ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2235/19 Справа № 205/4386/17 Суддя у 1-й інстанції - Скрипник К.О. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.

суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря - Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 вересня 2018 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричка Катерина Юріївна, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, поділ набутого майна, визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2017 року позивач звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом в якому вказав, що він з лютого 2013 року по квітень 2015 року фактично проживав однією сім`єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 . Сторони в зазначений період мешкали разом, були пов`язані спільним побутом, їх відносили мали всі ознаки чоловіка та жінки в шлюбі, про які знали всі родичі, друзі, сусіди за місцем їхнього спільного проживання. 14 серпня 2013 року ОСОБА_1 спільно з відповідачкою придбав транспортний засіб - автомобіль «Porsche Panamera», 2012 року випуску, д/н НОМЕР_1 , номер шасі (VIN- HOMEP ) НОМЕР_3 , який було зареєстровано за ОСОБА_2 та було придбано за спільні кошти, з метою спільного його користування. 05 жовтня 2013 року ОСОБА_1 спільно з відповідачкою придбав за спільні кошти двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку було також зареєстровано за відповідачем. Однак, згодом спільне життя сторін погіршилось та у квітні 2015 року вони припинили спільне проживання однією сім`єю, припинили вести спільне господарство та виникло питання щодо набутого за час їх спільного проживання майна. За усною домовленістю між ними позивач користується автомобілем, а відповідачка залишається мешкати у квартирі. В грудні 2015 року позивач дізнався, що ОСОБА_2 не маючи ключів от автомобіля, після того як отримала дублікат технічного паспорту на спірний автомобіль за значно нижчу ціну продала автомобіль ОСОБА_3 , на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу автомобіля від 26.11.2015 року, за реєстровим № 5739.

Позивач просив встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період часу з лютого 2013 року по квітень 2015 року; поділити спільне сумісне майно - квартиру АДРЕСА_2 , визнавши за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину вказаної квартири, й тим самим, припинивши право власності на 1/2 частину квартири за ОСОБА_2 ; поділити спільне сумісне майно - транспортний засіб - автомобіль «Porsche Panamera», 2012 року випуску, д/н НОМЕР_1 , номер шасі (VIN- HOMEP ) НОМЕР_3 , й тим самим, припинивши право власності на 1/2 частину транспортного засобу за ОСОБА_2 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу - автомобіль «Porsche Panamera», 2012 року випуску, д/н НОМЕР_1 , номер шасі (VIN-HOMEP) НОМЕР_3 , укладений 26.11.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Ричкою К.Ю., за реєстровим № 5739; стягнути судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 вересня 2018 року відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Судом при дослідженні матеріалів справи, встановлено, що квартира АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 05 жовтня 2013 року приватним нотаріусом ДМНО Заверухою Н.І., за реєстровим № 1557 (Т.1, а.с. 208-209).

Транспортний засіб - автомобіль «Porsche Panamera», 2012 року випуску, д/н НОМЕР_1 , номер шасі (VIN- HOMEP ) НОМЕР_3 , білого кольору належав на праві власності ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (Т.1, а.с.31-32).

Згідно договору купівлі-продажу автомобіля, посвідченого 26 листопада 2015 року приватним нотаріусом ДМНО Ричкою К.Ю., за реєстровим № 5739, ОСОБА_2 продала у власність ОСОБА_3 автомобіль «Porsche Panamera», д/н НОМЕР_1 (Т.1,а.с.220).

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 21 березня 2016 року, яке набрало законної сили визнано за ОСОБА_3 право власності на автомобіль марки «Porsche Panamera», д/н НОМЕР_1 (Т.1, а.с.46).

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач ОСОБА_1 фактично проживав однією сім`єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 . У період спільного проживання з лютого 2013 року по квітень 2015 року було придбано вищезазначене майно, яке позивач має намір поділити, колегія суддів не може взяти до уваги, оскільки вони є безпідставними та недоведеними.

Відповідно до частини 2 статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частини 1 статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

При цьому, проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу (стаття 74 СК України).

Однак, пунктом 20 Постанови Пленум Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що при застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Згідно з вимогами ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства тощо.

У своїй апеляційній скарзі позивач в якості доказів проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу посилається на свої пояснення та покази свідків.

Разом з тим, судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 з 01 жовтня 2005 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 1082. Відомості про розірвання шлюбу відсутні. (Т.1, а.с.95).

Тобто, період за який позивач просить встановити факт проживання однією сім`єю з лютого 2013 року по квітень 2015 року з ОСОБА_2 він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 .

Зазначені обставини були перевірені судом апеляційної інстанції. На ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 04 червня 2019 року про витребування доказів надійшла довідка від 22.06.2019 року № 2481/14.3-35 Соборного районного у місті Дніпрі відділу реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, якою повідомлено про відсутність актового запису про розірвання шлюбу №1082 від 01.10.2005 року складеного на ОСОБА_1 та ОСОБА_6 .

З урахуванням вищезазначеного, колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що встановлення факту перебування ОСОБА_1 з ОСОБА_2 у фактичних шлюбних відносинах у той період, коли він перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою, не породжує у нього ніяких прав на її майно відповідно до вимог ст. 74 СК України.

Крім того, допитані в судовому засіданні першої інстнації свідки з боку відповідача ОСОБА_7 (сестра відповідачки), ОСОБА_8 (сусідка), ОСОБА_9 (сусідка), ОСОБА_10 (подруга), ОСОБА_11 , ОСОБА_12 свідчили, що у спірний період не бачили, щоб відповідач з кимсь постійно зустрічалася, серйозних відносин не було, свідок ОСОБА_10 свідчила, що на купівлю квартири більшу частину грошей надавала сестра ОСОБА_7 , яка в судовому засіданні також свідчила, що надавала гроші в борг на купівлю житла. А з показів допитаних в суді першої інстанції свідків з боку позивача ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , не можливо встановити, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю в період часу з лютого 2013 року по квітень 2015 року.

Суд першої інстанції вірно встановив, що з позивачем у ОСОБА_2 не було сімейних стосунків і вони не перебували у фактичних шлюбних стосунках у розумінні ст. 74 СК України, у позивача була інша сім`я і зареєстрований шлюб з ОСОБА_4 . Однак, якщо сторони і перебували у фактичних шлюбних відносинах, але не проживали разом в період придбання спірного майна, незалежно від причин, положення ст. 74 СК України на ці правовідносини не поширюються.

Позивач не надав ні суду першої , ні апеляційної інстанції належних доказів не тільки на підтвердження факту сумісного проживання однієї сім`єю з відповідачкою, а і доказів на підтвердження того, що у них був спільний побут, спільний бюджет та на підтвердження того, що між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстнації, що вимоги про поділ набутого майна безпідставні, не доведені належним чином і задоволенню не підлягають.

Що стосується визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу - автомобіль «Porsche Panamera», 2012 року випуску, д/н НОМЕР_1 , номер шасі (VIN-HOMEP) НОМЕР_3 , укладений 26.11.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Ричкою К.Ю., за реєстровим № 5739, колегія суддів вважає за потрібне зазначити наступне.

Статтею 204 Цивільного кодексу України встановлена презумпція правомірності правочину, за якою договір є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Крім того, особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Оскільки вимоги про визнання правочину недійсними можуть заявлятись сторонами правочину, то позивачу який не є стороною правочину слід довести, які саме його законні інтереси було порушено вчиненням спірного правочину.

Разом з тим, апелянт не посилається на жодну правову підставу недійсності правочину, адже недійсність правочину може наставати лише за певні порушення закону.

Тому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу - автомобіль «Porsche Panamera», 2012 року випуску, д/н НОМЕР_1 , номер шасі (VIN-HOMEP) НОМЕР_3 , укладеного 26.11.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Ричкою К.Ю., за реєстровим № 5739 є незаконними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, у зв`язку з їх безпідставністю.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для його скасування немає, а тому доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

В іншій частині рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 серпня 2018 року не оскаржувалось, а тому не переглядалось.

Судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 вересня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко