КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 липня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Ігнатченко Н.В., Олійника В.І., Кулікової С.В., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 31 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про відшкодування шкоди, зобов`язання не чинити перешкод у користуванні нежитловими приміщеннями, визнання права постійного безоплатного користування нежитловими приміщеннями,

в с т а н о в и в:

У провадженні Дарницького районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про відшкодування шкоди, зобов`язання не чинити перешкод у користуванні нежитловими приміщеннями, визнання права постійного безоплатного користування нежитловими приміщеннями.

Під час підготовчого провадження у справі, а саме 8 квітня 2019 року позивач ОСОБА_1 подав до суд заяву про уточнення своїх позовних вимог.

14 травня 2019 року позивач подав до суду доповнення до заяви про уточнення позовних вимог.

Протокольною ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 31 травня 2019 року заяву ОСОБА_1 про уточнення позовних вимог, а також доповнення до заяви про уточнення позовних вимог залишено без розгляду.

Суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що позивачу необхідно подати єдину заяву з вимогами, що він на даний час висуває, яка повинна відповідати тим вимогам, підставам та предмету позову, які розглядалися судом при первісному розгляді справи, а якщо він бажає змінювати підстави чи предмет позову або склад учасників справи, то заява повинна бути обґрунтована відповідно до закону.

Не погоджуючись з указаним судовим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати, з мотивів невідповідності висновків суду обставинам справи та порушення норм процесуального права, і направити справу до суду першої інстанції для подальшого розгляду з урахуванням уточнених позовних вимог.

На обгрунтування апеляційної скарги зазначено, що відповідно до положень статті 49 ЦПК України позивач на стадії підготовчого засідання має право, зокрема збільшити або зменшити розмір позовних вимог і реалізуючи таке право ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції із заявою про уточнення позовних вимог та доповненням до неї, які безпідставно і необгрунтовано залишені судом без розгляду протокольною ухвалою, постановленою без виходу до нарадчої кімнати. Позивач, якщо це необхідно для захисту його прав, відповідно до частини четвертої статті 49 ЦПК України також має право і на зміну підстав та предмету позову у зв`язку зі зміною фактичних обставин справи, що має здійснюватися в порядку, передбаченому частиною третьою цієї статті, але у даному випадку навіть цього позивач не зробив, що підтверджується змістом попередніх судових рішень у справі та поданих ним заяв. При цьому підстави позову, викладені у заяві про уточнення позовних вимог від 8 квітня 2019 року та доповненні від 14 травня 2019 року є абсолютно незмінними у порівнянні із підставами, якими обґрунтовувалися позовні вимоги при первісному розгляді справи.

Відзиви інших учасників справи на апеляційну скаргу до суду не надійшли.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, наданих сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (Белле проти Франції, § 38). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (Белле проти Франції, § 36; Нун`єш Діаш проти Португалії).

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії).

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Дія 97» проти України від 21 жовтня 2010 року).

Судом встановлено, що у жовтні 2013 року ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , у якому з урахуванням уточнень просили стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 865 450 грн 23 коп. витрат на усунення недоліків майна, зобов`язати ОСОБА_3 не чинити їм перешкод у користуванні нежитловими приміщеннями, які призначені для забезпечення потреб усіх співвласників (допоміжні приміщення), будинку АДРЕСА_1 та визнати за ними право постійного безоплатного користування (сервітут) нежитловими приміщеннями, а саме: 1/13.1 (сходи); 15/14 (сходи); 29/8,5 (сходи); 43/11,1 (сходи); 44/48.3 (підсобне); 45/12.8 (підсобне); 46/4.9 (сауна), 47/16,3 (підсобне); 48/2.8 (ванна); 49/1,7 (вбиральня); 50/74,0 (підсобне); 51/16,1 (котельня); 50/6,0 (сходи); 51/40,9 (підсобне); 52/8.0 (підсобне); 53/35,8 (підсобне).

Свої вимоги обґрунтовували тим, що 23 грудня 2008 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 був укладений договір купівлі-продажу 12/100 частин садового будинку за АДРЕСА_1 та договір купівлі-продажу 12/100 частини земельної ділянки, розташованої за вказаною вище адресою.

30 грудня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 (від імені якої діяв ОСОБА_3 ) укладений договір купівлі-продажу 12/100 частини садового будинку АДРЕСА_1 та договір купівлі-продажу 12/100 частини земельної ділянки, розташованої за вказаною вище адресою.

17 березня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу 12/100 частини садового будинку АДРЕСА_1 та договір купівлі-продажу 12/100 частини земельної ділянки, розташованої за вказаною вище адресою.

Зазначений вище будинок є житловим, належить кільком особам, його загальна площа складає 711,5 кв. м, він поділений на 6 ізольованих квартир із приміщеннями для обслуговування будинку у цокольному поверсі, із визначенням та виділенням в натурі часток (квартир) кожного із них: 12/100 - ОСОБА_1 (трикімнатна квартира на третьому поверсі); 12/100 - ОСОБА_5 (трикімнатна квартири на третьому поверсі); 12/100 - ОСОБА_2 (трикімнатна квартира на другому поверсі); ОСОБА_3 (трикімнатна квартира на першому поверсі); 12/100 - ОСОБА_4 (трикімнатна квартира на другому поверсі); 40/100 - ОСОБА_6 (трикімнатна квартира на першому поверсі).

Оскільки вказаний будинок було побудовано господарським способом ОСОБА_6 за участі ОСОБА_3 із численними порушеннями державних будівельних норм щодо забезпечення будинку інженерними мережними системами життєзабезпечення, мав приховані конструктивні недоліки, що призвело до численних проблем у його експлуатації, просили відшкодувати витрати на усунення недоліків придбаного ними нерухомого майна.

Зважаючи на те, що у будинку є нежитлові приміщення, які розташовані у цокольному поверсі, призначені для обслуговування потреб усіх співвласників будинку, право постійного користування якими належить позивачам відповідно до умов укладених договорів купівлі-продажу, а ОСОБА_3 і ОСОБА_6 заперечують це право та чинять перешкоди у користуванні вказаним майном, просили зобов`язати усунути ці перешкоди та визнати за ними право постійного безоплатного сервітуту щодо вказаних приміщень, зареєструвати сервітут у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16 травня 2016 року, залишеним без зміни ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21 грудня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 відмовлено.

Додатковою ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 2 лютого 2017 року вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2017 року указані вище судові рішення скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Скасовуючи рішення попередніх інстанцій, касаційний суд вказав, що ОСОБА_6 , який 23 грудня 2008 року уклав із ОСОБА_5 договір купівлі-продажу 12/100 частин садового будинку, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після його смерті питання щодо залучення до участі у справі правонаступників вказаної особи судом не вирішувалось. Із заяви, поданої до суду касаційної інстанції, вбачається, що ОСОБА_1 24 червня 2015 року на підставі статті 37 ЦПК України 2004 року було заявлено клопотання про залучення до участі у справі правонаступника ОСОБА_6 у зв`язку зі смертю останнього. Проте вказане клопотання місцевим судом не розглянуто, питання про залучення до участі у справі правонаступника ОСОБА_6 взагалі не вирішувалось. Тобто, суд першої інстанції на порушення положень частини четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, не роз`яснив особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, не попередив про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, не роз`яснив право на уточнення позовних вимог, які були заявлені до померлої особи, та право на залучення до участі у справі спадкоємців померлого і не сприяв здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України, та не зупинив провадження у справі, у зв`язку із чим спір фактично залишився не вирішеним. Суд апеляційної інстанції на порушення вимог статей 212-214, 315 ЦПК України 2004 року, пославшись на те, що судом першої інстанції не залучено до участі у справі правонаступника померлого ОСОБА_6 , не звернув уваги на те, що позов був пред`явлений й до ОСОБА_3 . Погодившись із висновком суду про відмову у позові у повному обсязі, апеляційний суд, при цьому, не вирішив спір щодо ОСОБА_3 , взагалі не вказав мотивів відмови у позові в цій частині.

У подальшому, ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 30 травня 2018 року у задоволенні заяв ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_8 про роз`яснення ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2017 року відмовлено.

Під час підготовчого провадження у справі, а саме 8 квітня 2019 року позивач ОСОБА_1 подав до суду першої інстанції заяву про уточнення своїх позовних вимог, в якій просив визнати його право на безоплатне постійне користування (сервітут) приміщеннями загального призначення у будинку АДРЕСА_1 ), а саме 43/11,1 (сходи, цокольний поверх); 44/48,3 (підсобне, цокольний поверх); 45/12,8 (підсобне, цокольний поверх); 47/16,3 (підсобне, цокольний поверх); 51/16,1 (котельня, цокольний поверх); 50/74,0 (підсобне, цокольний поверх); 1/13,1 (сходи, перший поверх). Зобов`язати відповідача ОСОБА_3 не чинити йому перешкод у користуванні вказаними приміщеннями загального призначення у будинку АДРЕСА_2 та усунути створені ним перешкоди, а саме: відкрити для позивача вільний вхід/в`їзд до таких приміщень, видати позивачу ключі від встановлених на вході/в`їзді до таких приміщень замків, повідомити приватну охоронну компанію, яка здійснює охорону таких приміщень про сервітут ОСОБА_1 . Стягнути з відповідача ОСОБА_3 на його користь 1 751 636,26 грн витрат на усунення недоліків майна (реальних збитків) з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних.

14 травня 2019 року позивач подав до суду доповнення до заяви про уточнення позовних вимог, в якому просив позовні вимоги про визнання права безоплатного постійного користування (сервітут) та зобов`язання не чинити перешкод у користуванні приміщеннями і усунення створених перешкод, розглядати у наступному скорегованому виді: визнати право ОСОБА_1 на безоплатне постійне користування (сервітут) приміщеннями загального призначення у будинку АДРЕСА_1 ), а саме: 43(41)/11,1 кв. м (сходи, цокольний поверх); 44(42)/48,3 кв. м (підсобне, цокольний поверх); 45(43)/12,8 кв. м (підсобне, цокольний поверх); 47(45)/16,3 кв. м (підсобне, цокольний поверх); 51(49)/16,1 кв. м (котельня, цокольний поверх); 50(48)/74,0 кв. м (підсобне, цокольний поверх); 1(1)/13,1 кв. м (сходи, перший поверх). Зобов`язати відповідача ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні вказаними приміщеннями загального призначення у будинку АДРЕСА_2 та усунути створені ним перешкоди, а саме: відкрити для позивача вільний вхід/в`їзд до таких приміщень, видати позивачу ключі від встановлених на вході/в`їзді до таких приміщень замків, повідомити приватну охоронну компанію, яка здійснює охорону таких приміщень про сервітут позивача ОСОБА_1 .

Встановлено, що ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 31 травня 2019 року прийнято відмову від позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, зобов`язання не чинити перешкод у користуванні нежитловими приміщеннями, визнання права постійного безоплатного користування нежитловими приміщеннями та закрито провадження в частині цих позовних вимог.

Відповідно до принципу пропорційності цивільного судочинства, встановленого статтею 11 ЦПК України, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (стаття 12 ЦПК України).

Згідно із пунктом 2 частини другої та частини третьої статті 49 ЦПК України крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

Частиною четвертою статті 49 ЦПК України передбачено, що у разі направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції зміна предмета, підстав позову не допускаються, крім випадків, визначених цією статтею.

Зміна предмета або підстав позову при новому розгляді справи допускається в строки, встановлені частиною третьою цієї статті, лише у випадку, якщо це необхідно для захисту прав позивача у зв`язку із зміною фактичних обставин справи, що сталася після закінчення підготовчого засідання, або, якщо справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження, - після початку першого судового засідання при первісному розгляді справи.

Аналіз зазначеної норми права свідчить про те, що до закінчення підготовчого засідання позивач має право збільшити або зменшити розмір позовних вимог, змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. Вчинення вказаних дій при новому розгляді справи допускається лиши у виключному випадку, якщо це необхідно для захисту прав позивача у зв`язку із зміною фактичних обставин справи.

У частині першій статті 189 ЦПК України встановлено, що завданнями підготовчого провадження є: 1) остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; 2) з`ясування заперечень проти позовних вимог; 3) визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; 4) вирішення відводів; 5) визначення порядку розгляду справи;6) вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.

Обгрунтовуючи свою заяву про уточнення позовних вимог та доповнення до неї, ОСОБА_1 зазначав, що з метою усунення процесуальних порушень, допущених судами при попередньому розгляді справи він збільшує розмір позовних вимог про відшкодування витрат на усунення недоліків майна (збитків) на індекс інфляції і 3 % річних та про визнання сервітуту та усунення перешкод у його здійсненні, оскільки це необхідно для захисту прав позивача у зв`язку зі зміною фактичних обставин справи, а саме: відповідач ОСОБА_6 помер, а клопотання позивача від 24 червня 2015 року про залучення спадкоємців померлого при попередньому розгляді справи розглянуто не було. Протягом 2016-2017 років відповідач ОСОБА_3 , продовжуючи заперечувати право сервітуту позивача на приміщення загального призначення, створив додаткові перешкоди, встановивши металеві грати та замки на приміщення загального призначення, право користування якими позивач захищає, і передавши такі приміщення під охорону приватній охоронній компанії.

Позивач також зазначав, що якщо порівняти первісні позовні вимоги з його уточненими позовними вимогами, то очевидним стає те, що вони абсолютно ідентичні і відрізняються лише розміром: сума вимог про відшкодування витрат - збільшена на індекс інфляції та 3 % річних, а кількість приміщень про визнання сервітуту та зобов`язання не чинити перешкод у користуванні якими заявлено вимоги - зменшена. При цьому підстави позову, викладені у заяві про уточнення позовних вимог від 8 квітня 2019 року та доповненні від 14 травня 2019 року є абсолютно незмінними у порівнянні із підставами, якими обґрунтовувалися позовні вимоги при первісному розгляді справи. Додатковим підтвердженням того, що підстави позову є незмінними є те, що позивач не долучає до поданої ним заяви та доповнення до неї жодного нового доказу та не звертався до суду першої інстанції з клопотанням про приєднання або витребування нових доказів, що є підтвердженням очевидності висновку про те, що підстави та предмет позову є тими самими, що і в попередньому розгляді справи та ґрунтуються на тих самих доказах, а змінився лише їх розмір (грошові вимоги збільшились на індекс інфляції, сервітутні вимоги зменшились), що у свою чергу відповідає пункту 2 частина другої статті 49 ЦПК України.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції всупереч вимогам статей 11, 49, 189, 197, 260 ЦПК України не з`ясував змісту заявленого позивачем клопотання та не надав його доводам належної правової оцінки, хоча з`ясування наведених обставин має суттєве значення для остаточного визначення предмета спору, характеру спірних правовідносин, розміру позовних вимог та складу учасників судового процесу, та дійшов помилкового висновку про залишення заяви ОСОБА_1 про уточнення позовних вимог, а також доповнення до заяви про уточнення позовних вимог без розгляду з підстав їх невідповідності вимогам закону, не навівши конкретну норму процесуального закону.

У статті 257 ЦПК України визначено вичерпний перелік підстав для залишення позову (заяви) без розгляду, проте цією статтею не передбачено можливості залишення заяви про уточнення позовних вимог без розгляду у зв`язку з тим, що позивачу необхідно подати єдину заяву з позовними вимогами, що він на даний час висуває, яка повинна відповідати тим вимогам, підставам та предмету позову, які розглядалися судом при первісному розгляді справи.

Правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (статті 13, 43, 49 ЦПК України), а суд лише повинен перевірити відповідність заяви про уточнення позовних вимог щодо її форми і змісту вимогам ЦПК України та в залежності від встановлених в підготовчому засіданні обставин вирішити питання приймати чи не приймати її до розгляду.

Таким чином, у суду першої інстанції не було правових підстав указану вище заяву ОСОБА_1 про уточнення позовних вимог, а також доповнення до заяви про уточнення позовних вимог повертати без розгляду.

Згідно із вимогами статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин, колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, а висновок суду щодо повернення без розгляду заяви про уточнення позовних вимог є необґрунтованим та не відповідає нормам діючого законодавства, тому відповідно до статті 379 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 порушував питання про зупинення провадження до залучення правонаступників (спадкоємців) померлого відповідача ОСОБА_6 , втім дане клопотання не підлягає розгляду апеляційним судом, оскільки справа розглядається по суті судом першої інстанції, тому дане питання належить до юрисдикції суду першої інстанції.

Згідно положень статтей 141, 382 ЦПК України питання розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції також не вирішується, оскільки спір по суті не розглядався.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 379, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 31 травня 2019 року про залишення без розгляду заяви ОСОБА_1 про уточнення позовних вимог, а також доповнення до заяви про уточнення позовних вимог скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Судді: Н.В. Ігнатченко

В.І. Олійник

С.В. Кулікова