Постанова
Іменем України

10 липня 2019 року

м. Київ

справа № 522/14280/15-ц

провадження № 61-26413 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Кривцової Г. В.,

учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач приватне підприємство «Захист-2004»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2017 року у складі судді Тарасова А. В. та рішення Апеляційного суду Одеської області від 19 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Драгомерецького М. М., Черевка П. М., Громіка Р. Д.,

ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який у подальшому був уточнений, до приватного підприємства «Захист-2004» (далі ПП «Захист-2004») про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористані щорічні відпустки, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди та зобов`язання видати трудову книжку.

Позовна заява мотивована тим, що з він з 2010 року працював у ПП «Захист-2004».
04 квітня 2014 року відповідно до Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію» його було призвано на військову службу ІНФОРМАЦІЯ_1 та 04 квітня 2014 року зараховано до списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_2 , де він проходив військову службу до 07 травня 2015 року.
З 20 вересня 2014 року його було направлено у відрядження до зони проведення антитерористичної операції у Луганську область.
Взимку 2015 року був госпіталізований до Одеського клінічного шпиталю державної прикордонної служби України, де лікувався до кінця квітня 2015 року. По закінченню лікування отримав другу групу інвалідності.
Згодом його було демобілізовано та 07 травня 2015 року поставлено на облік Балтським районним військовим комісаріатом Одеської області.
12 травня 2015 року він звернувся до ПП «Захист-2004» із заявою про звільнення та видачу йому трудової книжки.
ПП «Захист-2004» сплатило йому за період з березня 2014 року по травень 2015 року 16 129,85 грн та запропонувало йому компенсацію за чотири роки за невикористані щорічні відпустки у розмірі 1 500,00 грн.
Оскільки на момент звільнення відповідач повний розрахунок з ним не провів, заробітну плату та грошову компенсацію за невикористанні дні відпустки не виплатив, вважав, що відповідач зобов`язаний виплатити йому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а також компенсувати втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, яка провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.
Ураховуючи наведене, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі за період з березня 2014 року по 12 травня 2015 року у сумі 27 084,69 грн; компенсацію за невикористані щорічні відпустки у сумі 8 315,62 грн; середній заробіток за час затримки розрахунку по зарплаті за період з 12 травня 2015 року по 01 липня 2015 року у розмірі 4 838,70 грн; середній заробіток за час затримки розрахунку по зарплаті за період з 01 липня 2015 року по 01 грудня 2016 року у розмірі 51 000 грн; моральну шкоду в розмірі 10 000 грн; зобов`язати відповідача видати йому належним чином оформлену трудову книжку.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2017 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ПП «Захист-2004» на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 1 580 грн 57 коп.

Зобов`язано ПП «Захист-2004» видати ОСОБА_1 належним чином оформлену трудову книжку.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що заробітна плата відповідачем виплачена в належному розмірі, оскільки посадовий оклад позивача становив мінімальну заробітну плату, а доказів про отримання заробітної плати в іншому розмірі суду не надано, як і не надано доказів підроблення його підроблення його підпису у трудовому договорі.

Щодо стягнення компенсації за невикористані щорічні відпустки суд першої інстанції виходив зі встановленого розміру заробітної плати позивача.

Стосовно стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку по заробітній платі та повернення трудової книжки судом ураховано факт відмови позивача від отримання трудової книжки, а також компенсації за невикористані щорічні відпустки, що свідчить про відсутність у діях власника вини. Також позивачем не доведено належними та допустимими доказами спричинення йому моральної шкоди внаслідок невиплати заробітної плати.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 19 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2017 року змінено.

У задоволенні позовних вимог в частині зобов`язання ПП «Захист-2004» видати ОСОБА_1 трудову книжку відмовлено.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції мотивував своє рішення тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення цих позовних вимог, оскільки такі висновки відповідають фактичним обставинам справи, вимогам матеріального та процесуального права.
Однак, змінюючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог позивача щодо видачі йому трудової книжки, суд апеляційної інстанції виходив з того, що така вимога є необґрунтованою ураховуючи факт відмови позивача від її отримання, про що свідчить складений відповідачем акт від 02 червня 2015 року.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2017 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 19 жовтня 2017 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 грудня 2017 року поновлено строк на касаційне оскарження, відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано справу № 522/14280/15-ц з Приморського районного суду м. Одеси.
Статтею 388 ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набув чинності 15 грудня 2017 року (далі ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 частини першої Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.
У червні 2019 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду справу № 522/14280/15-ц передано судді-доповідачу.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що трудовий договір між позивачем та відповідачем не укладався, позивач трудовий договір не підписував, а судом відмовлено у проведенні судово-почеркознавчої експертизи на останньому судовому засіданні 03 квітня 2017 року, оскільки у сторін відсутній оригінал договору.
Відповідачем не було надано всіх витребуваних ухвалою суду першої інстанції документів, необхідних для встановлення обставин справи, зокрема розрахунків по виплаті заробітної плати ОСОБА_1 за час фактичної роботи на підприємстві, оскільки він отримував заробітну плату до військової служби у розмір 3 000-4 500 грн.
Судом першої інстанції помилково зазначено, що позивач не звертався до правоохоронних органів із заявою про підробку підпису, оскільки копія такої заяви від 07 березня 2017 року, а також заява щодо фальсифікації доказів відповідачем надавалася суду.
Заперечень на касаційну скаргу від інших учасників справи до суду не надходило.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_1 працював у ПП «Захист-2004», що підтверджується копією трудового договору від 29 лютого 2012 року та наказом ПП «Захист-2004» від 29 лютого 2012 року № 4 про прийняття його на роботу.
04 квітня 2014 року відповідно до Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію» його було призвано на військову службу ІНФОРМАЦІЯ_1 та 04 квітня 2014 року зараховано до списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_2 , де він проходив військову службу до 07 травня 2015 року.
Наказом ПП «Захист-2004» від 30 квітня 2014 року № 10 ОСОБА_1 відсторонено від роботи на час його перебування на військовій службі із збереженням середньомісячної заробітної плати.
Після демобілізації, а саме 12 травня 2015 року, ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про звільнення за власним бажанням, виплату заборгованість по заробітній платі та компенсацію за невикористану відпустку.
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення.
Встановлено й убачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно з вимогами статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.
Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пiзнiше наступного дня пiсля пред`явлення звільненим працiвником вимоги про розрахунок. В разi спору про розмiр сум, належних працiвниковi при звiльненнi, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цiй статтi строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Пленум Верховного Суду України у пункті 20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснив судам, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
Судами встановлено, що розмір заробітної плати позивача за період з березня 2012 року по квітень 2014 року становила від 1 080 грн до 1 240 грн, що підтверджується довідкою про заробітну плату для обчислення пенсії, а також даними Управління пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси від 04 лютого 2016 року та Головного управління Державної фіскальної служби України в Одеській області від 10 лютого 2016 року (а.с. 72-77, 155).

За період перебування позивача на військовій службі, а саме за період з березня 2014 року по травень 2015 року, позивачу була виплачена середньомісячна заробітна плата у розмірі 16 129,85 грн.
Встановивши розмір заробітної плати позивача, суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі, оскільки при звільненні позивача відповідачем був проведений повний розрахунок по заробітній платі у відповідності до встановленого її розміру.
Посилання касаційної скарги на те, що позивач фактично отримував заробітну плату у розмірі 3 000-4 500 грн не беруться судом до уваги, оскільки не підтверджені будь-якими належними та допустимими доказами (статті 57-59 ЦПК України 2004 року)
Відповідно до статті 2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також заохочувальних та компенсаційних виплат. До останніх належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові й матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Тобто компенсація за невикористану відпустку входить до структури заробітної плати, тому звернення до суду за захистом такого права не обмежено будь-яким строком.
Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про відпустки», частин першої, другої статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.
Встановлено, що позивачу підлягає сплаті компенсація за невикористану відпустку в розмірі 1 580,57 грн, враховуючи встановлений вище розмір заробітної плати.
Відповідач намагався виплатити вказані грошові кошти позивачу, однак останній відмовився від їх отримання, про що 02 червня 2015 року відповідачем було складено відповідний акт (а.с. 168), що позивачем не спростовано.
Пояснень з якої саме причини позивач відмовився від отримання компенсації за невикористану відпустку суду надано не було.
Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками судів про стягнення з відповідача компенсації за невикористану відпустку, як складової структури заробітної плати.
Пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року № 301 «Про трудові книжки працівників» передбачено, що при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку.
Відповідно до пункту 4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України і Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
Відповідач намагався також видати позивачу трудову книжку, вказуючи про необхідність внесення відповідних записів про підстави та дату звільнення, однак, як убачається з акта від 02 червня 2015 року, від її отримання позивач відмовився, що свідчить про виконання відповідачем норм трудового законодавства щодо повернення працівнику трудової книжки.
Суд апеляційної інстанції, змінюючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в частині задоволення позовної вимоги про видачу трудової книжки вірно виходив з відсутності у позивача перешкод для отримання трудової книжки, оскільки його повідомлено про можливість її отримання за місцем розташування відповідача.
Зазначена обставина підтверджується листами, що були надані позивачем, в яких зазначено, що відповідач просить позивача прийти та отримати трудову книжку.
Таким чином, з огляду на повну виплату позивачу заробітної плати та відмову позивача від отримання компенсації за невикористані щорічні відпустки та трутової книжки у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність в діях відповідача вини, а відтак, і підстав для стягнення з його середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.
Доводи касаційної скарги про те, що позивач не укладав та не підписував трудового договору з ПП «Захист-2004», з посиланням на наявність у матеріалах справи доказів щодо звернення до правоохоронних органів стосовно факту підроблення його підпису, є безпідставними та колегією суддів до уваги не беруться, оскільки матеріали справи не містять вироку суду, який набрав законної сили, про визнання винним у скоєнні злочину посадових осіб ПП «Захист-2004».
Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів, якими у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
Інших доводів касаційна скарга не містить.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 418 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2017 року в незміненій за результатами апеляційного перегляду частині та рішення Апеляційного суду Одеської області від 19 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Г. В. Кривцова