Постанова

Іменем України

10 липня 2019 року

м. Київ

справа № 202/3774/16-ц

провадження № 61-12614св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач),

суддів: Жданової В, С., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приват Банк»,

відповідачі: ОСОБА_1 (позивач за зустрічним позовом), ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопада 2016 року у складі судді Зосименко С. Г. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 січня 2017 року у складі колегії суддів: Городничої В. С., Варенко О. П., Лаченкової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява ПАТ КБ «ПриватБанк» мотивована тим, що 25 квітня 2008 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 2008-080, за умовами якого останній було надано кредит у сумі 26 100 доларів США з кінцевим строком повернення до 25 квітня 2010 року, зі сплатою процентів за його користування в розмірі 17 % річних.

З метою забезпечення належного виконання умов кредитного договору 25 квітня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 2008/080, за умовами якого ОСОБА_2 взяла на себе зобов`язання відповідати перед банком у повному обсязі за зобов`язаннями ОСОБА_1 , які виникають з кредитного договору.

Умови кредитного договору боржник не виконав, внаслідок чого станом на 24 квітня 2016 року у неї утворилася заборгованість в сумі 118 249,90 доларів США, з яких: 19 369,51 доларів США - тіло кредиту, 54 465,90 доларів США - проценти за користування кредитом, 9 ,72,89 доларів США - комісія, 35 041,60 доларів США - пеня, за несвоєчасне виконання відповідачем зобов`язань, яку позивач просив стягнути на свою користь солідарно з відповідачів.

У вересні 2016 року ОСОБА_1 подала до суду зустрічний позов до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання неправомірними дій щодо нарахування процентів, штрафних санкцій та інших платежів.

Зустрічний позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що 25 квітня 2008 року між нею та ЗАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір строком до 25 квітня 2010 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань за цим договором між сторонами було укладено договір застави автотранспорту

На початку 2009 року у ОСОБА_1 перед банком виникла заборгованість за цим кредитним договором, у зв`язку із чим 23 квітня 2009 року в рахунок погашення цієї заборгованості вона передала автомобіль представникові банку. З того часу ОСОБА_1 неодноразово зверталася до банку з вимогою повернути автомобіль або надати можливість в рахунок погашення заборгованості продати його. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2011 року було звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль марки Toyota Auris, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 . Проте банк реалізував заставний автомобіль тільки у 2015 році. Позивач вважала, що збільшення розміру заборгованості допущено з вини кредитора, оскільки банк не виконав умови договору з причини, які залежать виключно від волі банку. Просила визнати неправомірними дії банку щодо нарахування з 23 квітня 2009 року ОСОБА_1 процентів, штрафних санкцій, неустойки, комісійної винагороди за кредитним договором № 2008-080 від 25 квітня 2008 року, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопада 2016 року у задоволенні первісного позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано неправомірними дії ПАТ КБ «Приватбанк» щодо нарахування з 23 квітня 2009 року ОСОБА_1 процентів, штрафних санкцій, неустойки, комісійної винагороди за кредитним договором від 25 квітня 2008 року № 2008-080, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем за первісним позовом не доведено належними та допустимими доказами розміру заборгованості.

Крім того, ухвалюючи рішення про задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що факт прийняття кредитором від боржника предмету застави для його подальшої реалізації, що передбачено умовами договору застави автотранспорту, породжує для кредитора обов`язок вчинити необхідні для цього дії протягом розумного строку (якщо відповідний строк не визначено законом або договором). Ухилення від учинення таких дій зумовлює виникнення прострочення з боку кредитора. Таким чином, дії ПАТ КБ «Приватбанк» щодо нарахування з 23 квітня 2009 року ОСОБА_1 процентів, штрафних санкцій, неустойки, комісійної винагороди за кредитним договором від 25 квітня 2008 року № 2008-080, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 є неправомірними, оскільки ухилення кредитора від реалізації предмета застави і неможливість вчинити боржникові аналогічні дії, спрямовані на задоволення вимог заставодержателя є невжиття заходів щодо зменшення збитків, завданих порушенням зобов`язання, та призвело до прострочення кредитора.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 січня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 січня 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що висновки суду першої інстанції повністю відповідають встановленим обставинам справи та ґрунтуються на засадах верховенства права та є законним і обґрунтованим.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У квітні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся засобом поштового зв`язку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» мотивована тим, що ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову, суд першої інстанції помилково послався на положення статті 613 ЦК України та дійшов помилкового висновку про наявність прострочення кредитора. Навпаки банк не мав можливості реалізувати заставне майно з вини позивача за зустрічним позовом. ОСОБА_1 не надала жодного доказу на підтвердження того, що вона цікавилась ходом реалізації заставного майна. Передача банку предмета застави та реалізація предмету застави не звільняє ОСОБА_1 від обов`язку погашати заборгованість за кредитом.

Крім того заявник у касаційній скарзі посилається на те, що перебіг позовної давності розпочався з наступного дня після ухвалення рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2011 року та відповідно спливає 22 листопада 2016 року, а отже банк своєчасно звернувся з цим позовом до суду в межах позовної давності.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Узагальнений виклад позицій інших учасників справи

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 засобом поштового зв`язку надіслала на адресу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ пояснення з приводу поданої касаційної скарги, у яких вона просила касаційну скаргу відхилити, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

05 березня 2018 року справу № 202/3774/16 та матеріали касаційного провадження Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 25 квітня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 2008-080, за умовами якого останній було надано кредит у сумі 26 100 доларів США з кінцевим строком повернення до 25 квітня 2010 року, зі сплатою процентів за його користування в розмірі 17 % річних.

З метою забезпечення належного виконання умов кредитного договору 25 квітня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 2008/080, за умовами якого ОСОБА_2 взяла на себе зобов`язання відповідати перед банком у повному обсязі за зобов`язаннями ОСОБА_1 , які виникають з кредитного договору.

В якості забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено договір застави автотранспорту №2008-080/1, відповідно до умов якого остання передала належний їй автомобіль Toyota Auris, 2007 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який на початку 2009 року було добровільно передано позичальником за актом приймання-передачі ПАТ КБ «ПриватБанк» з метою його подальшої реалізації для погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 2008-080 від 25 квітня 2008 року.

Згідно із цим актом автомобіль перебував у технічно справному стані, його передано представникам банку з оригіналом технічного паспорту та комплектом ключів.

Станом на 2010 рік банк оцінив автомобіль у 11 000,00 доларів США.

ОСОБА_1 звернулася до банку із проханням самостійно реалізувати автомобіль за 15 000 доларів США, однак їй було відмовлено.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2011 року у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави було звернуто стягнення на заставне майно - автомобіль Toyota Auris, 2007 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , шляхом його продажу з укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу з іншою особою покупцем із зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ, який було продано лише 08 вересня 2015 року за 5 982,91 доларів США.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 вересня 2016 року у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави, заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2012 року задоволено. Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2012 року скасовано та призначено справу до розгляду в загальному порядку.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2016 року позовну заяву ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави залишено без розгляду.

Умови кредитного договору позичальник не виконала, внаслідок чого станом на 24 квітня 2016 року у неї утворилася заборгованість в сумі 118 249,90 доларів США, з яких: 19 369,51 доларів США - тіло кредиту, 54 465,90 доларів США - проценти за користування кредитом, 9 ,72,89 доларів США - комісія, 35 041,60 доларів США - пеня, за несвоєчасне виконання відповідачем зобов`язань.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК Українипозичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу(частина друга статті 1050 ЦК України).

Зі змісту кредитного договору вбачається, що кінцевий термін повернення кредиту - 25 квітня 2010 року.

Статтею 1050 ЦК Українипередбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК Україниборжник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, комісію, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року № 14-154цс18 та від 31 жовтня 2018 року № 14-318цс18, згідно якої наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник не виконав, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, а кредитор в цьому випадку має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені.

Відповідно до частини першої статті 553, частин першої та другої статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд, погодився з висновками суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні первісного позову через його недоведеність, при цьому не встановивши у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для вирішення спору з урахуванням наданих сторонами доказів та дійшов помилкового висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції в частині первісних позовних вимог.

Апеляційний суд належним чином не з`ясував дійсного розміру заборгованості, яку має відповідач перед позивачем, чи існує така заборгованість з урахуванням відомостей щодо реалізації заставного автомобіля. Не перевірено апеляційним судом чи були зараховані кошти від реалізації автомобіля на погашення заборгованості позичальника, коли саме та у який спосіб, адже таких відомостей матеріали справи не містять.

За таких обставин ухвала апеляційного суду в частині первісних позовних вимог до позичальника підлягає скасуванню.

Також скасуванню підлягає й ухвала апеляційного суду в частині первісних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителя, які є похідними від вимог про стягнення заборгованості з позичальника.

Водночас, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, яким задоволено зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 та визнано неправомірними дії ПАТ КБ «Приватбанк» щодо нарахування боржникові процентів, штрафних санкцій, неустойки, комісійної винагороди за кредитним договором від 25 квітня 2008 року № 2008-080, апеляційний суд виходив з того, що відповідачем надано докази на підтвердження факту прийняття кредитором від боржника предмету застави для його подальшої реалізації та ухилення банку від обов`язку щодо вчинення дій для реалізації вказаного автомобіля, що зумовило виникнення прострочення заборгованості, проте не з`ясував з чиєї саме вини кредитор не реалізував заставний автомобіль (позивача чи відповідача), чи мав можливість кредитор реалізувати самостійно вказаний автомобіль з подальшим зарахуванням коштів від такої реалізації на виконання умов договору.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині визнання неправомірними дій ПАТ КБ «Приватбанк» щодо нарахування боржникові процентів, штрафних санкцій, неустойки, комісійної винагороди за кредитним договором, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції щодо застосування положень статті 613 ЦК України, відповідно до якої боржник за грошовим зобов`язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора, тобто у випадку, якщо кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку.

Пунктом 21 договору застави автотранспорту передбачено, що заставодержатель має право на власний розсуд обрати один з таких позасудових способів звернення стягнення на предмет застави: передача предмету застави у власність заставодержателя, продаж заставодержателем предмету застави шляхом укладання договору купівлі-продажу з іншою особою або на публічних торгах.

Матеріалами справи підтверджується добровільна передача ОСОБА_1 заставного майна у власність банку з метою його реалізації в рахунок погашення заборгованості та підтверджується звернення стягнення на вказаний автомобіль за рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2011 року. Проте суд не з`ясував чи утримався ПАТ КБ «ПриватБанк» від дій з реалізації автомобіля Toyota Auris, 2007 року випуску, що дає підстави для висновку про незаконне нарахування процентів, пені і санкцій в період з квітня 2009 року (момент добровільної передачі майна) по вересень 2015 року (момент фактичного продажу банком) чи такі дії не були пов`язані з винними діями банку.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

З урахуванням наведеного Верховний Суд дійшов висновку, що ухвала суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а справа направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, який повинен урахувати викладене й залежно від установленого вирішити спір.

Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати викладене, належним чином дослідити всі зібрані у справі докази, дати їм відповідну правову оцінку та вирішити спір на підставі вимог закону і повно та всебічно з`ясованих обставин справи.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 січня 2017 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до апеляційного суду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
М. Ю. Тітов