Справа № 214/4658/19
2-н/214/799/19
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2019 року суддя Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області Ткаченко А.В., розглянувши цивільну справу за заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про видачу судового наказу щодо стягнення аліментів на неповнолітню дитину з ОСОБА_3 ,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 до суду з заявою до ОСОБА_2 про видачу судового наказу, в якій просить суд стягнути з останнього на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини, - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі фіксованої суми в 3000 грн. до досягнення дитиною повноліття.

Дослідивши матеріали справи, приходжу до висновку про необхідність відмовити у видачі судового наказу з таких підстав.

Згідно ч.1 ст.160 ЦПК України, судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Згідно п.5 ч.1 ст.161 ЦПК України судовий наказ може бути видано у разі, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів на дитину у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

З аналізу вище вказаної норми слідує, що законодавцем визначено чіткий розмір аліментів у твердій грошовій сумі, який може стягуватися саме за судовим наказом.

Як видно із змісту заяви про видачу судового наказу, заявник просить стягувати з ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 3000 грн.

Відповідно до ч.3 ст.184 СК України, той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Дана норма кореспондується з п. 5 ч. 1 ст. 161 ЦПК України в якій закріплено вимоги, за якими може бути видано судовий наказ.

Таким чином, із системного аналізу вказаних норм, суддя приходить до висновку, що законодавцем визначено чіткий розмір аліментів у твердій грошовій сумі, який може стягуватися саме за судовим наказом, та складає 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Проте заявник просить стягнути з ОСОБА_2 аліменти в більшому розмірі ніж це передбаченого для вимог по судовому наказу, а саме не в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а в розмірі 3000 грн.

Зважаючи на те, що наказне провадження є спрощеним видом судового провадження у цивільному судочинстві, що не дає можливості боржникові в повному обсязі реалізувати свої права відповідно до ст.49 ЦПК України та надати відзив, а із заяви та поданих документів вбачається спір про право, та заявлено вимоги в більшому розмірі ніж, не передбачені ч. 1 ст. 161 ЦПК України та мають розглядатися в позовному провадженні, тому суддя вважає, що у видачі судового наказу слід відмовити.

Крім того, враховуючи, що ОСОБА_1 до заяви про видачу судового наказу не додано документів на підтвердження обставин, якими заявник обґрунтовує свої вимоги, а саме, що дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з заявником, суд вважає, що заява подана з порушеннями вимог ст. 163 ЦПК України.

Відповідно до ч.2 ст.101 ЦПК України, відмова у прийнятті заяви унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку.

На підставі ст.166 ЦПК України ОСОБА_1 роз`яснюється, що відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини 1 статті 165 ЦПК України, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник в цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному провадженні.

Розглянувши заяву та додані до неї документи, керуючись ст.ст. 160-165 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у видачі судового наказу за ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про видачу судового наказу щодо стягнення аліментів на неповнолітню дитину з ОСОБА_3 .

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення. Учасник справи, якому ухвала суду не були вручені у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя А.В. Ткаченко