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0,1000га, кадастровий номер НОМЕР_2 , розташованої по АДРЕСА_1 , в частині видачі даного Державного акту на ім`я ОСОБА_2 є порушенням прав позивачки щодо прав власності земельною ділянкою, на якій розташоване домоволодіння, що є спільною частковою власністю сторін.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою ст. 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення гав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю.

Як зазначено у правовій позиції Верховного Суду України, яка висловлена судом в постанові від 04.06.2014 (справа №6-46 цс14), відповідно до статі 126 (в редакції чинній до 05.03.2009), статей 152, 155 ЗК України державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності, й видавалися на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень та цивільно-правових угод. У спорах, пов`язаних з правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, угоди, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце у разі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішень чи угод. У цьому разі таке визнання є самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Окрім того, відповідно до ст. 202 Земельного кодексу України (в редакції до 01.01.2013) державна реєстрація земельних ділянок здійснювалась у складі державного реєстру земель, який складався із двох частин: Книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та направо постійного користування землею, договорів оренди землі із зазначенням кадастрових номерів земельних ділянок та Поземної книги, яка містить відомості про земельну ділянку.

Пунктами 9,10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» встановлено, що до 1 січня 2013 року державна реєстрація земельних ділянок, які передавались у власність із земель державної чи комунальної власності, здійснювались з видачею державних актів на право власності на земельні ділянки. Реєстрація державних актів на право власності здійснювалась у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі.

Порядок ведення Поземельної книги регулюються Порядком ведення земельного кадастру, який затверджено постановою КМ України від 17.10.2012 № 1051.

Відповідно до пункту 60 Порядку ведення Державного земельного кадастру запис у Поземельній книзі скасовується (поновлюється) Державним кадастровим реєстратором на підставі рішення суду.

Підставою, з якою позивач вимушена звернутися до суду із цим позовом підтверджуються змістом постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_1 після смерті її батька ОСОБА_3 щодо земельної ділянки - у зв`язку із встановленням факту належності спадкодавцю земельної ділянки на праві спільної сумісної власності, тобто невизнання прав позивача щодо спірної земельної ділянки.

Відповідно до ч.ч. 3, 5 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем під час відкриття спадщини вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно зі ст. 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

У відповідності до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Відповідно до норм ч.5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно з ч.3 ст. 1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК України) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК України). До складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд визнає їх належними, допустимими, достовірними, а позов таким, що підлягає задоволенню, оскільки на час набуття спадкодавцем житлового будинку у власність, у відповідача перебувала земельна ділянка під житловим будинком.

За встановлених обставин, зважаючи на те, що позивач у передбаченому законом порядку прийняла спадщину, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню.

Далі, частиною 1 ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 4128 гривень 59 копійок.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 10, 13, 128, 141, 263, 265, 267-268, 280-282 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог, приватний нотаріус Бориславського міського нотаріального округу Паньків Галина Осипівна, Головне управління Держгеокадастру у Львівській області про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю, скасування державної реєстрації права власності на землю та визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом задоволити.

Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1 від 07 червня 1996 року, виданий на ім`я ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0,1000га, кадастровий номер НОМЕР_2 , розташованої по АДРЕСА_1 , в частині видачі даного Державного акту на ім`я ОСОБА_2 .

Скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0,1000га, кадастровий номер НОМЕР_2 , розташованої по АДРЕСА_1 за відповідачем ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 , право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0,1000га, кадастровий номер НОМЕР_2 , розташованої по АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Бориславі Львівської області.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду через Бориславський міський суд шляхом подання в 30-денний строк з дня отримання копії рішення апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий: суддя А.Т.Слиш