Постанова

Іменем України

10 липня 2019 року

м. Київ

справа № 754/17658/15

провадження № 61-23883св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач),

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22 липня 2016 року у складі судді Лісовської О. В. та рішення Апеляційного суду міста Києва від 07 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Котули Л. Г., Волошиної В. М., Слюсар Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) про захист прав споживачів, стягнення коштів, пені та моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що між ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» у м. Перекопську Автономної республіки Крим (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк») укладено договір депозитного вкладу № SAMDN2645 (вклад «Копілка») від 16 лютого 2006 року на суму 8 934,00 євро на строк дванадцять місяців до 16 лютого 2007 року включно. Відповідно до умов договору банк відкрив вкладникові особовий рахунок № НОМЕР_1 . Грошові кошти за вказаним договором внесені позивачем на депозитний рахунок у повному обсязі, крім того 23 квітня 2010 року позивачем згаданий рахунок було поповнено на суму 5 180,00 євро.

Позивач зазначала, що 10 листопада 2015 року вона звернулась до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою про розірвання договору та повернення депозиту з процентами, проте листом від 25 листопада 2015 року № 20.1.0.0.0/7-20151114/435 відповідач відмовив у поверненні вкладів з нарахованими процентами.

За таких обставин, з урахуванням збільшених позовних вимог позивач просила стягнути з відповідача на її користь грошові кошти за договором банківського вкладу «Копілка» № SAMDN2645 від 16 лютого 2006 року у розмірі 30 749,07 євро, що еквівалентно за курсом Національного банку України (далі - НБУ) 884 139,85 грн, суму процентів за вкладом 2 003,18 євро, що еквівалентно за курсом НБУ 57 598,21 грн, 13% за прострочення грошового зобов`язання 2 281,56 євро, що еквівалентно за курсом НБУ 65 602,57 грн, пеню у відповідності до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» в розмірі 192 583,72 євро, що еквівалентно за курсом НБУ 5 537 433,85 грн. Також позивач просила стягнути з відповідача в рахунок відшкодування моральної (немайнової) шкоди 50 000,00 грн, завдану порушенням прав споживача внаслідок невиконання умов договору депозитного вкладу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 22 липня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму банківського вкладу у розмірі 14 114,00 євро, що за курсом НБУ станом на 10 травня 2016 року становить 405 777,50 грн, проценти у розмірі 2 003,18 євро, що за курсом НБУ станом на 10 травня 2016 року становить 57 591,42 грн.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що між сторонами наявні договірні правовідносини за договором вкладу. При цьому, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем підтверджено внесення грошових коштів на депозитний рахунок, відкритий у ПАТ КБ «ПриватБанк», а отже у відповідача існують зобов`язання щодо повернення вкладникові грошових коштів.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 07 грудня 2016 року апеляційні скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» та представника ОСОБА_1 . - ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22 липня 2016 року в частині стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суми банківського вкладу та відсотків скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму банківського вкладу у розмірі 14 114,00 євро, що за курсом НБУ станом на 10 травня 2016 року становить 405 825,27 грн, нараховані проценти у розмірі 19 028,82 євро, що за курсом НБУ станом на 10 травня 2016 року становить 547 142,99 грн та 3% річних у розмірі 15 319,61 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, зокрема, що між сторонами існують договірні правовідносини. Разом з цим, апеляційний суд не погодився з розрахунком суду першої інстанції, наведеним у судовому рішенні, взявши до уваги власний розрахунок заборгованості відповідача перед позивачем за договором депозитного вкладу, відповідно до якого заборгованість за вкладом становить: сума вкладу - 14 114,00 євро, що еквівалентно за курсом НБУ- 405 825,28 грн; проценти за договором банківського вкладу - 15 959,53 євро, що еквівалентно за курсом НБУ - 458 890,51 грн.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У грудні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось засобом поштового зв`язку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині задоволених позовних вимог, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи залишено поза увагою, що позивачем не було надано ані оригіналу договору банківського вкладу, ані квитанцій про зарахування коштів на депозитний рахунок. Доказів знаходження коштів на депозитному рахунку позивачем не надано.

Крім того заявником у касаційній скарзі зазначено, що суттєве значення має надання позивачем саме оригіналів документів, оскільки загальновідомим фактом є те, що на окупованій території Автономної республіки Крим діє орган країни-окупанта - Автономна некомерційна організація «Фонд захисту вкладників», яке за рахунок майна відповідача, здійснює виплати вкладникам ПАТ КБ «ПриватБанк», договори з якими були укладені з філією Кримське ГРУ ПАТ КБ «ПриватБанк». При цьому виплати здійснюються на підставі оригіналів документів, у тому числі депозитного вкладу та платіжного документу про внесення нею коштів.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Інші учасники справи не скористались своїм правом на надання відзиву (заперечень) на касаційну скаргу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

03 березня 2018 року справу № 754/17658/15 та матеріали касаційного провадження Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частинами першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновків про залишення без задоволення касаційної скарги.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами установлено, що 16 лютого 2006 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено договір депозитного вкладу № SAMDN2645 (вклад «Копілка») на суму 8 934,00 євро на строк дванадцять місяців до 16 лютого 2007 року включно. Відповідно до умов договору банк відкрив вкладникові особовий рахунок № НОМЕР_1 . Грошові кошти за вказаним договором внесені позивачем на депозитний рахунок у повному обсязі, крім того 23 квітня 2010 року позивачем згаданий рахунок було поповнено на суму 5 180,00 євро..

10 листопада 2015 року ОСОБА_1 звернулась до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою про розірвання договору та повернення депозитного вкладу «Копилка» № SAMDN2645 від 16 лютого 2006 року, повернення валютного депозитного вкладу з процентами та надання інформації.

25 листопада 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» листом № 20.1.0.0.0/7-20151114/435 відповідач відмовив у поверненні вкладів з нарахованими процентами, повідомивши, що договір банківського вкладу оформлений на території Автономної республіки Крим, яка є тимчасово окупованою територією, у зв`язку із чим відокремлений підрозділ ПАТ КБ «ПриватБанк» на території Автономної Республіки Крим припинив свою діяльність.

Відповідно до пункту 5 договору у випадку, якщо в строк не пізніше дня закінчення строку вкладу вкладник не заявив банку (письмово у відділенні банку або по телефону клієнтської підтримки) про відмову від продовження строку вкладу, договір автоматично вважається продовженим ще на один строк, зазначений у пункті 1 даного договору. Договір продовжується неодноразово без явки вкладника в банк. При цьому відрахування нового строку вкладу починається з дня, наступного за датою закінчення попереднього строку вкладу. При продовженні договору розрахунок відсотків на кожний новий строк вкладу виконується за відсотковою ставкою, діючою в банку для продовжуваних депозитних вкладів даного найменування на день закінчення попереднього строку вкладу, без укладення додаткових угод до даного договору. Проценти за черговий строк вкладу нараховуються на суму коштів на рахунку, включаючи відсотки, нараховані за попередній строк вкладу. Наступне продовження договору виконується в аналогічному порядку.

Судами встановлено, що у подальшому строк дії договору від 16 лютого 2006 року неодноразово сторонами продовжувався, оскільки жодна із сторін не подавала заяви про відмову від продовження строку вкладу.

Згідно із пунктом 2 договору сторони мають право достроково розірвати цей договір у відповідності з діючим законодавством, попередивши про це іншу сторону за два банківських дні до дати розірвання договору. При розірванні з ініціативи вкладника, йому повертається сума вкладу і виплачуються проценти за неповний строк вкладу, нараховані за таких умов: при поверненні до спливу 3-х місяців проценти нараховуються, виходячи з процентної ставки, визначеної у пункті 1 цього договору, помноженої на коефіцієнт 0,33; при поверненні в період більше 3-х до 6 місяців проценти нараховуються, виходячи з процентної ставки, визначеної у пункті 1 цього договору, помноженої на коефіцієнт 0,5; при поверненні в період більше 6-ти до 12 місяців проценти нараховуються, виходячи з процентної ставки, визначеної у пункті 1 цього договору, помноженої на коефіцієнт 0,67.

Відповідно до пункту 2.2.1.9.2 умов та правил надання банківських послуг, якщо після закінчення календарних днів після надходження коштів на вклад «до запитання» сума вкладу або частина, яка не запитана клієнтом, він доручає банку перерахувати всю суму з вкладу «до запитання» на депозит того ж найменування і терміну, з якого раніше кошти надійшли на вклад «до запитання». При цьому процентна ставка за вкладом відповідає ставці, яка діє в банку для знову оформлюваних вкладів цього найменування та строку на дату зарахування коштів на депозитний рахунок. Додатково на новий термін вкладу банк збільшує процентну ставку за вкладом на 0,5 % річних. Новий термін вкладу обчислюється з дати надходження коштів на депозит з вкладу «до запитання». Якщо клієнт вимагає закрити вклад «до запитання», то зобов`язання банку за депозитним вкладом припиняються, і вклад повертається клієнту.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків серед юридичних фактів є, зокрема, договори та інші правочини.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Відповідно до частини першої статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Пунктом 1.4 глави 1 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Згідно з пунктом 1.17 глави 1 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) за операціями з видачі готівки або приймання її для зарахування на відповідний рахунок із застосуванням платіжних пристроїв формується та роздруковується відповідний касовий документ (квитанція/чек банкомата, сліп) на паперовому носії, який видається клієнту.

Пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що банк (філія, відділення) зобов`язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час ? час виконання операції або напис чи штамп «вечірні» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.

Отже, за нормами вказаної Інструкції на квитанції повинні міститися: підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі.

Згідно з частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Відповідно до частини п`ятої статті 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, встановивши, що між сторонами укладений договір банківського вкладу, факт внесення грошових коштів підтверджується квитанціями, які містять усі необхідні реквізити, оригінали яких були оглянуті судом першої інстанції в судовому засіданні, дійшов правильного висновку про те, що, не повертаючи грошові кошти за вимогою ОСОБА_1 , відповідач не виконав належним чином покладених на нього зобов`язань та позбавив вкладника права користуватись належним їй майном.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку в частині стягнення вкладу і процентів на банківський вклад та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в цій частині в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд, дотримуючись вимог статей 303-315 ЦПК України 2004 року у цій частині належним чином визначився з характером спірних правовідносин, встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності та дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача банківський вклад в розмірі 14 114,00 євро, проценти на банківський вклад у сумі 19 028,82 євро, а також 3% річних в розмірі 15 319,61 грн.

Визначений судом розмір банківського вкладу та нараховані за ним проценти ПАТ КБ «ПриватБанк» не оспорює.

Доводи заявника у касаційній скарзі про те, що позивачем не підтверджено знаходження спірних грошових сум на депозитному рахунку, не спростовують висновків судів про дотримання сторонами письмової форми договору банківського вкладу та наявності документів на підтвердження внесення 14 114,00 євро на вкладний рахунок.

Оригінал договору № SAMDN2645 від 16 лютого 2006 року та квитанції про внесення коштів на депозитний рахунок відповідача від 16 лютого 2006 року та 23 квітня 2010 року, які, згідно з висновками судів, оформлені відповідно до вимог Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, оглянуті в суді першої інстанції під час судового засідання 30 травня 2016 року (а.с. 109, том 1), що спростовує доводи касаційної скарги про їх відсутність.

Верховний Суд, як суд касаційної інстанції, відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, не наділений правом вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги про те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя не має правових підстав та можливості для здійснення банківської діяльності, у зв`язку з чим банк фактично не мав доступу до свого майна на окупованій території та договорів на цій території, колегія суддів відхиляє, оскільки договір банківського вкладу був укладений не з відділенням ПАТ КБ «ПриватБанк», а з ПАТ КБ «ПриватБанк», яке є юридичною особою, і повинне відповідати за своїми зобов`язаннями відповідно до чинного законодавства України.

Оскільки стороною укладеного договору банківського вкладу є ПАТ КБ «ПриватБанк», то згідно зі статтями 526, 631, 651, 653, 1058, 1075 ЦК України зобов`язання за договором має виконувати саме ПАТ КБ «ПриватБанк» як юридична особа. Ліквідація філій або припинення у будь-який спосіб їх діяльності не звільняє відповідача від виконання обов`язків за укладеними і дійсними договорами.

Отже, висновки суду апеляційної інстанції про виникнення у відповідача грошового зобов`язання повернути позивачу на її вимогу суму вкладу та нарахованих на неї відсотків, ґрунтуються на встановлених обставинах, належним чином оцінених судами доказах.

Відповідно до положень статей 10, 11 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства.

Європейський суд з прав людини у справі «Христов проти України» (Khristov v. Ukraine, заява № 24465/04) рішення від 19 лютого 2009 року вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], N 28342/95, п. 61, ECHR 1999-VII).

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (дивитись справу «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, п. 52, ECHR 2003-IX).

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

З урахуванням наведеного Верховний Суд дійшов висновку, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводами касаційної скарги ці висновки не спростовуються.

Касаційна скарга не містить доводів щодо оскарження рішення суду першої інстанції в незміненій частині та рішення апеляційного суду, а частині з якою він погодився з висновками суду першої інстанції, а отже в цій частині судом касаційної інстанції не переглядається.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки виконання рішення суду апеляційної інстанції було зупинене ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 лютого 2017 року, необхідно поновити її виконання.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 07 грудня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Апеляційного суду міста Києва від 07 грудня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
М. Ю. Тітов