провадження № 22-ц/824/8940/19 суддя-доповідач у ІІ Інстанції - Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 липня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Фінагеєва В.О. (суддя-доповідач), Мережко М.В., Іванченка М.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Печерського району міста Києва «Липкижитлосервіс», Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва» про повернення безпідставно набутих коштів за житлово-комунальні послуги, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та просив зобов`язати відповідачів повернути йому зайво сплачені кошти за житлово-комунальні послуги в розмірі перерахованих на підставі квитанцій за період з 01 грудня 2006 року по 30 червня 2014 року включно у розмірі 2 135 грн. 61 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 як споживачу житлово-комунальних послуг протягом періоду з 01 грудня 2006 року по 30 червня 2014 року завдано майнової шкоди, яка становить різницю між фактично сплаченими ним на користь Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Печерського району міста Києва «Липкижитлосервіс»коштами у розмірі 4 897 грн. 72 коп. та коштами, що відповідали останнім чинним тарифам, встановленим розпорядженнями Київської міської державної адміністрації № 748 від 19 травня 2000 року «Про встановлення розмірів тарифів на послуги з утримання будинків та прибудинкових територій в м. Києві» і № 1907 від 14 жовтня 2003 року, яким внесені зміни і доповнення від 20 червня 2002 № 1245 «Про встановлення тарифів на виробництво теплової енергії та житлово-комунальні послуги для населення». Оскільки сплаті за останніми чинними у місті Києві тарифами підлягало 2 762 грн. 11 коп., розмір майнової шкоди дорівнює 2 135 грн. 61 коп., який підлягає стягненню з відповідачів. З метою відновлення своїх законних прав та інтересів позивач звернувся до Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Печерського району міста Києва «Липкижитлосервіс», якому сплачував кошти, з вимогою провести перерахунок за ці послуги на підставі останніх чинних тарифів, тобто тих, які були встановлені до 01 грудня 2006 року. Однак, позивачу було повідомлено про відсутність законних підстав для проведення перерахунку за житлово-комунальні послуги.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 28 грудня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та прийняти постанову про задоволення позову. В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що при вирішенні справи суд керувався не власною оцінкою встановлених у справі обставин, а правовими оцінками з іншої справи № 757/31443/15-ц, у якій також було унеможливлено встановлення фактичних обставин справи та яка на даний час розглядається Верховним Судом. Суд не встановив фактичних обставин справи, оскільки щомісячні оплати не відповідали тарифам, встановленим розпорядженням КМДА № 748 від 19 травня 2000 року та № 1245 від 20 червня 2002 року. Суд також не встановив, що з 01 червня 2009 року було зупинено дію розпоряджень КМДА № 516, 518, 520 від 29 квітня 2009 року. У спірний період позивач сплатив 4 897 грн. 72 коп. Проте, у рішенні суду не встановлено конкретних тарифів, за якими позивачем оплачувалися послуги. Позивач вказує на те, що Постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 21 березня 2014 року, яка набрала законної сили, визнано незаконними та не чинними з моменту прийняття усі тарифи КМДА, що застосовувалися КП «Липкижитлосервіс», починаючи з 01 серпня 2009 року по 30 червня 2014 року (за ЦО) включно і по 30 червня 2015 року (за УБПТ). Суд проігнорував висновки Верховного Суду України у постановах, які є публічною інформацією та відповідно до яких нормативно-правові акти, які не пройшли державну реєстрацію, вважаються такими, що не набрали чинності і не можуть бути застосовані. Суд невірно застосував й норми матеріального права. Суд проігнорував фактичні обставини справи, у рішенні відсутні мотиви відхилення аргументів позову, мотиви неврахування правових висновків постанов Верхового Суду від 04 червня 2018 року № 760/12445/15-ц, Верховного Суду України від 27 березня 2013 року № 6-6ц13, що необхідно було виходити із тарифів, які були чинними до тарифів, визнаних недійсними. Суд проігнорував розрахунки позивача, зроблені на підставі актів КМДА. В оскаржуваному рішенні відсутні власні мотиви відхилення аргументів щодо 2 135 грн. 61 коп. як переплачених коштів, на які позивач втратив право власності внаслідок застосування відповідачами незаконних актів. Суд не взяв до уваги положення ч. 1 ст. 1212 ЦК України.

У запереченнях проти позову КП «Липкижитлосервіс» зазначає, що відповідач надав позивачу у період часу з 01 грудня 2006 року по 30 червня 2014 року житлово-комунальні послуги за тарифом, встановленим на час надання послуг, а позивач споживав вказані житлово-комунальні послуги по ціні тарифу встановленому на час споживання послуг. Факт узгодження сторонами виду спожитих житлово-комунальних послуг та їх вартості на час споживання послуг підтверджується письмовими доказами, наданими позивачем, а саме рахунками по сплаті житлово-комунальних послуг. Відсутність відмови позивача від споживання послуг за ціною, встановленою на час споживання послуг позивачем, свідчить про узгодження сторонами ціни. Відповідач послався на рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 серпня 2016 року, яким відмовлено у задоволенні позову позивача до КП УЖГ «Липкижитлосервіс», ПАТ «Київенерго», КП «Головний інформаційно-обчислювальний центр» про зобов`язання здійснити перерахунки за житлово-комунальні послуги. Відповідач також просив застосувати строки позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що рішенням Печерського районного суду міста Києва від 18 серпня 2016 року у справі № 757/31443/15-ц, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 26 квітня 2017 року, встановлено, що ОСОБА_1 проживає в квартирі АДРЕСА_1 (особовий рахунок НОМЕР_1 ) та оплачує послуги з утримання будинків та прибудинкових територій та централізованого опалення.

Балансоутримувачем будинку АДРЕСА_2 , де проживає ОСОБА_1 , до 20 вересня 2013 року було КП УЖГ «Липкижитлосервіс», а після перезакріплення майна, що перебуває в комунальній власності територіальної громади м. Києві - КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району міста Києва». При цьому, надання послуг продовжує здійснювати КП УЖГ «Липкижитлосервіс».

За період з 01 грудня 2006 року по 30 червня 2015 року ОСОБА_1 сплачував послуги з утримання будинку і прибудинкової території згідно з розпорядженням КМДА «Про встановлення розмірів тарифів на послуги з утримання будинків та прибудинкових територій в м. Києві» № 748 від 19 травня 2000 року, зареєстрованим у Київському міському управлінні юстиції за № 54/246 від 19 травня 2000 року та послуги централізованого опалення згідно з розпорядженням КМДА «Про встановлення тарифів на виробництво теплової енергії та житлово-комунальні послуги для населення» № 1245 від 20 червня 2002 року, зареєстрованим у Київському міському управлінні юстиції за № 46/429 від 27 червня 2002 року в редакції розпорядження КМДА № 1907 від 14 жовтня 2003 року.

КП «Керуюча компанія» відповідає за надання житлово-комунальних послуг позивачу лише з травня 2015 року, а з цієї дати послуги надавались за тарифами, визначеними розпорядженням КМДА № 442 від 30 квітня 2015 року (а.с.69-78).

Постановами Шевченківського районного суду міста Києва від 21 березня 2014 року, яка набрала законної сили 10 липня 2014 року, та від 30 вересня 2014 року, яка набрала законної сили 15 січня 2015 року, розпорядження КМДА, якими затверджено тарифи, на підставі яких ОСОБА_1 здійснювались нарахування оплати за спожиті послуги, скасовано (а.с.20-37).

Тарифи за спожиті ОСОБА_1 житлово-комунальні послуги у спірному періоді з 01 грудня 2006 року по 30 червня 2014 року включно регламентовано розпорядженням КМДА «Про встановлення розмірів тарифів на послуги з утримання будинків і прибудинкових територій у м. Києві» № 748 від 19 травня 2000 року, розпорядженням КМДА № 1907 від 14 жовтня 2003 року, яким внесені зміни до розпорядження КМДА № 1245 від 20 червня 2002 року «Про встановлення тарифів на виробництво теплової енергії та житлово-комунальні послуги для населення» та розпорядженням КМДА № 1907 від 14 жовтня 2003 року, яким внесені зміни до розпорядження КМДА № 1245 від 20 червня 2002 року «Про встановлення тарифів на виробництво теплової енергії та житлово-комунальні послуги для населення».

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що тарифи за спожиті позивачем житлово-комунальні послуги у спірному періоді з 01 грудня 2006 року по 30 червня 2014 року включно регламентовано розпорядженням № 748 від 19 травня 2000 року та № 1245 від 20 червня 2002 року. Ціна продукції на момент споживання послуг та їх оплати була визначена за чинними тарифами, які були скасовані за межами заявленого позивачем спірного періоду після набрання вищезазначеними судовими рішенням законної сили відповідно з 07 липня 2014 року та з 15 січня 2015 року.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції закону, яка діяла у період з 01 грудня 2006 року по 30 червня 2014 року) балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд - власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом; виконавець - суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору; виробник - суб`єкт господарювання, який виробляє або створює житлово-комунальні послуги.

Відповідно до ст. 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції закону, яка діяла у період з 01 грудня 2006 року по 30 червня 2014 року) договір на надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою. У разі якщо балансоутримувач не є виконавцем, він укладає договори на надання житлово-комунальних послуг з іншим виконавцем.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказує на те, що ним здійснювалася оплата житлово-комунальних послуг за тарифами, встановленим розпорядженнями КМДА № 748 від 19 травня 2000 року та № 1245 від 20 червня 2002 року. За період з 01 грудня 2006 року по 30 червня 2014 року позивач сплатив 4 897 грн. 72 коп., з яких 2 135 грн. 61 коп. є зайво сплаченими, оскільки лише 2 762 грн. 11 коп. відповідає останнім чинним тарифам, встановленим зазначеними розпорядженнями.

Позивач посилається на те, що судовими рішеннями, які набрали законної сили, скасовано розпорядження КМДА № 1574 від 30 жовтня 2006 року, визнано незаконними та не чинними з моменту прийняття ряд розпоряджень КМДА, а саме № 978-981 від 31 серпня 2009 року, № 1141від 30 вересня 2009 року, № 1192-1193 від 15 жовтня 2009 року, № 1292 від 17 листопада 2009 року, № 1332-1335 від 30 листопада 2009 року, № 191 від 30 березня 2010 року, № 392 від 31 травня 2010 року, № 1164 від 24 грудня 2010 року, № 1221 від 29 грудня 2010 року, № 1241 від 30 грудня 2010 року, № 75 від 25 січня 2011 року, № 80 від 25 січня 2011 року, № 99, 101 від 27 січня 2011 року, № 857-859 від 31 травня 2011 року, а також розпорядження КМДА № 640-643 від 30 травня 2007 року.

В той же час, у матеріалах справи міститься рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 серпня 2016 року, яке набуло чинності у відповідності до ухвали Апеляційного суду міста Києва від 26 квітня 2017 року, згідно з яким за період з 01 грудня 2006 року по 30 червня 2015 року ОСОБА_1 здійснював оплату за житлово-комунальні послуги на підставі тарифів, встановлених розпорядженнями КМДА № 748 від 19 травня 2000 року та № 1245 від 20 червня 2002 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вказана норма статті покладає на суд обов`язок врахувати обставини встановлені зазначеним судовим рішенням, а саме факт здійснення позивачем оплати житлово-комунальних послуг саме за тарифами, встановленими згідно розпоряджень № 748 від 19 травня 2000 року та № 1245 від 20 червня 2002 року.

За таких обставин, визнання незаконними та не чинними з моменту прийняття розпоряджень, про які зазначає позивач, не впливає на тарифи, які були встановлені згідно розпоряджень № 748 від 19 травня 2000 року та № 1245 від 20 червня 2002 року на підставі яких позивачу нараховувались відповідні платежі та не свідчить про сплату позивачем коштів на користь відповідачів у розмірі більшому ніж було визначено діючими на момент сплати тарифами.

В апеляційній скарзі позивач посилається на те, що постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 21 березня 2014 року, яка набрала законної сили, визнано незаконними та не чинними з моменту прийняття усі тарифи КМДА, що застосовувалися КП «Липкижитлосервіс», починаючи з 01 серпня 2009 року по 30 червня 2014 року (за ЦО) включно і по 30 червня 2015 року (за УБПТ).

Однак, як зазначалося вище, розпорядження про затвердження тарифів, за якими ОСОБА_1 сплачував за житлово-комунальні послуги, не визнавалися судом незаконними та нечинними. Судові рішення, на які посилається позивач, стосуються зовсім інших розпоряджень КМДА, які були прийняті у 2006-2007 роках та у період з 2009 року по 2011 рік.

Постанова Шевченківського районного суду міста Києва від 30 вересня 2014 року, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 15 січня 2015 року, частково стосується розпорядження КМДА від 19 травня 2000 року № 748, оскільки нею, зокрема, визнано незаконним та нечинним з моменту прийняття розпорядження № 641 від 30 травня 2007 року «Про впорядкування розмірів тарифів на послуги з утримання будинків та прибудинкових територій та внесення змін до розпорядження Київської міської державної адміністрації від 19 травня 2000 року № 748».

ОСОБА_1 вказує на те, що поверненню підлягають зайво сплачені кошти за житлово-комунальні послуги за період з 01 грудня 2006 року по 30 червня 2014 року.

В той же час вищевказана постанова суду була прийнята після закінчення періоду, у якому позивачем вносилася оплата за житлово-комунальні послуги. Розпорядження припинило свою дію після набрання постановою суду законної сили, а відтак до 15 січня 2015 року діяли тарифи, затверджені ним.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Зі змісту зазначеної норми закону вбачається, що виконанню підлягають саме рішення, які набрали законної сили, а отже з моменту набрання ними чинності.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, ціна наданих послуг на момент їх споживання та оплати була визначена чинними тарифами, які були скасовані за межами заявленого позивачем спірного періоду. Чинним законодавством не передбачено повернення коштів, сплачених згідно діючих на момент такої сплати тарифів.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, ОСОБА_1 зазначає, що суд не взяв до уваги положення ч. 1 ст. 1212 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Розглядаючи справу по суті, суд першої інстанції встановив, що сплата позивачем коштів відбувалася за діючими тарифами, а, відтак, факт безпідставного набуття відповідачами коштів недоведений.

Відсутність у рішенні суду посилань на ст. 1212 ЦК України не свідчить про те, що суд не взяв до уваги доводи позивача щодо набуття коштів без достатньої правової підстави.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

ОСОБА_1 також зазначає, що суд не врахував правових висновків постанов Верхового Суду від 04 червня 2018 року № 760/12445/15-ц, Верховного Суду України від 27 березня 2013 року № 6-6ц13.

Однак, у справі № 760/12445/15-ц розглядалося питання щодо зобов`язання здійснити по квартирі помісячний перерахунок за надані житлово-комунальні послуги та надати позивачу примірник помісячного перерахунку за комунальні послуги утримання будинку і прибудинкової території, централізованого опалення, централізованого постачання холодної води і водовідведення з довідкою про відсутність заборгованості за ці послуги станом на 01 липня 2014 року.

У справі № 6-6ц13 предметом спору було стягнення заборгованості з експлуатаційних витрат на обслуговування та ремонт будинку та зобов`язання укласти договір про надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території.

Тобто, у даних справах не досліджувалися питання щодо повернення зайво сплачених коштів за житлово-комунальні послуги, а тому доводи позивача щодо неврахування висновків, зазначених у судових рішеннях Верховного Суду та Верховного Суду України є безпідставними.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову відповідають фактичним обставинам справи, рішення суду ухвалене на підставі наявних у матеріалах справи доказах, що у відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повне судове рішення складено 18 липня 2019 року.

Судді: Фінагеєв В.О.

Мережко М.В.

Іванченко М.М.