Постанова

Іменем України

17 липня 2019 року

м. Київ

справа № 755/3863/16-ц

провадження № 61-27014св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук Сергій Павлович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 08 червня 2017 року у складі судді Астахової О. О. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 07 вересня 2017 року у складі колегії суддів

Левенця Б. Б., Борисової О. В., Ратнікової В. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук Сергій Павлович, про визнання договору дарування недійсним.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 23 лютого 2015 року між нею та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір дарування, за умовами якого вона подарувала, а відповідач прийняв у дар квартиру, яка розташована за адресою:

АДРЕСА_1 .

Вказувала на те, що під час укладання оспорюваного договору вона перебувала у тяжкому психоемоційному стані, який обтяжувався оперативним втручанням напередодні укладання договору, та сімейними обставинами, за допомогою у вирішенні яких вона і зверталась до відповідача. Надання допомоги у вирішенні її сімейних обставин, відповідач пов`язував із передачею в оренду належної їй квартири строком на 4 роки, проте насправді між ними було укладено договір дарування.

Посилаючись на те, що оспорюваний договір дарування був укладений внаслідок помилки, під впливом тяжких життєвих обставин, ОСОБА_1 просила визнати недійсним договір дарування квартири

АДРЕСА_2 , укладений 23 лютого 2015 року між нею та ОСОБА_2 , посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С. П., а також вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 08 червня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, щопозивач не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що оспорюваний договір дарування був укладений нею під впливом помилки та тяжких життєвих обставин.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07 вересня 2017 апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Дніпровського районного суду м. Києва

від 08 червня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки доводи позивача про те, що вона не усвідомлювала значення своїх дій під час укладення оспорюванорго договору, вчиняла правочин під впливом обману та помилялась щодо його природи, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи та спростовуються свіченнями свідків та доказами, які містяться в матеріалах справи.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулась із касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами безпідставно відхилено її доводи позовної заяви та апеляційної скарги щодо вчинення оспорюваного правочину під впливом обману та тяжких сімейних обставин. Не надано належної оцінки медичній довідці, яка свідчить про її стан здоров`я на час укладання договору дарування, а також її аргументам щодо судимості відповідача за злочини, які пов`язані із шахрайством.

Судами не звернуто на увагу, що після укладання договору дарування вона не проживала в спірній квартирі саме через домовленість з відповідачем щодо найму цього житлового приміщення, а отримання нею звіту про оцінку майна та довідку про склад сім`ї не підтверджує їх намір відчужувати квартиру.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Верховного Суду.

Розпорядженням виконуючого обов`язки керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 04 червня 2019 року № 571/0/226-19 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями провадження

№ 61-27014ск18 04 червня 2019 року призначено судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що квартира АДРЕСА_2 належала ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 29 вересня 2014 року, укладеного між нею та її батьком - ОСОБА_3

23 лютого 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування зазначеної вище квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С. П. та зареєстрований в реєстрі за № 1171.

Згідно з пунктом 1 оспорюваного договору ОСОБА_1 (дарувальник) подарувала, а ОСОБА_2 (обдаровуваний) прийняв в дар квартиру

АДРЕСА_2 . Квартира, що відчужується, складається з двох жилих кімнат, жилою площею 28,00 кв. м, загальною площею 44,10 кв. м.

Відповідно до пункту 7 договору дарування сторони визначили, що прийняттям дарунку вважається одержання оригінального примірника цього договору після його нотаріального посвідчення. Вказане свідчить про те, що передача квартири відбулась.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок по застосуванню статті 229 ЦК України та вказано, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення.

Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування,

ОСОБА_1 зазначала, що на момент укладення договору у неї було відсутнє волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність відповідача. Вона мала намір передати належну їй на праві власності квартиру в оренду відповідачу із правом суборенди на 4 роки за умови здійснення останнім заходів впливу на правоохоронні органи, з метою притягнення її брата до відповідальності за нанесення тілесних ушкоджень їх матері, або влаштування його до медичних установ з для лікування від алкогольної та наркотичної залежностей.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, правильно виходили з того, що ОСОБА_1 не довела суду обставин, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до пункту 9 оспорюваного договору дарування нотаріусом було роз`яснено сторонам правочину зміст статей 182, 215-220, 225, 228-236, 334, 377, 640, 717-728 ЦК України.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції, зазначених вище обставин та факту підписання договору дарування від 23 лютого 2015 року ОСОБА_1 не заперечувала.

Клопотань про виклик і допит приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ковальчука С. П. з питань роз`яснення сторонам правочину вищевказаних норм законодавства та правових наслідків правочину, представники сторін не заявляли.

При цьому, про намір позивача укласти з відповідачем саме договір дарування свідчать її конклюдентні дії.

Так, в день укладання договору дарування за замовленням ОСОБА_1 Товариством з обмеженою відповідальністю «АКР-Консалт» був наданий звіт про оцінку вартості спірної квартири. В цьому ж звіті зазначено мета та використання оцінки, а саме: для оподаткування доходу, отриманого під час дарування майна.

Зазначені обставини спростовують доводи позивача, які були обґрунтовано відхиленні під час розгляду справи в суді першої інстанції та апеляційного перегляду рішення районного суду.

Свідченням свідків, допитаних судом першої інстанції, в оскаржуваних судових рішень надана належна оцінка.

Судами правильно відхилено доводи позивача щодо вчинення відповідачем дій, які мають ознаки шахрайства, оскільки факти притягнення відповідача до відповідальності у 2011 році не можуть бути враховані під час розгляду зазначеної справи, адже доказів звернення позивача до правоохоронних органів з цих підстав, матеріали справи не містять.

Доводи ОСОБА_1 щодо ускладнення її психоемоційного стану оперативним втручанням напередодні укладання договору, у зв`язку із чим вона не усвідомлювала значення своїх дій, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки з виписки з медичної карти від 30 грудня 2015 року № 126, виданої Медичним Центром «Добробут», вбачається, що ОСОБА_1 знаходилась на лікуванні два дні: 12 лютого 2015 року їй було проведено оперативне втручання, а

13 лютого 2015 року позивач виписана на амбулаторне лікування у задовільному стані.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального чи процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтована, а тому підлягає залишенню без задоволення, аоскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 08 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 07 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак

Г. І. Усик