Постанова

Іменем України

24 липня 2019 року

м. Київ

справа № 760/101000/15-ц

провадження № 61-15583св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач),

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 22 січня 2016 року у складі судді Коробенка С. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 29 березня 2016 року у складі колегії суддів: Кабанченко О. А., Рубан С. М., Желепи О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» (далі - ПАТ АБ «Укргазбанк», банк), про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що вона з 06 листопада 2012 року працювала у ПАТ АБ «Укргазбанк» на посаді начальника відділу підтримки корпоративних сайтів та внутрішніх комунікацій управління маркетингових комунікацій департаменту інформаційної політики, маркетингу та реклами. Наказом від 20 квітня 2015 року № 162-П з 20 квітня 2015 року була звільнена з цієї посади на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників.

Підставою для її звільнення став наказ від 03 лютого 2015 року № 65, у якому зазначено, що трудовий договір розривається у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, а саме - скороченням структурних підрозділів головної установи банку, а також значним зменшенням обсягів робіт та операційного завантаження працівників.

Позивач вважає своє звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України незаконним, оскільки на її переконання ліквідація чи реорганізація ПАТ АБ «Укргазбанк» у розумінні статті 40 КЗпП України не відбувалась, а сам наказ є дискримінаційним.

Позивач зазначала, що в ПАТ АБ «Укргазбанк» 19 січня 2015 року було створено нові структурні підрозділи (управління, відділи) у складі департаменту інформаційної політики, маркетингу та реклами. Створення в банку нових структурних підрозділів є фактично реорганізацією департаменту інформаційної політики, маркетингу та реклами, що підтверджується тим, що більшість працівників цього департаменту були переведені до нових структурних підрозділів цього ж департаменту, окрім тих співробітників, що в подальшому були попереджені про наступне скорочення, тобто тих, з якими нове керівництво банку не бажало працювати. До того ж, як зазначала позивач, кількість працюючих працівників у банку фактично збільшилася.

В той же час в порушення вимог чинного законодавства, позивачеві не було запропоновано переведення на вакантні посади до новостворених структурних підрозділів, зокрема, на її думку, їй не було запропоновано вакантні посади у департаменту інформаційної політики, маркетингу та реклами, на які були прийняті інші працівники: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . В подальшому позивачем уточнено перелік посад, які не пропонували їй, а саме тими, які стали вакантними після звільнення наступних працівників: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .

Крім того, позивач вважала, що при скороченні штату працівників, відповідачем не були дотримані вимоги статті 42 КЗпП України, оскільки не було враховано її права на залишення на роботі як працівника з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, оскільки пропонувались посади кур`єра, касира, економіста, охоронника, що не відповідали її кваліфікації або пропонувались посади в іншій місцевості.

Позивач звертала увагу на те, що відповідно до вимог статті 49-4 КЗпП України, відповідач повинен був не пізніше 03 січня 2015 року погодити своє рішення про скорочення працівників із виборним органом первинної профспілкової організації, проте у січні 2015 року відповідачем було ініційоване скорочення діючих структурних підрозділів головної установи банку, а вже 03 лютого 2015 року був виданий наказ № 65 про скорочення штату працівників, що, на її думку, не відповідає вимогам закону.

Позивач наголошувала на тому, що головою профспілкового комітету банку є заступник Голови правління, тобто роботодавець, що заборонено Законом України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», а тому законність рішення профспілки про надання згоди на його звільнення викликає у неї сумнів.

У зв`язку з викладеним просила скасувати наказ від 20 квітня 2015 року № 162-П та поновити її на роботі на посаді начальника відділу підтримки корпоративних сайтів та внутрішніх комунікацій управління маркетингових комунікацій департаменту інформаційної політики, маркетингу та реклами, стягнути із відповідача на її користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 20 квітня 2015 року до дня поновлення на роботі, 50 000,00 грн грошової компенсації спричиненої моральної шкоди, витрати на правову допомогу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 22 січня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог статей 40, 49-2 КЗпП України, оскільки у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, що супроводжувалися скороченням деяких структурних підрозділів. Крім того, у день попередження про майбутнє вивільнення позивачеві було запропоновано всі наявні вакантні посади, а також вакансії, які в подальшому відкривались у відповідача до дня її звільнення включно.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 29 березня 2016 року рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 22 січня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, повністю погодився з його висновками.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У квітні 2016 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернулась до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що їй не було запропоновано переведення на вакантні посади до новостворених структурних підрозділів. Зазначає, що звільненню працівників, в тому числі й її, передувало створення нових структурних підрозділів ПАТ АБ «Укргазбанк», тому в цьому випадку мова йшла про реорганізацію підприємства, у зв`язку з чим її звільнення є незаконним. Вказує про те, що роботодавцем не було запропоновано їй всіх вакантних посад, які були на підприємстві.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 червня 2016 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Узагальнений виклад позицій інших учасників справи

У липні 2016 року ПАТ «Укргазбанк» подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, у яких, посилаючись на правильне застосування норм матеріального права та дотримання норм процесуального права банк просив касаційну скаргу відхилити, а судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін.

Заперечення ПАТ АБ «Укргазбанк» мотивоване тим, що звільнення позивача відбулось з дотриманням чинного законодавства, при цьому позивачеві були запропоновані всі вакансії, які були наявні на час звільнення позивача, від яких вона відмовилась, навіть від тих, про які позивач зазначає у касаційній скарзі.

Ухвалою Верховного Суду від 26 червня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статі 400 цього Кодексу.

За правилами частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційного скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що з 06 листопада 2012 року ОСОБА_1 працювала у ПАТ АБ «Укргазбанк» на посаді начальника відділу підтримки корпоративних сайтів та внутрішніх комунікацій управління маркетингових комунікацій департаменту інформаційної політики, маркетингу та реклами.

Рішенням Наглядової ради від 19 листопада 2014 року було затверджено «Принципи побудови організаційної структури ПАТ АБ «Укргазбанк», якими, в тому числі, було визначено принципи оптимальної чисельності персоналу.

Правлінням ПАТ АБ «Укргазбанк» було прийнято рішення, затверджене протоколом від 19 січня 2015 року № 3, про приведення організаційної структури у відповідність до затверджених рішенням Наглядової ради банку «Принципів побудови організаційної структури ПАТ АБ «Укргазбанк».

На виконання цих рішень правління, було створено нові департаменти, управління, відділи, а також змінено назви та частково скорочено деякі служби банку.

03 лютого 2015 року правлінням ПАТ АБ »Укргазбанк» було прийнято рішення про скорочення, у тому числі й у складі департаменту інформаційної політики, маркетингу й реклами - управління маркетингових комунікацій та всі структурні підрозділи, що входять до його складу (п. 18.2), де працювала позивач.

На виконання рішення правління наказом від 03 лютого 2015 року № 65 у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, скорочення структурних підрозділів головної установи банку, значним зменшенням обсягів робіт та операційного завантаження працівників було прийнято рішення про скорочення з 03 квітня 2015 року штату працівників головної установи.

У той же день ОСОБА_1 була письмово попереджена про майбутнє вивільнення та їй було запропоновано вакантні посади тимчасово відсутніх працівників, від яких вона відмовилася.

Відповідно до протоколу № 4 засідання комітету первинної професійної спілки «працівників ПАТ АБ «Укргазбанк» від 24 березня 2015 року, адміністрацією банку була отримана згода профспілкового комітету на звільнення позивача з роботи за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Наказом від 20 квітня 2015 року №162-П позивач була звільнена з роботи, з посади начальника відділу підтримки корпоративних сайтів та внутрішніх комунікацій управління маркетингових комунікацій департаменту інформаційної політики, маркетингу та реклами з 20 квітня 2015 року у зв`язку зі скороченням штату працівників, за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, з виплатою грошової компенсації за невикористані 16 календарних днів щорічної відпустки та вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку відповідно до статті 44 КЗпП України.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (стаття 2 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частиною другою статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно зі статтею 22 КЗпП України відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до частини другої статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

У правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17, зазначено, що однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник, або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільняється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника.

У правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, зазначено, що, оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Відповідно до пункту 3 статті 62 Господарського кодексу України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

03 лютого 2015 року позивач була письмово попереджена про майбутнє вивільнення та їй було запропоновано всі вакантні посади для працевлаштування, від яких вона відмовилася, також протягом двомісячного строку від дати попередження про її вивільнення пропонувалися ще вакансії, які були відкритті у банку, і від яких вона відмовилася.

Судами встановлено, що роботодавцем при звільненні позивача були дотримані вимоги статті 42 КЗпП України, зокрема, позивач не погоджувалась на переведення на інші посади, а тому у роботодавця був відсутній обов`язок порівнювати його кваліфікацію та продуктивність праці з іншими працівниками.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, визначився правильно з характером спірних правовідносин, встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові з підстав, викладених у рішенні.

Ухвалюючи рішення про відмову у позові, суд першої інстанції встановив, що підставою для звільнення позивача з займаної посади стало скорочення її посади внаслідок приведення структурних підрозділів головної установи банку у відповідність до Принципів побудови організаційної структури АБ «Укргазбанк», затверджених рішенням Наглядової ради АБ «Укргазбанк» від 19 листопада 2014 року. При цьому позивачеві пропонувались всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника.

Перевіряючи доводи позивача, щодо її ознайомлення з усіма наявними у роботодавця вакансіями, суд першої інстанції обґрунтовано зауважив, що 06 травня 2015 року ОСОБА_4 прийнято на посаду головного спеціаліста відділу внутрішнього PR управління стратегічних досліджень та внутрішніх комунікацій департаменту інформаційної політики, маркетингу та реклами ПАТ АБ «Укргазбанк». Цю посаду було створено та прийнято працівника після припинення трудових відносин з позивачем.

Судами встановлено, що всі інші працівники департаменту інформаційної політики, маркетингу та реклами були переведені у січні 2015 року. Їхні посади було створено та прийнято нових працівників до прийняття рішення про скорочення штату працівників та вивільнення позивача (до 03 лютого 2015 року). Переведення працівників на відповідні посади до попередження позивача про наступне вивільнення не порушує її прав, оскільки обов`язок пропонувати вакантні посади виникло у роботодавця лише після прийняття рішення про майбутнє скорочення посади позивача.

Доводи заявника у касаційній скарзі стосовно того, що їй не було запропоновано посаду звільненої 24 лютого 2015 року ОСОБА_8 були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та їм була надана належна оцінка.

Зокрема, судами було встановлено, що наказом від 23 лютого 2015 року № 73-П ОСОБА_8 була звільнена з посади головного фахівця відділу помічників, референтів та секретарів управління забезпечення документообігу та роботи керівництва департаменту господарського забезпечення з 24 лютого 2015 року. На наступний робочий день 25 лютого 2015 року ця посада була скорочена, тому роботодавець не міг запропонувати працівникові неіснуючу посаду.

Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що звільнення позивача відбулось з дотриманням чинного на момент її звільнення законодавства.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться лише до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, перебуває поза межами повноважень Верховного Суду.

Відповідно до положень статей 10, 11 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства.

Європейський суд з прав людини у справі «Христов проти України» (Khristov v. Ukraine, заява № 24465/04) рішення від 19 лютого 2009 року вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], N 28342/95, п. 61, ECHR 1999-VII).

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (дивитись справу «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, п. 52, ECHR 2003-IX).

Водночас слід зауважити, що Верховний Суд при вирішенні цього спору не може врахувати правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 листопада 2018 року у справі № 760/9748/15-ц (провадження № 14-249цс18), а також у постанові Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі № 760/9521/15-ц (провадження № 61-24060св18), адже така правова позиція стосується порушення адміністрацією банку прав працівників, які займали керівні посади у новоствореній профспілковій організації через відсутність отриманої згоди на їх звільнення.

З огляду на те, що позивач ОСОБА_1 , була звільнена, в тому числі і за згодою профспілки, членом якої вона була, отже вимоги статті 43 КЗпП України були дотримані.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

З урахуванням наведеного Верховний Суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції та ухвала суду апеляційної інстанції ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводами касаційної скарги ці висновки не спростовуються.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 22 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 29 березня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
М. Ю. Тітов