Постанова

Іменем України

22 липня 2019 року

м. Київ

справа № 363/4221/16-ц

провадження № 61-28075св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Вишгородське районне комунальне підприємство «Вишгородтепломережа»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - директор Вишгородського районного комунального підприємства «Вишгородтепломережа» ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області, у складі судді

Баличевої М. Б., від 20 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Київської області, у складі колегії суддів: Таргоній Д. О., Приходька К. П., Голуб С. А., від 21 березня 2018 року.

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Вишгородського районного комунального підприємства «Вишгородтепломережа» (далі - ВРКП «Вишгородтепломережа»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - директор Вишгородського районного комунального підприємства «Вишгородтепломережа»Таран О. В., про визнання наказів незаконними та їх скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, незаконно утримуваної із заробітної плати суми та моральної шкоди.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що з 08 жовтня 2007 року він працював у ВРКП «Вишгородтепломережа» на різних посадах.З 01 червня 2014 року ОСОБА_1 був переведений на посаду начальника району теплових мереж 2 ВРКП «Вишгородтепломережа». Наказом від 06 жовтня 2016 року № 124 його було звільнено з роботи у зв`язку з систематичним невиконанням працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України. Вважав наказ про звільнення незаконним, оскільки він добросовісно працював на підприємстві на протязі багатьох років, і жодних зауважень до його роботи на різних посадах роботодавець не висував. Вважає, що під час його звільнення було порушено порядок накладення дисциплінарних стягнень, оскільки він не був своєчасно ознайомлений з документами, наказами та актами, що фактично позбавило його можливості їх оскаржити. Вказав, що протиправними діями відповідача йому було завдано моральну шкоду, розмір якої він визначив з урахуванням його страждань, пов`язаних з незаконним звільненням, з глибоким відчуттям приниження та сорому, оскільки, про його звільнення знали всі його знайомі, а також колеги по роботі, з якими він працював понад десять років.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач, уточнивши позовні вимоги, просив суд визнати незаконними та скасувати накази директора

ВРКП «Вишгородтепломережа» від 23 вересня 2016 року № 116,

від 05 жовтня 2016 року № 123, від 06 жовтня 2016 року № 124,

від 06 жовтня 2016 року № 125, поновити його на роботі на посаді начальника району теплових мереж 2 ВРКП «Вишгородтепломережа», стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 125 646,04 грн, 2 941,31 грн як утримані із заробітної плати, а також 5 тис. грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області

від 20 листопада 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що звільнення позивача на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України відбулося з дотриманням вимог КЗпП України, тому підстави для задоволення позову про скасування наказів та поновлення на роботі відсутні, оскільки досліджені судом докази підтверджують, що ОСОБА_1 систематично порушував покладені на нього трудові обов`язки.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Київської області від 21 березня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що звільнення позивача відбулося з дотриманням положень КЗпП України, застосування до позивача заходів дисциплінарного стягнення здійснювалось з дотриманням порядку, передбаченого положеннями статей 147-1-149 КЗпП України. Суд першої інстанції повно і всебічно встановив обставини справи, на які сторони посилались в обґрунтування своїх вимог і заперечень, надав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам та вирішив спір, правильно застосувавши до спірних правовідносин норми

КЗпП України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги зводяться до того, що судами попередніх інстанцій не враховано упереджене ставлення до позивача керівника підприємства. Судами не мотивовано відхилення доводів позивача щодо відсутності доказів на підтвердження його появи на робочому місці у нетверезому стані. На думку заявника, наказ від 05 жовтня 2016 року № 123 є незаконним та необґрунтованим, оскільки дисциплінарне стягнення було накладено на підставі неналежних документів та неправдивих відомостей. У наказі про звільнення відсутні посилання на конкретні обставини та факти, які б свідчили про невиконання позивачем посадових обов`язків та порушення трудової дисципліни.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

У відзиві на касаційну скаргу ВРКП «Вишгородтепломережа» просить залишити касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість. Заявник вказав, що зміст касаційної скарги не спростовує правильних висновків судів попередніх інстанцій, а її доводи зводяться до переоцінки доказів у справі. Позивач визнав факт дотримання роботодавцем порядку накладення дисциплінарних стягнень, вказав лише на неупереджене ставлення до нього керівництва підприємства, не надавши жодних доказів на підтвердження зазначеної обставини.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 11 червня 2018 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою.

10 липня 2018 року справу передано судді-доповідачу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

З 08 жовтня 2007 року ОСОБА_1 працював на посаді старшого майстра ВРКП «Вишгородтепломережа».

25 січня 2008 року позивач був переведений на посаду начальника Димерського району теплових мереж 2. 01 липня 2008 року він був призначений на посаду головного інженера - начальника району теплових мереж 2 ВРКП «Вишгородтепломережа».

01 червня 2014 року ОСОБА_1 був переведений на посаду начальника району теплових мереж 2 ВРКП «Вишгородтепломережа».

Відповідно до наказу № 124 від 06 жовтня 2016 року позивача було звільнено у зв`язку з систематичним невиконанням працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України. Підставою звільнення вказано перевищення службових повноважень, внесення до офіційних документів неправдивих відомостей, порушення обов`язків, визначених посадовою інструкцією та правилами внутрішнього трудового розпорядку, статутом, наказами підприємства, встановлених згідно з актом про результати службового розслідування від 05 жовтня 2016 року, а також те, що ОСОБА_1 раніше притягувався до дисциплінарної відповідальності.

Відповідно до акту про результати службового розслідування від 05 жовтня 2016 року встановлено порушення ОСОБА_1 посадової інструкції та правил внутрішнього трудового розпорядку, оскільки останній з перевищенням службових обов`язків, без дотримання наказу від 27 січня 2012 року № 15/06 «Про затвердження Інструкції з діловодства у

ВРКП «Вишгородтепломережа», номеклатури справ та присвоєння індексів структурним підрозділам», не повідомивши керівництво, замість директора підприємства підписав гарантійний лист на працевлаштування засудженого ОСОБА_3 .

Відповідно до наказу від 23 вересня 2016 року № 116 ОСОБА_1 оголошено догану за недотримання правил спілкування з колегами

21-23 вересня 2016 року та появу на роботі у нетверезому стані 23 вересня 2016 року. Підставами для винесення наказу вказано: службові записки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 ; звернення ОСОБА_7 ; акти фіксації перебування на роботі у нетверезому стані від 23 вересня

2016 року; акт про відмову ОСОБА_1 про надання пояснень (т. 1,

а. с. 74-89).

Вказаний наказ був оголошений позивачу 26 вересня 2016 року у присутності працівників підприємства, про що було складено акт, оскільки позивач відмовився від підпису про повідомлення.

Наказом від 05 жовтня 2016 року № 123 ОСОБА_1 було оголошено догану за порушення трудової дисципліни, пов`язаної із виявленими розбіжностями між фактичною наявністю паливно-мастильних матеріалів та даними бухгалтерського обліку. У результаті нестачі бензину підприємству завдано майнову шкоду в сумі 2 941,31 грн.

Відповідно до пояснень позивача від 05 жовтня 2016 року різниця на спідометрі автомобіля, за даними якого виявлено нестачу паливно-мастильних матеріалів, утворилася у зв`язку з поломкою спідометра, а також нестача бензину обумовлена ще тим, що бензином підприємства позивач заправляв чужі машини (т. 1, а. с. 97).

Судами встановлено, що від позивача заявка про заміну спідометру до підприємства не надходила, про надання бензину іншій юридичній особі інформація не повідомлялася та оформлених документів не подавалося.

Догана була оголошена в наказі та повідомлена позивачу 05 жовтня

2016 року під розпис про повідомлення (т. 1, а. с. 98).

Повідомленням від 05 жовтня 2016 року № 1 профспілковий комітет

ВРКП «Вишгородтепломережа» надав згоду на звільнення начальника району теплових мереж 2 ОСОБА_1 на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України (т. 1, а. с. 102).

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до положень статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Згідно пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного та громадського стягнення.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами та доповненнями), за передбаченими пунктом 3 статті 40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або не зняті достроково (стаття 151 КЗпП України).

У пункті 22 вищевказаної постанови роз`яснено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясовувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 статті 40, пункту 1 статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Для правомірного розірвання роботодавцем трудового договору на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України необхідна наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку; невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності; невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків повинно бути систематичним; враховуються тільки дисциплінарні й громадські стягнення, які накладаються трудовими колективами і громадськими організаціями відповідно до їх статутів; з моменту виявлення порушення до звільнення може минути не більше місяця.

Судами встановлено, що позивач двічі протягом 2016 року притягувався до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани за порушення посадової інструкції та правил внутрішнього трудового розпорядку. Накази роботодавця від 23 вересня 2016 року № 116, від 05 жовтня 2016 року № 123 винесені роботодавцем з дотриманням вимог статей 148-149 КЗпП України, підстави для їх скасування позивачем не доведено.

Наказом від 06 жовтня 2016 року № 124, враховуючи попередні порушення трудової дисципліни та посадових обов`язків, які були встановлені наказами від 23 вересня 2016 року № 116 та від 05 жовтня 2016 року № 123, а також знов виявлене порушення посадових обов`язків, ОСОБА_1 було звільнено з посади на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України. Таким чином, висновок судів попередніх інстанцій про систематичність невиконання або неналежного виконання ОСОБА_1 трудових обов`язків є обґрунтованим.

Висновок судів про відповідність вказаного наказу, а також наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани вимогам КЗпП України є правильним.

Доводи касаційної скарги на правильність висновків судів попередніх інстанцій не впливають та зводяться до переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами суду касаційної інстанції.

З урахуванням наведеного, оскаржені судові рішення є такими, що ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують. Підстави для скасування оскаржених судових рішень відсутні.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржених судових рішень - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 20 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Київської області від 21 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович