Номер провадження: 22-ц/813/2071/19
Номер справи місцевого суду: 496/1251/13-ц
Головуючий у першій інстанції Драніков С.М.
Доповідач Журавльов О. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.07.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

за участю секретаря Павлючук Ю.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 12 лютого 2018 року у складі судді Дранікова С.М.,

встановив:

У березні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя, уточнивши який, просив здійснити поділ спільного майна ОСОБА_1 і ОСОБА_2 наступним чином: передати у власність ОСОБА_1 - 44/100 частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 53,5 кв.м., в тому числі, житловою - 30,4 кв.м., що складається (літ. «А») з коридору площею 11,4 кв.м., веранди площею 11,7 кв.м., жилої кімнати площею 15,2 кв.м., жилої кімнати площею 15,2 кв.м., та надвірні будівлі: літ «В» - вбиральня, літ «Г» - літній душ, літ «Б» - гараж; передати у власність ОСОБА_2 - 56/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 67,9 кв.м., в тому числі, житловою - 28,0 кв.м., що складаються (літ. «А») з веранди площею 15,9 кв.м., кухні площею 12,0 кв.м., котельні площею 4,1 кв.м., ванній площею 5,2 кв.м., санвузлу площею 2,7 кв.м., жилої кімнати площею 12, 8 кв.м., жилої кімнати площею 15, 2 кв.м., , та надвірні будівлі: літ. «Д» - літня кухня, літ. «Е» - підвал; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 58522 грн., як грошову компенсацію за зменшення вартості частки у спільному нерухомому майні; право спільної сумісної власності сторін на житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 припинити; зобов`язати сторони для поділу будинку в натурі виконати будівельні роботи, які зазначені у висновку судової будівельно-технічної експертизи №6849/24 від 26.08.2016 року по справі; стягнути ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 28175,24 грн., як грошову компенсацію вартості частки у спільному рухомому майні - автомобіль ЗИЛ-130 р.н. НОМЕР_1 ; право спільної сумісної власності сторін на автомобіль ЗИЛ-130 р/н НОМЕР_1 припинити.

Позов обґрунтовано тим, що 29.04.2001 року Іллінською сільською радою Біляївського району Одеської області зареєстрований шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 29.05.2013 року шлюб між сторонами розірваний. Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За період шлюбу подружжям набуте спільне майно, яке підлягає поділу у справі: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який збудований подружжям під час шлюбу та зареєстрований на праві власності за ОСОБА_2 , вартістю 860000 грн., автомобіль ЗИЛ-130 р/н НОМЕР_1 , який зареєстрований 01.03.2006 року на ім`я ОСОБА_2 , відповідно до свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_2 , вартістю 56350,49 грн. Загальна вартість спільного майна подружжя складає 916350,49 грн. При поділі позивач має право на 1/2 частку спільного майна, вартість якої складає 458175,24 грн. При цьому позивач просив врахувати варіант, запропонований судовим експертом у висновку судової будівельно-технічної експертизи №6849/24 від 26.08.2016 року.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 12.02.2018 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Передано у власність ОСОБА_1 44/100 частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 53,5 кв.м., в тому числі, житловою - 30,4 кв.м., що складається (літ. «А») з коридору площею 11,4 кв.м., веранди площею 11,7 кв.м., жилої кімнати площею 15,2 кв.м., жилої кімнати площею 15,2 кв.м., та надвірні будівлі: літ «В» - вбиральня, літ «Г» - літній душ, літ «Б» - гараж.

Передано у власність ОСОБА_2 - 56/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 67,9 кв.м., в тому числі, житловою - 28,0 кв.м., що складаються (літ. «А») з веранди площею 15,9 кв.м., кухні площею 12,0 кв.м., котельні площею 4,1 кв.м., ванній площею 5,2 кв.м., санвузлу площею 2,7 кв.м., жилої кімнати площею 12,8 кв.м., жилої кімнати площею 15,2 кв.м., та надвірні будівлі: ліг. «Д» - літня кухня, літ. «Е» - підвал.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 58522 гривень, як грошову компенсацію за зменшення вартості частки у спільному нерухомому майні.

Право спільної сумісної власності сторін на житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 припинено.

Зобов`язано сторони для поділу будинку в натурі виконати будівельні роботи: влаштувати дверний проріз з послідуючим встановлення дверного блоку в зовнішній стіні приміщення 1-2 веранда для влаштування входу у частину житлового будинку ОСОБА_2 ; влаштувати міжкімнатну перегородку, що розділяє приміщення 1-2 веранда на два приміщення пл. 11,7 кв.м. та 15,9 кв.м.; влаштувати приміщення «кухня» у частині житлового будинку, що виділяються ОСОБА_1 (з дотриманням усіх будівельних норм та правил).

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 28175,24 гривень, як грошову компенсацію вартості частки у спільному рухомому майні - автомобілі ЗИЛ-130 р/н НОМЕР_1 .

Право спільної сумісної власності сторін на автомобіль ЗИЛ-130 р/н НОМЕР_1 - припинено.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є обґрунтовані та доведені. При цьому суд першої інстанції застосував презумпцію спільного майна подружжя, пославшись на ст. ст. 60, 69-71 СК України.

Зазначене рішення суду оскаржує в апеляційному порядку ОСОБА_2 . В скарзі з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставиться питання про скасування судового рішення та направлення справи до суду першої інстанції на новий розгляд.

Основними доводами апеляційної скарги є посилання на те, що суд першої інстанції неповно дослідив докази, невірно застосував норми матеріального та процесуального права, а саме, не врахував, що земельна ділянка, на якій розташований спірний житловий будинок, належить ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності, яке вона набула на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 09.06.2004 року.

Також посилається на наявність боргових зобов`язань по поверненню гр. ОСОБА_5 грошових коштів, які були запозичені для будівництва будинку. Апелянт зазначає, що судом першої інстанції не враховано той факт, що в період шлюбу сторонами був придбаний автомобіль марки «Мітсубіші Галант» д.н. НОМЕР_3 2001 року випуску, який був відчужений ОСОБА_1 на користь третьої особи без її згоди.

Згідно висновку автотоварознавчої експертизи від 04.11.2013 року №5514, середня ринкова вартість автомобіля станом на 17.01.2013 року становить 90040,00 гривень. ОСОБА_1 відмовляється повернути їй половину грошових коштів, які отримав від продажу автомобіля.

Стосовно стягнутої з неї судовим рішенням грошової компенсації за автомобіль ЗИЛ-130 р.н. НОМЕР_1 1980 року випуску в сумі 28175,24 гривень не погоджується, оскільки автомобіль знаходиться у непридатному стані, а суму визначено без будь-якої експертизи вартості автомобілю. Також, апелянт посилається на порушення судом першої інстанції її прав, оскільки вона не була сповіщена належним чином про дату, час та місце розгляду справи.

На апеляційну скаргу ОСОБА_1 надано відзив, яким він зазначає, що апеляційна скарга безпідставна та він заперечує проти її задоволення.

Вважає, що рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права, тому відсутні правові підстави для його скасування.

ОСОБА_2 надала до суду відповідь на відзив, в якому зазначає, що кошти на будівництво будинку були запозичені у її батька ОСОБА_5 , про що в матеріалах справи міститься розписка та було підтверджено братом ОСОБА_1 . Також, не погоджується з розміром грошової компенсації частки спільного рухомого майна - автомобіля ЗИЛ - 130, який був визначений без проведення будь-якої експертизи вартості автомобілю.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 15.05.2018 року в складі судді Кравця Ю.І. відкрито провадження у справі.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 15.05.2018 року в складі суддів Кравця Ю.І., Журавльова О.Г., Комлевої О.С. справу призначено до розгляду.

Указом Президента України №452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», ліквідовано апеляційний суд Одеської області, створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосуддя в апеляційному окрузі, який включає Одеську область, з місцезнаходженням у м. Одесі.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно - територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Частиною 5 статті 31 ЦПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.

На виконання вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ЦПК України рішенням зборів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 року №1 днем початку роботи суду визначено 03.01.2019 року, до якого підлягають передачі всі справи, що перебували в провадженні апеляційного суду Одеської області.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 23.01.2019 року визначено колегію суддів Одеського апеляційного суду в складі: головуючого судді Журавльова О.Г., Комлевої О.С., Кравця Ю.І.

В судовому засіданні апеляційної інстанції апелянт ОСОБА_2 та її представник адвокат Бороган В.В. доводи апеляційної скарги підтримали в повному обсязі з підстав, зазначених в апеляційній скарзі.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Дубінкін Ю.М. судовому засіданні апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував з підстав, зазначених у відзиві на апеляційну скаргу.

Сторони в судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи в апеляційному суді повідомлялися належним чином.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Справа розглянута апеляційним судом на підставі ч. 2 ст. 247 та ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї викладених у відзиву, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 29.04.2001 року Іллінською сільською радою Біляївського району Одеської області зареєстрований шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 29.05.2013 року шлюб розірваний.

Від шлюбу сторони мають спільного сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За період шлюбу подружжям набуте наступне спільне майно: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який збудований подружжям під час шлюбу та зареєстрований на праві власності за ОСОБА_2 , що підтверджено копією витягу про державну реєстрацію прав та довідкою Августівської сільської ради.

Вартість житлового будинку складає 860000 грн.; автомобіль ЗИЛ-130 р/н НОМЕР_1 , який зареєстрований 01.03.2006 року на ім`я ОСОБА_2 , відповідно до свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_2 , копія якого міститься у справі. Вартість автомобілю складає 56350,49 грн. (висновок судової будівельно-технічної експертизи №6849/24 від 26.08.2016 року, звіт про оцінку ринкової вартості від 22.11.2016 року №31131160 відповідно). Таким чином, загальна вартість спільного майна подружжя складає 916350,49 грн.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти які належали їй, йому особисто.

Частиною 1 ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У п. 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК (2947-14), ч. 3 ст. 368 ЦК) (435-15), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі №6-612цс15 та від 16 грудня 2015 року у справі №6-2641цс15.

Одночасно, аналіз статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності майна подружжя, набутого ними у період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, Верховним Суду викладений у постанові від 05.09.2018 року у справі №199/7520/15-ц.

Враховуючи встановлене, суд першої інстанції, з`ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 . Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги про порушення прав апелянта є необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Одночасно апеляційний суд зазначає, що доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права та не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до законодавства та на законність судового рішення.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку про необґрунтованість апеляційної скарги.

Посилання апеляційної скарги щодо не включення до об`єктів поділу сумісно набутого майна автомобіля «Мітсубіші Галант» та стягнення з ОСОБА_1 грошову компенсацію в сумі 73195,245 грн., оскільки ОСОБА_1 здійснив відчуження вказаного автомобіля без її письмової згоди є необґрунтованими, оскільки зазначені вимоги не були предметом судового розгляду за позовом ОСОБА_1 .

Стосовно наявності у подружжя боргових зобов`язань перед батьком апелянта ОСОБА_2 , посилаючись на розписку від 20.05.2006 року, слід зазначити, що судом першої інстанції повно, об`єктивно та всебічно надана оцінка вказаному доказу та обґрунтовано не прийнято до уваги, оскільки не стосується предмету доказування.

Доводи апеляційної скарги, що вартість автомобіля ЗИЛ-130 р/н НОМЕР_1 , який зареєстрований 01.03.2006 року на ім`я ОСОБА_2 , була визначена без проведення будь-якої експертизи, є необґрунтованими, оскільки вартість визначена на підставі звіту про оцінку ринкової вартості від 22.11.2016 року №31131160.

ОСОБА_2 звіт, який міститься в матеріалах справи, не спростований, клопотання про призначення експертизи апелянтом також не заявлялося.

Поділ житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 53,5 кв.м. здійснений судом першої інстанції з врахуванням висновків судової будівельно-технічної експертизи №6849/24 від 26.08.2016 року.

Доводи апеляційної скарги про несповіщення ОСОБА_2 про судове засідання є безпідставними виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 130 ЦПК України судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручили повертається до суду.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав і обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію, Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

У рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади.

У рішенні Європейського Суду від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходи, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

З матеріалів справи вбачається, що про час та місце розгляду справи ОСОБА_2 сповіщалась засобом поштового зв`язку за адресою: АДРЕСА_1 , про вручення сповіщення розписалась ОСОБА_6 , мати ОСОБА_2 , що, відповідно ч. 3 ст. 130 ЦПК України є належним сповіщенням особи (т.2 а.с.210).

Також, про обізнаність ОСОБА_2 про час та місце розгляду справи судом свідчить заява її повноважного представника за довіреністю ОСОБА_8 , про перенесення розгляду справи, якою, зазначивши, що розгляд справи відбудеться 12.02.2018 року о 15 годин 00 хвилин, просить відкласти в зв`язку з перебуванням у іншому судовому процесі (т.2 а.с.208).

Згідно з ч. 5 ст. 130 ЦПК України, вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.

Отже, матеріалами справи підтверджено, що позивач ОСОБА_2 та її представник були повідомлені належним чином про час та дату слухання справи.

Доказів, які б спростовували встановлені обставини, апелянтом до суду апеляційної інстанції не надано.

Одночасно апеляційний суд зазначає, що правових підстав для направлення справи на новий розгляд немає, оскільки це не передбачено цивільно - процесуальним законодавством.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ст. 12, 13, 81, 89 ЦПК України).

Судове рішення містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не встановлено.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 263, 375 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 13 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 268, п. 1 ч. 1 ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 12 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст Постанови складено 25.07.2019 року.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді О.С.Комлева

Ю.І.Кравець