справа № 359/2609/18 головуючий у суді І інстанції Журавський В.В.
провадження № 22-ц/824/7590/19 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 липня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Мережко М.В., Іванченка М.М.,

за участю секретаря Гасюк В.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Криворучко Оксана Вікторівна, про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та просиввизнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Криворучко О.В., зареєстрований в реєстрі за № 1365; визнати недійсними договори купівлі-продажу земельних ділянок, посвідчені приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Криворучко О.В., зареєстровані в реєстрі за № 1368, № 1374, № 1371.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у квітні 2016 року ОСОБА_1 стало відомо про порушення його прав, а саме, що 28 листопада 2014 року між ним та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку по АДРЕСА_1 та три договори купівлі-продажу земельних ділянок за вказаною адресою площею відповідно 0,2500 га, 0,1312 га та 0,1087 га, загальною вартістю 560 555 грн. Дані договори були посвідчені приватним нотаріусом Криворучко О.В. Позивач зазначає, що між ним та ОСОБА_2 була домовленість про укладення договору довічного утримання. ОСОБА_2 запевнила позивача, що буде його доглядати, годувати, відправлятиме на відпочинок до санаторію та вмовила підписати договір купівлі-продажу, у зв`язку з тим, що позивач має дітей, які в подальшому можуть скасувати договір довічного утримання. У квітні 2016 року позивач не прочитав договори, які підписував, тому, що йому не надали їх для ознайомлення. Скориставшись хворобливим станом позивача та його сваркою з сином, відповідач запропонувала укласти договір довічного утримання, під виглядом договорів купівлі-продажу. Проте, жодних грошових коштів за цими договорами ОСОБА_1 не отримав. Юридично ОСОБА_2 стала власником майна, але фактично в управління майном не вступила, не вчинила жодної дії щодо розпорядження чи утримання майном, тобто не настали наслідки, які обумовлені договором купівлі-продажу. На даний час ОСОБА_1 продовжує проживати у житловому будинку по АДРЕСА_1 , сплачує вартість житлово-комунальних послуг. Таким чином, після укладення договорів купівлі-продажу нічого не змінилось, відчуження майна не призвело до жодних наслідків. Все це свідчить про фіктивність укладених договорів купівлі-продажу нерухомого майна.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 березня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування та недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що між сторонами була домовленість укласти договір довічного утримання, однак, вони підписали умисно зовсім інше. Позивач все життя прожив та до цього часу проживає у будинку, який перейшов у спадок від батьків. Відповідач, скориставшись душевним болем позивача, який виник через сварку з сином, та через хворобу, запропонувала укласти договір довічного утримання під видом купівлі-продажу. Однак, позивач не отримував ніяких коштів за будинок та три земельні ділянки. 28 листопада 2014 року відповідач написала розписку датою 26 листопада 2014 року про те, що вона отримала у борг в позивача 500 000 грн. Однак, позивач не давав коштів у борг, оскільки такої великої суми у нього ніколи не було. Суд неповно дослідив та не відобразив про це у рішенні. Відповідач юридично стала власником майном, однак, фактично в управління ним не вступила, не вчинила жодних дій щодо розпорядження чи утримання майном. Сторони не домовлялися, що після продажу будинку позивач продовжуватиме у ньому проживати, про це не відображено і в договорах. Після укладення договорів нічого не змінилося, відчуження спірного майна не призвело до жодних наслідків. Позивач на собі несе тягар утримання майна. Свідки зі сторони відповідача дали пояснення лише зі слів ОСОБА_2 . У мотивувальній частині суд не дав жодної оцінки довідкам з Вишневської сільської ради від 22 квітня 2016 року та від 22 квітня 2018 року; розписці від 26 листопада 2014 року, але власноруч написаної відповідачем 28 листопада 2014 року. Суд не навів жодної позиції щодо безгрошовості договору купівлі-продажу, в суді не встановлено жодних доказів факту передачі та отримання коштів між сторонами при укладенні договорів. У судовому рішенні суд надав більше переваги показам свідка відповідача ОСОБА_3 , який стверджував, що проводив ремонтні роботи. Свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з цього приводу не повідомили суду нічого, а покази дали зі слів відповідача. Переконлива позиція суду, що відповідач здійснила ремонт у будинку та стала ним розпоряджатися та користуватися на правах власника не відповідає фактичним обставинам справи. Сторонами не було вчинено будь-яких дій на виконання договору купівлі-продажу. Позивач, підписуючи спірні договори, знав, що кошти не отримає і юридично позбавляється майна лише за обіцянку догляду за ним, а відповідач теж знала, що не купує майно та не стане розпорядником чи власником цього майна до смерті позивача. Під час розгляду справи були встановлені всі ознаки фіктивного правочину. Суд не сприяв всебічному розгляду справи, не вникаючи в суть спору, ухвалив рішення яким зробив позивача бомжем без землі та хати. Позивач, будучи щирим та не лукавивши перед судом, розповів всю правду щодо фіктивних правочинів, мотивів та наслідків їх укладення між сторонами, які не призвели до зміни у правовідношеннях сторін відносно до майна.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 28 листопада 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області, зареєстрований в реєстрі за № 1365. За умовами якого ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_2 житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.10-11).

28 листопада 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були укладені ще три договори купівлі-продажу земельних ділянок, посвідчені приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області, зареєстровані в реєстрі за № 1374, № 1371, № 1368. Відповідно до вказаних договорів ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_2 наступні земельні ділянки: площею 0,1312 га з кадастровим номером НОМЕР_1 , цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства; площею 0,1087 га з кадастровим номером НОМЕР_2 , цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства; площею 0,2500 га з кадастровим номером НОМЕР_3 , цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, які розташовані в Київській області, Бориспільський район, Вишеньківська сільська рада, с. Вишеньки (а.с.12-13, 14-15, 16-17).

З акту про відключення об`єкту (газових приладів) від 18 квітня 2018 року вбачається, що за ОСОБА_2 обліковувалась заборгованість зі сплати послуг з газопостачання у розмірі 6 108 грн. 71 коп. (а.с.103).

Згідно з квитанцій у квітні 2018 року ОСОБА_1 здійснив оплату вартості послуг з електропостачання та газопостачання (а.с.104,105).

Згідно Витягу з ЄРДР від 28 травня 2016 року за заявою ОСОБА_1 зареєстровано кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, а саме у 2014 році ОСОБА_1 , не розуміючи наслідків вчинених ним дій, уклав з ОСОБА_2 , яка запевнила його у своїй порядності, договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 та три договори купівлі-продажу земельних ділянок за вказаною адресою, в результаті чого будь-яких грошових коштів не отримав та фактично внаслідок обману був позбавлений права власності на своє майно (а.с.27).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що не встановлено підстав для визнання недійсними договорів купівлі-продажу та керувався ч. 5 ст. 203, ч. 1 ст. 215, ч. 1 та ч. 2 ст. 234, ч. 1 ст. 655 ЦК України.

Апеляційний суд погоджується по суті з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), покупець приймає або зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому, необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказує на те, що між ним та відповідачем були укладені договори купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок. Однак, вказані договори є фіктивними, оскільки між сторонами насправді була домовленість про укладення договору довічного утримання. Позивач зазначає, що жодні грошові кошти за цими договорами не отримав. Відповідач, ставши власником нерухомого майна, фактично в управління майном не вступила. ОСОБА_1 продовжує проживати у житловому будинку, сплачує вартість житлово-комунальних послуг.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено судам, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Позивач продав нерухоме майно відповідачеві, за останньою було зареєстровано право власності на це майно в установленому законом порядку, а, отже, відбулася передача майна покупцеві.

Подані стороною позивача докази не підтверджують фіктивності оспорюваних договорів купівлі-продажу, оскільки жоден з них не свідчить, що відповідач укладала зазначені договори без наміру створення юридичних наслідків та без наміру набути у власність майно на умовах викладених них.

ОСОБА_1 вказує на те, що 28 листопада 2014 року відповідач написала розписку датою 26 листопада 2014 року про те, що вона отримала у борг в позивача 500 000 грн. Однак, позивач не давав коштів у борг, оскільки такої великої суми у нього ніколи не було.

Такі доводи позивача не можуть бути прийняті до уваги судом в якості підстави до скасування судового рішення, оскільки договір позики не є предметом даного спору і сторонами не оскаржувався. Крім того наявність чи відсутність між сторонами інших договірних відносин, в тому числі і договорів позики, ніяким чином не впливає на наявність між ними договірних відносин, що виникли на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу та не може бути доказом недійсності оспорюваних договорів.

Позивач зазначає, що він не зможе стягнути з ОСОБА_6 кошти по фіктивній розписці, оскільки, будучи щирим та не лукавивши перед судом, розповів всю правду щодо фіктивних правочинів, мотивів та наслідків їх укладення між сторонами, які не призвели до зміни у правовідношеннях сторін відносно до майна.

Зазначені доводи колегія суддів вважає не обґрунтованими, оскільки пояснення сторін, якими вони обґрунтовують свої вимоги чи заперечення, та які спрямовані на доведення позовних вимог у справі, не є преюдиційними при розгляді інших справ і питання можливості стягнення коштів з відповідача на підставі боргових розписок не є предметом розгляду зазначеної справи та не впливає на предмет доказування у ній.

Факт проживання у будинку ОСОБА_1 та оплата ним комунальних послуг не свідчать про те, що відчуження спірного майна не призвело до реальної зміни власника, а також про фіктивність зазначених правочинів.

За таких обставин доводи апеляційної скарги щодо не надання судом жодної оцінки довідці Вишеньківської сільської ради Бориспільського району від 22.04.2016 та 22.04.2019 року про проживання позивача в спірному будинку з 1949 року і протягом останніх п`яти років, розписці від 26.11.2014 року про те що позивач позичив відповідачу 500 000 грн. та безгрошовості такої розписки є безпідставними, оскільки відсутність аргументів відхилення доводів сторони, за умови, що такі доводи не впливають на предмет спору, не може бути підставою до скасування судового рішення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 також зазначає, що суд не навів жодної позиції щодо безгрошовості договору купівлі-продажу, в суді не встановлено жодних доказів факту передачі та отримання коштів між сторонами при укладенні договорів.

Разом з тим, в оспорюваних договорах купівлі-продажу зазначено, що кошти від покупця продавець отримав повністю. Вказані договори підписані власноруч позивачем, а, отже, він підтвердив факт розрахунку з ним за договорами.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Серед іншого, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує на те, що між сторонами була домовленість укласти договір довічного утримання, однак, вони підписали умисно зовсім інше. Разом з тим, зі змісту укладених між сторонами договорів купівлі-продажу вбачається, що сторони засвідчили те, що ці договори вчиняються з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивними), не приховують інших правочинів (не є удаваними) і спрямовані на настання реальних наслідків, які обумовлені у ньому.

Також в апеляційній скарзі ОСОБА_1 наводить аргументи на спростування показань свідків, зазначає що суд першої інстанції безпідставно не допитав свідка ОСОБА_7 .

Вказані доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів з огляду на їх безпідставність, оскільки покази свідків не є належними доказами у зазначеній справі.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову відповідають фактичним обставинам справи, ґрунтуються на наявних у справі доказах та доводами апеляційної скарги не спростовуються, що у відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 18 липня 2019 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Мережко М.В.

Іванченко М.М.