Номер провадження: 22-ц/813/5143/19
Головуючий у першій інстанції Куриленко О. М.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.07.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Драгомерецького М.М. (суддя-доповідач),

суддів: Дрішлюка А.І.,

Черевка П.М.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні цивільну справу заапеляційною скаргою адвоката Жмуда Олега Володимировича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 лютого 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину,-

В С Т А Н О В И В:

03 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, який у подальшому був нею уточнений, до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що з 2011 по 2014 роки вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, в період шлюбу у них народилась донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач зазначає, що згідно рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2015 року (справа №520/7782/14-ц), відповідач повинен сплачувати аліменти на її користь на утримання дитини у розмірі 1/3 частини від усіх доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму встановленого на відповідний вік дитини.

В подальшому ухвалою суду від 01 червня 2018 року у справі №520/10409/17 було затверджено мирову угоду між нею та відповідачем, в якій відповідач погодився вирішувати питання про додаткові витрати на дитину на підставі домовленостей.

Позивач зазначає, що з травня 2016 року по теперішній час нею були понесені витрати на лікування дитини, оплату гуртків, відвідування культурних та розважальних заходів, однак ОСОБА_2 відмовився це робити в добровільному порядку та запропонував вирішити це питання в судовому порядку.

А тому ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом та просила суд, в уточненій позовній заяві, з метою компенсації 50% додаткових витрат на дитину стягнути з ОСОБА_2 14 423,80 гривень та понесені судові витрати.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 - Розенбойм Ю.О. проти задоволення позову заперечував, надавши суду відзив на позовну заяву.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21 лютого 2019 року позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 3 803,60 гривень та витрати на правничу допомогу у розмірі 2 228 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 704,8 гривень.

В решті позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_2 в рахунок компенсації витрат на правничу допомогу грошові кошти в розмірі 3 000 гривень.

В апеляційній скарзі адвокат Жмуд О.В. в інтересах ОСОБА_1 просить змінити рішення суду першої інстанції та стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача додаткові витрати на дитину у розмірі 13 654,04 гривень та витрати на правову допомогу у розмірі 8 000 гривень, відмовити ОСОБА_2 у стягненні витрат на правничу допомогу з ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 22.07.2019 року.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, які містяться у відзиві адвоката Розенбойма Ю.О. в інтересах ОСОБА_2 , перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення за таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 25 червня 2011 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції було зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

В період вказаного шлюбу у сторін народилась донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що в книзі записів про народження було зроблено актовий запис за №8749.

Рішенням Київським районного суду м. Одеси від 17 жовтня 2014 року, справа №520/11483/14-ц, шлюб між сторонами було розірвано.

В подальшому рішенням Київського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2015 року, справа №520/7782/14-ц, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/3 частини від всіх доходів ОСОБА_2 , але не менше 30% прожиткового мінімуму, встановленого на відповідний вік дитини, починаючи з 27 червня 2014 року до настання повноліття дитини.

Ухвалою суду по справі №520/10409/17 від 01 червня 2018 року було затверджено укладену між сторонами мирову угоду, за умовами якої: ОСОБА_2 передав у власність малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від імені та в інтересах якої діє як законний представник її мати - ОСОБА_1 , належну йому 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ; у власність ОСОБА_1 1/2 частину автомобіля «KIA CEED», 2008 р.в., д/н НОМЕР_1 , в рахунок сплати аліментів за весь період до досягнення дитиною повноліття - до ІНФОРМАЦІЯ_3 . На виконання умов мирової угоди припиняється право власності ОСОБА_2 на 1/2 частину квартири та 1/2 частину автомобіля, а також право ОСОБА_1 на отримання аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Сторони підтвердили відсутність заборгованості ОСОБА_2 зі сплати аліментів на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На виконання умов мирової угоди ОСОБА_2 зобов`язався щомісяця надавати матеріальну допомогу ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 шляхом перерахунку на картковий рахунок ОСОБА_1 1 000 гривень, починаючи від місяця набрання чинності ухвалою суду про затвердження умов мирової угоди та до досягнення дитиною повноліття.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказує на те, що в період з травня 2016 року та по теперішній час нею були понесені витрати на лікування дитини, оплату гуртків, відвідування культурних та розважальних заходів, які відповідач у добровільному порядку відмовляється компенсувати.

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частинами першою - третьою статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Положеннями статей 180, 183, 185, 193, 198, 199 СК України визначаються декілька способів виконання цього обов`язку, зокрема: утримання неповнолітньої дитини, на що стягуються аліменти у частках від заробітку (доходу) або в твердій грошовій сумі (статті 180, 183); участь батьків у додаткових витратах на дитину, викликаних особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо) (стаття 185); утримання дитини, яка перебуває в закладі охорони здоров`я, навчальному або іншому закладі, при цьому якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального або іншого закладу, аліменти можуть бути стягнуті з них на загальних підставах (стаття 193); обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дітей, які потребують матеріальної допомоги, а також якщо повнолітні діти продовжують навчання і потребують матеріальної допомоги до досягнення ними 23 років, за умови, що батьки можуть надавати таку допомогу (стаття 198).

Сімейний Кодекс України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого.

Згідно частини першої статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Верховний Суд зауважує, що до таких особливих обставин закон відносить, зокрема, випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат у зв`язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку.

За частиною другою статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково.

Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

Відповідно до частини другої статті 185 СК України додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Так, в своїй апеляційній скарзі Жмуд О.В. в інтересах ОСОБА_1 наголошує на тому, що судом першої інстанції було необґрунтовано відмовлено у стягненні грошових витрат на зайняття в технічній студії Європейського центру розвитку та навчання «Винахідник», оскільки ними на підтвердження вказаних позовних вимог було надано квитанції та довідку від 16 січня 2019 року на фірмовому бланку студії.

Позивачем було надано до суду першої інстанції ксерокопії «документів» з написами «квитанція» та позначкою «технічна студія «Винахідник», а саме: №05704 від 21.09.2017р. на суму 560 гривень; №05902 від 09.09.2017р. на суму 150 гривень; №10808 б/д на суму 560 гривень; №06942 від 19.10.2017р. на суму 560 гривень; №07309 від 16.11.2017р. на суму 560 гривень; №10134 від 11.02.2018р. на суму 660 гривень; №07541 б/д на суму 300 гривень; №08216 від 14.12.2017р. на суму 560 гривень. Усього на суму 3 910 гривень.

Однак, вказані «документи» не є первинними документами у розумінні вимог законодавства України. Так, відповідно до частини 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ має містити зокрема: назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції, посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Жоден з вказаних реквізитів надані позивачем документи з позначкою «технічна студія «Винахідник» не містять, а сама відмітка «технічна студія «Винахідник» не є найменуванням юридичної особи в розумінні вимог статті 90 Цивільного кодексу України - юридична особа повинна мати своє найменування, яке містить інформацію про її організаційно-правову форму та назву. Водночас, така організаційно-правова форма юридичної особи, як «технічна студія» законодавством України не передбачена.

Довідка «технічної студії Винахідник» від 16 січня 2019 року, що підтверджує відвідування Негарою Віталіною занять у технічній студії «Винахідник» не є розрахунковим документом в розумінні вимог Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні (затверджене Постановою Правління Національного банку України від 29 грудня 2017 року №148), а тому вказана довідка не може бути належним доказом понесення витрат на навчання дитини.

З аналогічних підстав, судом першої інстанції було правомірно відмовлено у задоволенні позовних вимог в частині стягнення витрат на відвідування студії сучасного танцю «Алеко», так як надана позивачем довідка від 16.07.2018р. (а. с. 12) не є розрахунковим документом, не містить прізвища особи, яка її підписала, печатки тощо.

Доводами апеляційної скарги також не спростовано й висновки суду першої інстанції щодо мотивів відмови у задоволенні вимог про стягнення «витрат, понесених на придбання квитків в театри та цирк у загальному розмірі 4 099 гривень.

Так, суд першої інстанції цілком обґрунтовано зазначив, що відвідування зазначених вистав не відноситься до особливих витрат, а лише сприяє вихованню у дітей високих моральних якостей, сприяють формуванню естетитчних смаків, розширенню кругозору засобами мистецтва.

Оскільки до складу «додаткових витрат» в розумінні ст. 185 СК України не відносяться витрати понесені на відпочинок дитини, придбання одягу, взуття, які повинні покриватись за рахунок аліментів.

Так само не підлягають стягненню й витрати на придбання книг та розвиваючих іграшок у сумі 2 374,30 гривень, оскільки вони не відносяться до витрат на дитину, що викликані особливими обставинами в розумінні норм статті 185 СК України.

Доводи апеляційної скарги щодо неправомірного стягнення з позивача витрат на правову допомогу судовою колегією не приймаються до уваги на підставі наступного.

Відповідачем були надані до матеріалів справи всі передбачені ЦПК документи для вирішення питання про стягнення витрат на правову допомогу. Так, відповідно до пункту 1 частини 2 статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Відповідачем були надані до матеріалів справи у посвідчених копіях договір про надання правової допомоги від 11 листопада 2018 №11/11/2018/1, квитанцію банківської установи про внесення коштів, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю та оригінал Детального опису робіт, виконаних адвокатом, від 03 грудня 2018 року.

Таким чином, відповідач надав до суду всі передбачені ЦПК України документи на підтвердження факту понесення витрат на правову допомогу, їх розміру, переліку, а тому вимоги щодо відмови у задоволенні цих вимог не підлягають задоволенню.

Зважаючи на наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно визначив відсутність правових підстав для повного задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення додаткових витрат на дитину. Доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують і не дають підстави для скасування правильного по суті судового рішення.

У зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382-384, 389 ЦПК України Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Жмуда Олега Володимировича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено: 22 липня 2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький

П.М.Черевко

А.І.Дрішлюк