ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 686/936/19
Провадження № 22-ц/4820/1386/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Талалай О.І. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., П`єнти І.В.,

секретар судового засідання Медведчук Н.Д.,

з участю: представника позивача Гавриленка Р.В. ,

представників відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №686/936/19 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропартнер-1» на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22 травня 2019 року (суддя Палінчак О.М., повне судове рішення складено 30 травня 2019 року) у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропартнер-1» до Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області, ОСОБА_3 , Фермерського господарства «Левада-2012» про визнання незаконним та скасування наказу, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, дослідивши доводи апеляційної скарги, суд

у с т а н о в и в :

15 січня 2019 року ТОВ «Агропартнер-1», звертаючись до суду з вказаним позовом та уточнивши вимоги, зазначало, що ДСП «Агропартнер», правонаступником якого є ТОВ «Агропартнер-1», і Хмельницька РДА 01 серпня 2008 року уклали договір оренди земельних ділянок №344, згідно з яким товариство прийняло в строкове, платне користування земельні ділянки площами 40 та 30 га із земель державної власності, розташовані за межами населених пунктів на території Миколаївської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області загальною площею 70 га строком на 10 років. Договір зареєстрований в Хмельницькому районному відділі Хмельницької регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру при Держкомземі України, про що в книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі вчинено запис за №02 від 06 серпня 2008 року. На теперішній час товариство використовує земельну ділянку для товарного сільськогосподарського виробництва.

12 березня 2016 року Головним управлінням Держгеокадастру у Хмельницькій області виданий наказ №22-5381-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність», згідно з яким ОСОБА_3 передано у власність земельну ділянку площею 2,0000 га кадастровий номер НОМЕР_1 для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться в межах орендованої земельної ділянки.

Відповідач речове право на земельну ділянку зареєстрував у встановленому законом порядку, а 01 листопада 2016 року передав її в оренду Фермерському господарству «Левада-2012» строком на 49 років. 20 січня 2017 року договір оренди зареєстрований у реєстрі речових прав.

У 2017 році з відомостей, розміщених у Публічній кадастровій карті України, товариству стало відомо про порушене право, оскільки ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області розпорядилось земельною ділянкою на свій розсуд без відома орендаря та без його згоди.

Тому, позивач просив визнати незаконним і скасування наказ Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області №22-5381-СГ від 12 березня 2016 року «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» і скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 33546485 від 24 січня 2017 року щодо земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1 .

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 28 березня 2019 відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви ФГ «Левада-2012» про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22 травня 2019 року в позові відмовлено.

ТОВ «Агропартнер-1», не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Посилається на те, що суд не застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню, невірно встановив характер спірних правовідносин та надав їм невірну правову оцінку. Спірні правовідносини регулюються спеціальними нормами - Законом України «Про оренду землі». Суд не врахував дію договору оренди землі та наслідки спірного наказу для орендаря.

У відзивах відповідачі посилаються на законність та обґрунтованість судового рішення і просять залишити апеляційну скаргу без задоволення.

У засіданні апеляційного суду представник позивача апеляційну скаргу підтримав. Представники відповідачів визнали її необґрунтованою у повному обсязі.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 01 серпня 2008 року між Хмельницькою районного державною адміністрацією та Дочірнім сільськогосподарським підприємством «Агропартнер» був укладений договір оренди №344, за яким орендар отримав в оренду земельні ділянки загальною площею 70 га строком на 10 років, починаючи з дати реєстрації.

06 серпня 2008 року договір був зареєстрований в Хмельницькому районному відділі Хмельницької регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру при Держкомземі України, про що в книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі вчинено запис №02.

12 березня 2016 року Головним управлінням Держгеокадастру у Хмельницькій області видано наказ №22-5381-СГ про затвердження документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано у власність ОСОБА_3 земельну для ведення особистого селянського господарства ділянку площею 2,0000 га, кадастровий номер НОМЕР_1 .

13 червня 2016 року ОСОБА_3 зареєстровано право власності на земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, про що зроблено запис №14974705.

01 листопада 2016 року ОСОБА_3 та ФГ «Левада-2012» уклали договір оренди землі, відповідно до якого орендар отримав на 49 років в оренду земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Миколаївської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області, площею 2,0000 га, кадастровий номер НОМЕР_1 .

24 січня 2017 року право оренди земельної ділянки ФГ «Левада-2012» зареєстровано у встановленому законом порядку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

18 червня 2018 року ТОВ «Агропартнер-1» звернулося до Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області з пропозицією поновлення договору оренди земельних ділянок від 01 серпня 2008 року №344 на підставі ст. 33 Закону України «Про оренду землі».

16 липня 2018 року Головне управління Держгеокадастру у Хмельницькій області у листі-повідомленні №19-22-0.6-4702/2-18 (а.с.69) на пропозицію поновити договір оренди землі висловило ТОВ «Агропартнер-1» заперечення щодо поновлення договору оренди земельної ділянки у зв`язку із пропуском заявником передбаченого договором двомісячного строку на звернення з такою пропозицією та відсутністю необхідних документів.

Наведене підтверджується матеріалами справи.

Рішення про відмову в позові суд першої інстанції мотивував тим, що спірний наказ Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області від 12 березня 2016 року та рішення про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки від 24 січня 2017 року на час звернення до суду і на теперішній час не порушують права позивача.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 Закону України «Про оренду землі» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон), укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону.

Частинами 1 - 5 ст. 33 Закону передбачено, що по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі). Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди. При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється. Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.

Згідно з ч. 5 ст. 116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

За змістом ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів (ч. 3 ст. 152 ЗК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в частині другій статті 16 ЦК України: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Зі змісту ч. 2 ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55 та 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Так, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У Рішенні Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01 грудня 2004 року (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес» у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

При вирішенні спору суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового захисту стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Тому, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених статтею 16 ЦК України із урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і в спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) відповідачем.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 17 травня 2018 року в справі №2-64/11, від 04 липня 2018 року у справі

№590/479/16-ц.

У тому ж випадку, якщо заявлена позовна вимога взагалі не може бути використана для захисту будь-якого права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, така вимога не може розглядатися як спосіб захисту.

Наведений правовий висновок, висловлений у пункті 36 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №331/6927/16-ц.

Зазначені висновки апеляційний суд на підставі ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Як вбачається з позовної заяви з урахуванням уточнення вимог, позивач обґрунтовує свої позовні вимоги порушенням земельного законодавства і незаконність наказу Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області від 12 березня 2016 року про передачу ОСОБА_3 спірної земельної ділянки у власність. Товариство просить скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права оренди за ФГ «Левада-2012» від 24 січня 2017 року та пов`язує порушення свого права із неможливістю реалізувати переважне право на поновлення договору оренди на новий строк відповідно до ст. 33 Закону України «Про оренду землі».

Однак, на час звернення до суду з позовом у ТОВ «Агропартнер-1» відсутнє будь-яке речове право, зокрема оренди на спірну земельну ділянку, а тому порушення земельного законодавства при передачі відповідачем у власність ОСОБА_3 спірної земельної ділянки, на яке посилається позивач, і прийняття спірного наказу не впливає на можливість реалізації переважного права на поновлення договору оренди земельної ділянки, не порушує право позивача. Відповідно вимога про скасування зазначеного наказу не може бути задоволена.

Щодо вимоги про скасування рішення державного реєстратора від 24 січня 2017 року про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки ФГ «Левада-2012», позивачем обрано неналежний спосіб захисту права, яке він вважає порушеним.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Повноваження державного реєстратора щодо перевірки поданих для проведення державної реєстрації документів обмежені встановленням відповідності заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами.

Рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію.

З огляду на наведене, право або інтерес особи, яка вважає себе орендарем земельної ділянки, може бути порушено внесенням до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про наявність права оренди іншої особи.

Тому, належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права оренди (ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Право або інтерес позивача, який вважає себе орендарем земельної ділянки, може бути порушено внесенням до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про наявність права оренди іншої особи.

Установивши наведені обставини, суд першої інстанції прийняв обґрунтоване рішення про відмову в позові.

Доводи апеляційної скарги на законність судового рішення не пливають.

Викладені у відзивах на апеляційну скаргу аргументи про відсутність правових підстав для задоволення позову, заслуговують на увагу.

Рішення суду першої інстанції ухвалене відповідно до норм матеріального права із додержанням норм процесуального права і підстав для його скасування у межах доводів апеляційної скарги немає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропартнер-1» залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19 липня 2019 року.

Суддя-доповідач /підпис/ О.І. Талалай

Суддя /підпис/ А.П. Корніюк

Суддя /підпис/ І.В. П`єнта

З оригіналом згідно: суддя апеляційного суду О.І.Талалай