Постанова

Іменем України

17 липня 2019 року

м. Київ

справа № 753/21437/16

провадження № 61-31692св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І., Воробйової І. А., Кривцової Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва у складі судді Кириченко Н. О. від 08 вересня 2017 року та рішення Апеляційного суду міста Києва у складі колегії суддів: Заришняк Г. М., Андрієнко А. М., Мараєвої Н. Є., від 08 листопада 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення місця проживання дитини, відібрання малолітньої дитини та стягнення аліментів і моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що з 02 квітня 2010 року по 10 липня 2015 року вона перебувала з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають дочку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З 08 липня 2016 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком - ОСОБА_4 , на час пред`явлення цього позову перебуває у стані вагітності, а дочка проживає з ними та знаходиться на повному її утриманні.

Вказувала, що вона ніколи не створювала жодних перешкод для побачень дочки з батьком, він завжди мав можливість брати участь у її вихованні.

Зазначала, що 21 жовтня 2016 року відповідач попросив дозволити йому забрати дочку до себе на вихідні дні, вона проти цього не заперечувала і привезла дочку до ОСОБА_2 , однак 23 жовтня 2016 року, коли вона прийшла забирати дочку додому, відповідач не віддав дитину і повідомив її, що дочка залишиться у нього.

У результаті конфлікту, який виник між нею та відповідачем 23 жовтня 2016 року щодо повернення дитини, вона, перебуваючи у стані вагітності, отримала нервовий зрив, стала себе погано почувати, тому лікар рекомендував їй спочатку амбулаторне лікування з 30 жовтня 2016 року по 06 листопада 2016 року, а з 08 листопада 2016 року - стаціонарне лікування по збереженню вагітності. Вона вимушена була купувати дорогі ліки, відвідувати психолога.

Таким чином, діями відповідача їй завдано моральну шкоду, що розмір якої оцінила у 5 000 грн.

Вказувала на те, що дочка повинна проживати разом з нею, оскільки відповідач не має самостійного доходу, формує в дитини негативне відношення до матері, дитина перебуває під постійним психоемоційним тиском відповідача по відношенню до матері, що може зашкодити здоров`ю та розвитку дитини. При цьому відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає.

Ухвалами Дарницького районного суду міста Києва від 20 березня 2017 року та від 08 вересня 2017 року клопотання ОСОБА_1 про залишення позовних вимог про відібрання дитини та стягнення аліментів без розгляду задоволені, позовні вимоги ОСОБА_1 про відібрання дитини та стягнення аліментів залишено без розгляду.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просила визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із нею за адресою: АДРЕСА_1 , та стягнути з відповідача на її користь завдану їй моральну шкоду у розмірі 5 000 грн.

У січні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом про встановлення порядку участі у вихованні і спілкуванні з дочкою та усунення перешкод у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що з січня 2016 року ОСОБА_1 періодично чинила йому перешкоди у спілкуванні із дочкою, а з кінця жовтня 2016 року повністю обмежила його спілкування із дитиною, заборонила відвідувати та навіть говорити із дочкою за допомогою телефонного зв`язку, не повідомляла про дитячі свята та інші заходи у дитячому садку задля того, щоб він їх не відвідував, обмежувала можливість забирати дитину до себе, скорочувала час зустрічей тощо, а тому він вимушений звернутися із зустрічним позовом про встановлення порядку участі у вихованні та спілкуванні з дочкою та усунення перешкод у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною.

З урахуванням зазначеного ОСОБА_2 просив встановити з дня набрання рішенням законної сили та до повноліття дитини час особистих побачень ОСОБА_2 з дочкою ОСОБА_3 , за умови додержання режиму дня та харчування дитини у вихідні дні з 10 год. 00 хв. суботи до 17 год. 00 хв. неділі з правом забирати дочку з навчального закладу чи з її постійного місця проживання; дні спільного відпочинку ОСОБА_2 з дочкою ОСОБА_3 - під час канікул у вигляді половини від загальної кількості канікулярних днів: осінніх - у першій їх частині; зимових - у другій частині; весняних - у другій частині; літніх - у першій частині;

зобов`язати ОСОБА_1 не чинити йому перешкоди для побачення з дитиною у випадку її хвороби за місцем її проживання, знаходження чи перебування;

зобов`язати ОСОБА_1 не чинити йому перешкоди для відвідування дитячих заходів, дитячого садочку, школи, гуртків, дитячих ігрових майданчиків, у яких виховується, навчається, приймає участь чи перебуває дитина;

зобов`язати ОСОБА_1 у разі погіршення стану здоров`я дитини негайно повідомляти його про це;

зобов`язати ОСОБА_1 повідомляти його у разі зміни місця проживання дитини не пізніше ніж за 2 доби;

зобов`язати ОСОБА_1 у разі неможливості з поважних причин його чергового спілкування з дитиною негайно повідомити його про виникнення таких обставин та надати побачення в інший день.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 08 вересня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визначено місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1

У решті позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у вихованні та вільному спілкуванні з малолітньою дочкою ОСОБА_3 , у тому числі у спілкуванні батька з дочкою засобами телефонного, поштового, електронного зв`язку, надавати точну інформацію щодо фактичного місця навчання, проживання чи перебування дитини.

Встановлено з дня набрання рішенням чинності та до повноліття дитини: час особистих побачень ОСОБА_2 з дочкою ОСОБА_3 , за умови додержання режиму дня та харчування дитини у вихідні дні з 10 год. 00 хв. суботи до 17 год. 00 хв. неділі з правом забирати дочку з навчального закладу чи з її постійного місця проживання;

дні спільного відпочинку ОСОБА_2 з дочкою ОСОБА_3 під час канікул у вигляді половини від загальної кількості канікулярних днів: осінніх - у першій їх частині; зимових - у другій частині; весняних - у другій частині; літніх - у першій частині.

Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 для побачення з дитиною у випадку її хвороби за місцем її проживання, знаходження чи перебування.

Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 для відвідування дитячих заходів, дитячого садочку, школи, гуртків, дитячих ігрових майданчиків, у яких виховується, навчається, приймає участь чи перебуває дитина ОСОБА_3

Зобов`язано ОСОБА_1 , у разі погіршення стану здоров`я дитини ОСОБА_3 , негайно повідомляти про це батька дитини ОСОБА_2

Зобов`язано ОСОБА_1 повідомляти ОСОБА_2 у разі зміни місця проживання дитини ОСОБА_3 не пізніше ніж за 2 доби.

Зобов`язано ОСОБА_1 у разі неможливості з поважних причин чергового спілкування ОСОБА_2 з дитиною ОСОБА_3 негайно повідомити ОСОБА_2 про виникнення таких обставин та надати побачення в інший день.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач в судовому засіданні визнав позов в цій частині, що відповідає інтересам дитини, не суперечить закону та не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог в цій частині.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 чинить перешкоди ОСОБА_2 у вихованні та вільному спілкуванні з малолітньою дочкою ОСОБА_3 . При цьому судом враховано, що батько дитини не здійснює негативного впливу на розвиток дитини, не ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не зловживає алкогольними напоями або наркотичними засобами, постійно підтримував з дитиною теплі відносини, приймав участь у її житті, вихованні та розвитку, зважаючи на вік дитини та її інтереси, а тому дійшов висновку про наявність правових підстав для зобов`язання ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у вихованні та вільному спілкуванні його з дочкою та встановлення часу особистих побачень ОСОБА_2 з дитиною та днів спільного відпочинку.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 08 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення суду першої інстанції в частині встановлення часу особистих побачень ОСОБА_2 з дочкою ОСОБА_3 змінено.

Встановлено час особистих побачень ОСОБА_2 з дочкою ОСОБА_3 , за умови додержання режиму дня та харчування дитини, кожні другі та четверті вихідні щомісяця з 10 год. 00 хв. суботи до 17 год. 00 хв. неділі з правом забирати дочку з навчального закладу чи з її постійного місця проживання.

У решті рішення суду залишено без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, оскільки позивач не надала суду належних та допустимих доказів заподіяння їй відповідачем моральної шкоди. Надані ОСОБА_1 копії медичних довідок не можуть бути належним доказом спричинення відповідачем моральної шкоди, оскільки з них неможливо встановити причинно-наслідковий зв`язок між шкодою і діями відповідача. Крім того, сам факт перебування позивача на лікуванні в зв`язку із збереженням вагітності може бути обумовлено фізіологічними особливостями, загальним станом здоров`я, медичними показаннями, іншими властивостями організму, та може бути не пов`язаним із душевними стражданнями, заподіяними діями ОСОБА_2 .

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині встановлення часу особистих побачень ОСОБА_2 з дочкою ОСОБА_3 , суд апеляційної інстанції, враховуючи розпорядження Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 27 березня 2017 року № 142 «Про визначення способів участі батьків у вихованні малолітніх дітей», виходив із того, що встановлення графіку спілкування батька ОСОБА_2 з дочкою з визначенням часу особистих побачень ОСОБА_2 з дочкою, за умови додержання режиму дня та харчування дитини, у кожні вихідні дні з 10 год. 00 хв. суботи до 17 год. 00 хв. неділі з правом забирати дочку з навчального закладу чи з її постійного місця проживання позбавляє ОСОБА_1 права проводити час з дочкою у вихідні дні.

Також суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для зобов`язання ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у вихованні та вільному спілкуванні його з донькою. Визначення судом першої інстанції днів спільного відпочинку ОСОБА_2 з донькою відповідає інтересам сторін та їх малолітньої дитини.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У грудні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати вказані судові рішення в частині вирішення її позовних вимог про стягнення моральної шкоди та вирішення зустрічних позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000 грн та частково задовольнити зустрічний позов, визначити час особистих побачень ОСОБА_2 з дочкою ОСОБА_3 кожну другу та четверту суботу щомісяця з 11 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв. та другу та четверту неділю місяця з 11 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв. за її погодженням та у її присутності. В іншій частині зустрічних позовних вимог відмовити.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні її позовних вимог, не врахували, що діями відповідача щодо відібрання дитини їй завдана моральна шкода. Задовольняючи зустрічний позов, суди не врахували висновки щодо психологічного стану дитини, а тому дійшли помилкового висновку про визначення часу особистих побачень ОСОБА_2 з донькою без її присутності, що протирічить висновкам психолога. Зобов`язуючи її не чинити ОСОБА_2 перешкоди у вихованні та вільному спілкуванні з дочкою щодо відвідування ОСОБА_2 школи, дитячих свят, гуртків тощо, повідомляти про місце проживання дитини, повідомляти у разі хвороби дитини тощо, суди не зазначили законодавство, яким передбачена можливість такого зобов`язання, та не встановили, якими доказами підтверджуються, що вона чинить ОСОБА_2 такі перешкоди.

Зазначала, що вона не перешкоджає ОСОБА_2 у вихованні та вільному спілкуванні з дочкою.

При цьому, чинним законодавством не передбачений її обов`язок як матері дитини надавати звіти щодо неї її батьку.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У січні 2018 року ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судові рішення без змін, як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями 06 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачу - Кривцовій Г. В.

Ухвалою Верховного Суду від 26 червня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

З 02 квітня 2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 10 липня 2015 року шлюб між сторонами розірвано.

Також установлено, що до розірвання шлюбу сторони припинили спільне проживання. Дочка сторін проживає разом з матір`ю у квартирі АДРЕСА_2 , а відповідач у квартирі АДРЕСА_3 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення суду першої інстанції в незміненій частині та рішення апеляційного суду ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Щодо відшкодування моральної шкоди

Звертаючись до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, ОСОБА_1 вказувала на те, що діями відповідача щодо відібрання дитини їй завдана моральна шкода, на підтвердження чого посилалась на те, що з 30 жовтня 2016 року по 06 листопада 2016 року вона перебувала на амбулаторному лікуванні, а з 08 листопада 2016 року - на стаціонарному лікуванні по збереженню вагітності та відвідувала психолога.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Установивши, що ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів того, що відповідач спричинив їй моральну шкоду, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

За таких обставин судові рішення в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди є законними та обґрунтованими, а тому підлягають залишенню без змін.

Судові рішення в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення місця проживання дитини не оскаржуються, а тому в силу вимог статті 400 ЦПК України в касаційному порядку не переглядаються.

Щодо усунення перешкод батьку у спілкуванні з дитиною та у її вихованні та визначення способу участі батька у вихованні дитини

Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.

Відповідно до статей 3, 18 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладено у пункті 8 статті 7 СК України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини.

У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з пунктом 3 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Частиною першою статті 151 СК України визначено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

За статтею 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

У статті 158 СК України передбачено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї.

Частинами першою та другою статті 159 СК України передбачено, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Крім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками.

Статтею 15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).

Тлумачення статті 159 СК України свідчить про те, що позов про усунення перешкод у вихованні дитини і спілкуванні з нею - є позовом про заборону поведінки особи, яка чинить перешкоди іншій особі у здійсненні нею свого права.

Установивши, що ОСОБА_1 чинить перешкоди ОСОБА_2 у вихованні та вільному спілкуванні з малолітньою дочкою ОСОБА_3 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про зобов`язання ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 у вихованні та вільному спілкуванні з малолітньою дочкою ОСОБА_3 .

Визначаючи порядок спільного відпочинку ОСОБА_2 з дитиною, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про встановлення днів спільного відпочинку ОСОБА_2 з дочкою ОСОБА_3 - під час канікул у вигляді половини від загальної кількості канікулярних днів: осінніх - у першій їх частині; зимових - у другій частині; весняних - у другій частині; літніх - у першій частині, що відповідає інтересам малолітньої дитини та інтересам сторін.

Також Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного суду в частині встановлення графіку спілкування батька з дочкою, з огляду на таке.

Так, згідно з витягом з розпорядження Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 27 березня 2017 року № 142 «Про визначення способів участі батьків у вихованні малолітніх дітей», керуючись статтею 158 СК України, Порядком провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини», розглянувши заяви громадян та надані ними документи, враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 15 березня 2017 року, протокол № 4, вирішила визначити участь батька ОСОБА_2 у вихованні малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у формі спілкування з малолітньою донькою перші та треті вихідні дні кожного місяця з 10 год. 00 хв. суботи до 17 год. 00 хв. неділі, у період шкільних канікул за домовленістю між батьками.

Суд апеляційної інстанції, встановлюючи порядок особистих побачень ОСОБА_2 з дочкою, враховуючи розпорядження Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 27 березня 2017 року, дійшов правильного висновку про встановлення часу особистих побачень ОСОБА_2 з дочкою ОСОБА_3 , за умови додержання режиму дня та харчування дитини, кожні другі та четверті вихідні щомісяця з 10 год. 00 хв. суботи до 17 год. 00 хв. неділі з правом забирати дочку з навчального закладу чи з її постійного місця проживання, що відповідає інтересам дитини та дає змогу матері та батьку проводити час з дочкою у вихідні дні.

Доводи касаційної скарги про те, що зустрічі ОСОБА_2 з дочкою необхідно проводити у присутності матері, що підтверджується також висновком психолога про стан дитини, були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який їх обґрунтовано спростував.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції в незміненій частині та рішення апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 08 вересня 2017 року в незміненій частині та рішення Апеляційного суду міста Києва від 08 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: Б. І. Гулько І. А. Воробйова Г. В. Кривцова Р. А. Лідовець