Постанова

Іменем України

17 липня 2019 року

м. Київ

справа № 757/4916/15-ц

провадження № 61-21513св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 грудня 2016 року у складі судді Цокол Л. І. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 03 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Лапчевської О. Ф., Кравець В. А., Мазурик О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 25 червня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладений договір про відступлення права вимоги за договором кредитної лінії від 18 липня 2006 року № 180706/1 та договором про відступлення права вимоги від 30 грудня 2008 року, за умовами якого до відповідача перейшло право вимоги за договором кредитної лінії від 18 липня 2006 року № 180706/1.

30 квітня 2014 року між ним та ОСОБА_3 укладений договір про відступлення права вимоги за договором про відступлення права вимоги від 25 червня 2012 року за договором кредитної лінії від 18 липня 2006 року № 180706/1 та договором про відступлення права вимоги від 30 грудня 2008 року.

На момент укладання зазначеного договору про відступлення права вимоги від 30 квітня 2014 року заборгованість відповідача перед ОСОБА_3 становила 997 363,20 грн, що за офіційним курсом Національного банку України на день укладення договору еквівалентно 87 488,00 дол. США.

Він належним чином повідомив відповідача про заміну кредитора у зобов`язанні. 05 лютого 2015 року на адресу ОСОБА_2 направлено повідомлення-вимогу про сплату заборгованості зі копією документа, який підтверджує докази переходу до нього прав у зобов`язанні. Проте ОСОБА_2 не виконала свої зобов`язання за договором кредитної лінії від 18 липня 2006 року № 180706/1 та договором про відступлення права вимоги від 30 грудня 2008 року, за умовами якого до відповідача перейшло право вимоги за договором кредитної лінії від 18 липня 2006 року № 180706/1.

Із урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, позивач просив суд стягнути із відповідача на свою користь 868 663,20 грн, а також понесені судові витрати.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26 грудня 2016 року позов задоволено. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 868 663,20 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 03 квітня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 відхилено. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 грудня 2016 року залишено без змін.

Задовольняючи позов, суди першої та апеляційної інстанцій виходили із того, що відповідач не сплачувала заборгованість за договором ні новому, ні попередньому кредитору, внаслідок чого у неї утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню на користь позивача.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги

У квітні 2017 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 03 квітня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення судів попередніх інстанцій та направити справу на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не вжито всіх заходів для повного та всебічного з`ясування обставин справи, зокрема не допитано ОСОБА_3 як свідка, показання якого є важливими для правильного вирішення спору. Матеріали справи не містять доказів, які підтверджують факт оплати позивачем відступленої вимоги, що дає можливість зробити висновок про фіктивність договору про відступлення права вимоги від 30 квітня 2014 року. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт існування у відповідача боргу перед ОСОБА_3 за договором про відступлення права вимоги від 25 червня 2012 року станом на момент відступлення останнім права вимоги до відповідача ОСОБА_1 .

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження, витребувано цивільну справу та надано строк на подання заперечень на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 не підлягає задоволенню із таких підстав.

Судами встановлено, що 25 червня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладений договір про відступлення права вимоги за договором кредитної лінії від 18 липня 2006 року № 180706/1 та договором про відступлення права вимоги від 30 грудня 2008 року, за умовами якого ОСОБА_2 перейшло право вимоги за договором кредитної лінії № 180706/1 від 18 липня 2006 року.

Відповідно до пункту 2.1 вказаного договору право вимоги оцінене сторонами у 699 247,84 грн, що за офіційним курсом Національного банку України на день укладення договору становило 87 488,00 дол. США. Вказану суму ОСОБА_2 зобов`язалася сплатити кредитору протягом 1 (одного) робочого дня з моменту підписання договору, тобто до 26 червня 2012 року.

30 квітня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладений договір про відступлення права вимоги за договором про відступлення права вимоги від 25 червня 2012 року за договором кредитної лінії від 18 липня 2006 року № 180706/1 та договором про відступлення права вимоги від 30 грудня 2008 року.

На момент укладання зазначеного договору від 30 квітня 2014 року заборгованість ОСОБА_2 перед ОСОБА_3 становила 997 363,20 грн, що за офіційним курсом Національного банку України на день укладення договору еквівалентно 87 488,00 дол. США.

05 лютого 2015 року на адресу ОСОБА_2 направлено повідомлення-вимогу про сплату заборгованості із копією документа, який підтверджує докази переходу до ОСОБА_1 прав у зобов`язанні (фіскальний чек від 05 лютого 2015 року № 0397, цінний лист із описом № 454). ОСОБА_2 не виконала свої зобов`язання за договором про відступлення права вимоги за договором кредитної лінії від 18 липня 2006 року № 180706/1 та договором про відступлення права вимоги від 30 грудня 2008 року.

ОСОБА_2 реалізувала своє право вимоги за договором кредитної лінії від 18 липня 2006 року № 180706/1 та договором про відступлення права вимоги від 25 червня 2012 року, а також договором про відступлення прав за договором іпотеки, шляхом отримання коштів від ОСОБА_5 .

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частини першої статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (частина перша статті 629 ЦК України).

Пунктом першим частини першої статті 512 ЦК України встановлено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 516 ЦК України).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій, встановивши, що відповідач не виконала належним чином свого зобов`язання щодо оплати суми грошових коштів за відступлення права вимоги за укладеними договорами, у зв`язку із чим у неї виникла заборгованість, дійшли правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення такої заборгованості із відповідача на користь позивача.

Оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам статей 213-215, 316 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Доводи касаційної скарги про те, що суди не дослідили фіктивність договору про відступлення права вимоги від 30 квітня 2014 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , є безпідставними, з огляду на те, що сторонами таких вимог не заявлялося. В силу вимог частини першої статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших учасників у справі.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт існування заборгованості у відповідача перед ОСОБА_3 і відповідно перед ОСОБА_1 , станом на 30 червня 2014 року, з огляду на те, що існування такої заборгованості підтверджується самим договором про відступлення права вимоги від 25 червня 2012 року, за умовами якого ОСОБА_2 зобов`язалася сплатити на користь ОСОБА_3 699 247,84 грн, що станом на моменту укладення договору за офіційним курсом Національного банку України еквівалентно 87 488,00 дол. США. Разом з цим, відповідачем не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що така заборгованість нею погашена. Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що факт оплати за договором відступлення права вимоги від 25 червня 2012 року підтверджується показаннями ОСОБА_3 , є необґрунтованими, оскільки в силу вимог статті 59 ЦПК України 2004 року обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, зокрема у цій справі показання свідка не можуть бути допустимим доказом оплати заборгованості за договором.

Посилання заявника в касаційній скарзі на неповне з`ясування судами обставин, які мають значення для справи, повністю спростовуються змістом оскаржуваних рішень, які є обґрунтованими, містять переконливі висновки по суті вирішеного спору, а також встановленими судами і наведеними вище обставинами справи.

Із урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд приходить до висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Таким чином, доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та не свідчать про неправильне застосування судами норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, арішення судів попередніх інстанції - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 03 квітня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик