Дата документу 18.07.2019 Справа № 554/2925/15-ц
Провадження № 2/554/785/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2019 року Октябрський районний суд м.Полтави у складі:

головуючого судді - Троцької А.І.,

при секретарі - Зайцевій Я.А.,

за участю позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - Черненко Я.О.,

прокурора - Пономаренко А.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Міністерства юстиції України, Державного казначейства України, Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м.Києва Головного територіального управління юстиції у м.Києві про визнання бездіяльності неправомірною та стягнення грошових коштів,-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з серпня 2007 року вже понад 8 років держава Україна в особі спеціально створених нею органів Державної виконавчої служби України системи Міністерства юстиції України в порушення норм Конституції України, законів України, рішення Європейського суду з прав людини від 24.10.2013 року «Нечипоренко та інші проти України» та двох рішень національного суду продовжують незаконно ухилятись від обов`язку щодо виконання первинного рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 13 липня 2007 року по справі №2-2003/07 за виконавчим провадженням №ВП 4454707 про стягнення на користь позивача 8051,40 грн. матеріальних збитків та 4000,00 грн. моральної шкоди, що разом складає 12051,40 грн., або відшкодування завданих позивачу збитків та шкоди за рахунок державного бюджету України. Зазначає, що з вини органів ДВС системи Мін`юсту України вищезазначене рішення національного суду від 13.07.2007 року за виконавчим листом №2-2003 від 14.08.2007 року ніким так і не виконано. Крім того, рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 24.09.2008 року встановлено бездіяльність двох посадових осіб органів ДВС при виконанні означеного вище рішення суду, на що також послався у своєму рішенні Європейський суд з прав людини. Позивач зазначає, що виконане похідне (додаткове) рішення суду, а первинне з даного предмету спору від 13.07.2007 року взагалі проігноровано, не дивлячись на встановлений, на думку позивача, факт вини органів ДВС. Разом із тим, вказує, що з 2007 року примусове стягнення та погашення заборгованості з боржника ВАТ УПТК «Гарант-Ре» органами ДВС не організовувалось та не проводилось, Департаментом ДВС, Міністерством юстиції України неодноразові скарги позивача проігноровано. Крім того, вказує, що виконавчий лист за виконавчим провадженням ВП №4454707 взагалі в органах ДВС зник, а відповідна службова перевірка по даним фактам не організовувалась і не проведена, архівні матеріали знищені. Таким чином, вважає, що державні службовці системи Міністерства юстиції України вчинили умисну бездіяльність, внаслідок якої фінансова структура та боржник ВАТ «Гарант-Ре» протиправно був фактично звільнений від виконання рішень суду, і тому позивачу за рахунок держави підлягають відшкодуванню заподіяні органами ДВС прямі збитки та понесені витрати на правову допомогу, а також завдана моральна шкода на підставі ст.1167 ЦК України. Враховуючи викладене, просив суд визнати неправомірною бездіяльність відповідачів щодо відсутності належної організації та проведення перевірок, службових розслідувань за його заявами та скаргами щодо невиконання рішення суду від 13.07.2007 року за ВП №4454707 та відшкодування за рахунок винних осіб (в порядку регресу) до бюджету держави Україна 34728,88 грн. збитків, завданих сплатою коштів державою по рішенню Європейського суду з прав людини; стягнути на користь позивача з Державного бюджету України матеріальні збитки в еквіваленті 3 тис. доларів США на період сплати фактичного боргу, моральну шкоду в сумі 100 тис. грн., та 3995,00 грн. витрат на правову допомогу.

13 березня 2015 року ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави вищевказану позовну заяву повернуто позивачу для звернення до належного суду (а.с.28 т.1).

20 травня 2015 року ухвалою Апеляційного суду Полтавської області ухвалу Октябрського районного суду м.Полтави від 13 березня 2015 року скасовано; матеріали позовної заяви направлено на новий розгляд до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі (а.с.70-72 т.1).

15 липня 2015 року ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави задоволено заяву про самовідвід судді Тімошенко Н.В. (а.с.79 т.1).

30 липня 2015 року ухвалою суду відкрито провадження та справу призначено до судового розгляду (а.с.82 т.1).

12 лютого 2016 року ухвалою суду задоволено заяву заступника прокурора Полтавської області про вступ прокурора у справу (а.с.205 т.1).

06 березня 2017 року ухвалою суду задоволено клопотання позивача про витребування доказів; витребувано у відповідача письмові докази та інформацію за період з 05.10.2008 року по вересень 2015 року з питань, пов`язаних із невиконанням рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 13.07.2007 року по справі №2-2003/07 тощо (а.с.150-151 т.2).

31 липня 2017 року ухвалою суду за заявою сторони позивача замінено відповідача по справі з Державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України на Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (а.с.207 т.2).

03 липня 2018 року ухвалою суду відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження по справі (а.с.85 т.3).

На підставі розпорядження керівника апарату Октябрського районного суду м.Полтави №2727 від 21.11.2018 року вказану цивільну справу №554/2925/15-ц у зв`язку із закінченням повноважень судді Шевської О.І. за наслідками повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями та відповідно до протоколу від 21.11.2018 року передано для подальшого розгляду судді Блажко І.О. (а.с.119, 120 т.3).

18 грудня 2018 року ухвалою суду в задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді відмовлено; задоволено самовідвід судді Блажко І.О. та справу №554/2925/15-ц передано до канцелярії суду для вирішення питання щодо повторного автоматичного розподілу справи іншому судді (а.с.145-146 т.3).

26 грудня 2018 року ухвалою суду прийнято справу до провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с.149-150 т.3).

21 березня 2019 року ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження по справі; закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.213-214 т.3).

Від представника відповідачів Міністерства юстиції України та Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в особі Головного територіального управління юстиції у Полтавській області до суду надійшли письмові заперечення та додаткові пояснення до заперечень, а також відзив на позовну заяву, у яких сторона відповідача з позовом не погоджується, зазначивши, що позивачем безпідставно та необґрунтовано вказано про неналежну організацію чи проведення службових перевірок та розслідувань за його заявами і скаргами, оскільки у даному випадку позивачем оскаржується неналежна організація розгляду скарг посадовими особами органів ДВС та Міністерства юстиції України. Щодо вимог про відшкодування моральної та матеріальної шкоди та тверджень позивача, що шкода у розмірі 12051,40 грн. є наслідком бездіяльності відповідачів, зазначає, що заподіювачем шкоди (збитків) є не відповідач, орган ДВС, а боржник, та між цією шкодою та діями відповідачів відсутній причинний зв`язок, що свідчить про необгрунтованість позовних вимог. Тому для відшкодування шкоди відсутні законні підстави і у задоволенні позову необхідно відмовити за безпідставністю (а.с.95-100 т.1, 147-148, 168-169, 236-246 т.2, 32-41, 185-193 т.3).

Представник прокуратури Полтавської області у письмовому відзиві на позовну заяву вважав позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з тих підстав, що предмет позову становить неналежний, на думку позивача, розгляд його звернень органами ДВС та Міністерства юстиції України, а тому вказані відносини повинні регулюватися Законом України «Про звернення громадян». Відносно заявлених вимог про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди посилався на те, що позивачем не зазначено в чому конкретно полягає завдана йому моральна шкода, з яких міркувань він виходив, визначаючи її розмір та якими належними, допустимими та достовірними доказами це підтверджується, а розрахунок такого розміру моральної шкоди також не надано (а.с.52-56, 169-173 т.3).

Під час розгляду даної справи позовна заява була неодноразово уточнена та доповнена позивачем, у тому числі щодо кола відповідачів, а саме Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України, Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м.Києва Головного територіального управління юстиції у м.Києві, та відповідно до остаточної редакції позовних вимог позивач просить суд: із 05.10.2008 року по теперішній період часу визнати неправомірною бездіяльність Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та Міністерства юстиції України щодо відсутності жодної організації та проведення роботи з перевірок, службових розслідувань за заявами та скаргами, по фактах протиправної бездіяльності державних службовців системи Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України; невиконання з їх вини рішення Октябрського районного суду м.Полтава від 13.07.2007 року за виконавчим провадженням №4454707 та відсутності відшкодування стягувачу ОСОБА_1 за рахунок Держави Україна загальних збитків в сумі 12051,40 грн.; визнати протиправною бездіяльність Міністерства юстиції України з питання відсутності жодної роботи із організації та проведення службових розслідувань із питань визнання національним судом 24.09.2008 року бездіяльності двох державних службовців Голосіївського ДВС м.Києва Гребенюк О.І. та Чаргадзе Н.О. , а також відсутності з лютого 2014 року жодних дій, спрямованих на проведення другого службового розслідування, пов`язаного рішенням Європейського суду з прав людини від 24.10.2013 року, не вирішенням питання із відшкодуванням за рахунок винних осіб (в порядку регресу) до бюджету держави Україна 34728,88 грн. збитків; визнати незаконними та протиправними дії Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м.Києва Головного територіального управління юстиції у м.Києві щодо знищення матеріалів виконавчого провадження ВП 4454707 та невнесення до Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень повної суми боргу за рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 13 липня 2007 року про стягнення з боржника ВАТ «УПК Гарант-Ре» на користь ОСОБА_1 8051,40 грн. матеріальних збитків та 4000 грн. моральної шкоди, разом в сумі 12051,40 грн.; зобов`язати Голосіївський районний відділ державної виконавчої служби м.Києва Головного територіального управління юстиції у м.Києві поновити знищені матеріали виконавчого провадження ВП 4454707 та внести до Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень повну суму боргу за рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 13 липня 2007 року по справі № 2-2003/07 про стягнення з боржника ВАТ «УПК Гарант -Ре» на користь ОСОБА_1 8051.40 грн. матеріальних збитків та 4000 моральної шкоди; стягнути на користь ОСОБА_1 з Державного бюджету України шляхом покладення на Державну казначейську службу України обов`язку списати з Єдиного казначейського рахунку України суми: прямих матеріальних збитків в сумі 12051,40 грн. та індексацію в зв`язку із її інфляцією на період фактичного виконання рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 13.07.2007 року; моральної шкоди в сумі 100 тис. грн. та понесені позивачем судові витрати за отриману правову допомогу по справі у розмірі 3995 грн. (а.с.101-105, 187-191 т.1, 50-53, 219-225 т.2).

Також позивачем надано до суду письмові відповіді на відзиви представника відповідачів та прокурора, у яких зазначив обставини щодо тривалого систематичного порушення його прав та вимог законодавства спеціально створеними органами державної виконавчої служби України та Міністерством юстиції України з приводу невиконання рішення суду від 13.07.2007 року, а також протиправного ігнорування 13-ти письмових звернень ОСОБА_1 із вказаних питань та відшкодування заподіяних йому збитків, на підставі чого просив відхилити як незаконні та безпідставні аргументи відповідачів та прокурора, наведені у зазначених відзивах (а.с.10-19, 175-177 т.3).

В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з урахуванням уточнених позовних вимог, та просили їх задовольнити, посилались на обставини, викладені в позовній заяві, письмових уточненнях та доповненнях до позову.

Представник відповідачів Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Міністерства юстиції України в судовому засіданні заявлені вимоги не визнав, заперечував проти уточнених позовних вимог позивача, посилаючись на обставини, викладені у письмових запереченнях, відзиві на позовну заяву та надані під час розгляду справи пояснення, вважав позов безпідставним, необґрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню, просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Додатково представник відповідачів зазначив, що дійсно на виконанні перебував виконавчий лист №2-2003/07, що виданий Октябрським районним судом м.Полтави 14.08.2007 року. Під час виконання державний виконавець передав виконавчий документ до ліквідаційної комісії, а тому орган ДВС не мав компетенції виконувати дане рішення суду. Також на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження по виконанню рішення Європейським судом з прав людини у справі «Нечепоренко та інші проти України», за яким ОСОБА_1 був одним із стягувачів та в ході виконання позивачу було перераховано кошти в розмірі еквіваленту 2000,00 Євро. Крім того, державний виконавець вживав заходи індивідуального характеру щодо виконання рішень суду. Позивачем отримано справедливу, законну та належну сатисфакцію, згідно рішення національного суду та Європейського суду з прав людини. А тривале виконання рішення суду з державної установи полягало у відсутності відповідних законодавчих заходів, які б забезпечували виконання цього рішення, а не у бездіяльності органу ДВС. Натомість, згідно чинних на той час положень Закону України «Про виконавче провадження» виконання зазначених виконавчих документів не відносилось до компетенції відповідного органу ДВС України, у зв`язку з ліквідацією боржника. Крім того, позивачем не доведено спричинення йому моральних страждань, а тому в цій частині позовні вимоги теж не підлягають задоволенню.

Представник прокуратури Полтавської області в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, просив відмовити у задоволенні позову за безпідставністю.

Представник відповідача Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м.Києва Головного територіального управління юстиції у м.Києві в судове засідання не з`явився, надавши заяву про розгляд справи за відсутності представника (а.с.233 т.3).

Відповідач Державна казначейська служба України свого представника до суду не направив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили, заяви про розгляд справи за відсутності, відкладення розгляду справи, а також відзив на позовну заяву до суду не надходили.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а також доводи сторони відповідачів, надавши належну правову оцінку доказам, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України).

В судовому засіданні встановлено і не заперечується відповідачем, що на підставі рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 13 липня 2007 року, яке 08.08.2007 року набрало законної сили, 14 серпня 2007 року стягувачу було видано виконавчий лист №2-2003/07 про стягнення з ВАТ «Українська перестрахувальна компанія «Гарант-РЕ» на користь ОСОБА_1 8051,40 грн. сплачених ним сум за придбання 130 іменних акцій та 4000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди (а.с.6-7, 148-152 т.1, 26-27 т.2).

З матеріалів справи вбачається, що виконавчий документ прийнято на виконання Голосіївським районним відділом державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві і 22.08.2007 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (а.с.94-95, 177-179 т.2).

Надалі, 21 лютого 2008 року державним виконавцем відділу, керуючись пунктом 7 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову про закінчення виконавчого провадження та передано виконавчий документ до ліквідаційної комісії у зв`язку з ліквідацією боржника.

Крім того, рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 24.09.2008 року задоволено частково позов ОСОБА_1 та стягнуто з ВАТ «Українська перестрахувальна компанія «Гарант-РЕ» на користь ОСОБА_1 2013,50 грн. матеріальних збитків та 10000,00 грн. моральної шкоди; визнано неправомірною бездіяльність старшого державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції в м.Києві Чаргадзе Н.О. та начальника вказаного відділу ДВС Гребенюк О.І. в процесі виконання судового рішення Октябрського районного суду м.Полтави за виконавчим листом №2-2003 від 14 серпня 2007 року; стягнуто на користь ОСОБА_1 з Державного бюджету України 1000 грн. моральної шкоди шляхом покладення на Головне управління Державного казначейства України в м.Києві обов`язку списати ці кошти з Єдиного казначейського рахунку. Дане рішення суду набрало чинності 05.10.2008 року, та стягувачу було видано виконавчий лист №2-3432 від 13.10.2008 року (а.с.141-144, 153-157 т.1).

Як вбачається з наданих відповідачем до суду відомостей, зазначений виконавчий лист також перебував на виконанні вищевказаного органу ДВС.

Крім того, постановою від 05.11.2008 року відмовлено у відкритті провадження та направлено виконавчий лист на адресу позивача. Проте 18.02.2009 року даний виконавчий лист №2-3432 від 13.10.2008 року повторно надійшов до відділу, та відповідно до вимог ст.ст.3, 18, 24 Закону №606-XIV державним виконавцем відділу 18.02.2009 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

В подальшому, згідно з п.7 ст.37 Закону №606-XIV державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження та виконавчий документ передано до ліквідаційної комісії, у зв`язку з ліквідацією боржника.

Натомість, надання підтвердження щодо направлення будь-якої кореспонденції до 2015 року, зокрема виконавчого документу, постанов тощо неможливо, у зв`язку зі знищенням завершених виконавчих проваджень у встановленому законодавством порядку (а.с.179 т.2).

Разом із тим, у матеріалах справи міститься заява ОСОБА_1 від 17.10.2008 року, адресована директору Департаменту ДВС м.Києва, у якій він просив безпосередньо апаратом Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України порушити виконавче провадження про примусове стягнення на його користь з відповідачів грошових сум згідно рішень Октябрського районного суду м.Полтави від 13.07.2007 року та 24.09.2008 року; одночасно по ДВС Голосіївського РУЮ м.Києва призначити та провести службову перевірку щодо притягнення винних до дисциплінарної та матеріальної відповідальності (а.с.158-159 т.1, 92-93 т.2).

Листом Департаменту ДВС Міністерства юстиції України від 19.11.2008 року №Б-30269-25 ОСОБА_1 повідомлено, зокрема, що за виконавчим листом Октябрського районного суду м.Полтави від 14.08.2007 року №2-2003 постановою від 22.08.2007 року було відкрито виконавче провадження та 21.02.2008 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, а виконавчий документ направлено для організації подальшого виконання рішення суду голові ліквідаційної комісії ВАТ «УПК «Гарант-Ре» ОСОБА_4 . Одночасно повідомлено, що 05.11.2008 року державним виконавцем Департаменту державної виконавчої служби, керуючись вимогами пункту 4 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа Октябрського районного суду м.Полтави від 13.10.2008 року №2-3432/08 про стягнення з ВАТ «УПК «Гарант-Ре» на користь ОСОБА_1 12013,50 грн., копію якої разом з виконавчим документом направлено на адресу заявника та роз`яснено положення ст.20-1 Закону щодо виконання рішень, які покладаються на Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (а.с.160-161 т.1, 94-95 т.2).

Позивач звертався до Департаменту державної виконавчої служби м.Києва (а.с.162-163 т.1, 96-97 т.2), Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (а.с.171-172 т.1, 107-108 т.2), а також до Міністерства юстиції України (а.с.164-165, 166-167, 169-170, 173 т.1, 98-99, 100-101, 103-104, 110 т.2) зі скаргами стосовно виконання рішень суду.

У результаті цього, листами Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України №Б-3176-25 від 06.03.2009 року, №20093-25 від 21.08.2009 року та №Б-11777-25 від 21.05.2009 року позивачу повідомлено про вжиті заходи за його скаргами від 03.02.2009 року, 13.04.2009 року та зверненнями щодо виконання рішень Октябрського районного суду м.Полтави (а.с.168, 174 т.1, 102, 11 т.2).

Як встановлено судом,що рішенням Європейського суду з прав людини «Нечепоренко та інші проти України» (за заявою №72631/10 та 249 інших заяв) від 24.10.2013 року оголошено прийнятними скарги заявників, наведених у Додатку 2 (у тому числі заява №1786/12 від 22.12.2011 року ОСОБА_1 за рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 24.09.2008 року), за пунктом 1 статті 6 і статтею 13 Конвенції та за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції щодо тривалого невиконання рішень, ухвалених на їхню користь, та щодо відсутності ефективних національних засобів юридичного захисту щодо цих скарг; постановлено, що було їх порушення, а також вирішено, що протягом трьох місяців держава-відповідач має виконати рішення національних судів, ухвалені на користь заявників, які залишаються невиконаними, та сплатити 2000 євро кожному як відшкодування матеріальної та моральну шкоду, а також компенсацію судових витрат (а.с.175-176 т.1).

Після цього, 05.11.2013 року ОСОБА_1 звернувся до Міністерства юстиції України із заявою щодо організації виконання рішення Європейського суду з прав людини від 24.10.2013 року щодо стягнення на його користь з держави Україна сатисфакції в сумі 2 (дві) тис. Євро; проведення перевірки скарги ОСОБА_1 та вжиття заходів реагування, спрямованих на виконання двох рішень суду від 13.07.2007 року, 24.09.2008 років за трьома виконавчими провадженнями ВП4454707, ВП11451373 та ВП 12951090 на загальну суму 25064 грн. (а.с.8-9, 10-12 т.1, 112-114, 118-119 т.2).

Також позивачем направлено на адресу Державної виконавчої служби України заяву від 23.11.2013 року про відкриття виконавчого провадження по рішенню Європейського суду з прав людини (а.с.14-15 т.1).

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження" від 21.04.1999 № 606-XIV (далі - Закон № 606-XIV, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом, в тому числі і судових, є завданням державної виконавчої служби.

Згідно зі статтею 11 Закону № 606-XIV державний виконавець зобов`язаний здійснити заходи, необхідні для своєчасного і повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Положеннями п.8 ч.1 ст. 49 Закону № 606-XIV унормовано, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Рішення Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" підлягають виконанню державною виконавчою службою відповідно до Закону № 606-XIV (п. 9 ч. 2 ст. 17 Закону № 606-XIV).

У відповідь на скаргу ОСОБА_1 Урядовим уповноваженим у справах Європейського суду з прав людини листом вих.№Б-17861-12.0.1/12762 від 11.12.2013 року повідомлено, що в провадженні відділу Державної виконавчої служби України перебуває виконавче провадження по виконанню рішення Європейського суду у справі «Нечепоренко та інші проти України», та постановою державного виконавця від 21.11.2013 року відкрито виконавче провадження ВП 40879159 (а.с.13, 16 т.1, 115 т.2).

Водночас, суд звертає увагу на те, що листом Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини №Б-17852/12.01 від 29.11.2013 року на заяву ОСОБА_1 від 05.11.2013 року щодо виконання вищевказаного рішення Європейського суду останньому було роз`яснено, що порушення, констатоване рішенням Європейського суду у справі «Нечепоренко та інші проти України» було встановлено внаслідок тривалого невиконання рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 24 вересня 2008 року, ухваленого на користь заявника. Відповідно в межах виконання даного рішення Європейського суду обов`язок держави щодо застосування заходів індивідуального характеру виникає лише стосовно рішення від 24 вересня 2008 року (а.с.120-121 т.2).

Не зважаючи на це, позивачем направлені до Державної виконавчої служби України заяви від 23.11.2013 року, 01.12.2013 року про виконання рішення Європейського суду з прав людини та двох рішень національного суду, а також скарга щодо необхідності здійснення належного контролю за правильністю, повнотою та своєчасністю виконання рішень державними виконавцями від 07.12.2013 року (а.с.17-20 т.1, 116-117, 122-123 т.2).

Щодо звернення ОСОБА_1 від 01.12.2013 року останньому листом Відділу примусового виконання рішень ДВС України від 26.12.2013 року на №Б-17246, Б-17639-613/16 надано відповідь, згідно з якою, серед іншого, повідомлено про те, що станом на час розгляду оригінал виконавчого листа по рішенню суду від 24.09.2008 року до відділу не надходив. Крім того, виконання рішення національного суду від 13.07.2007 року відповідно до вимог ст.21 Закону України «Про виконавче провадження» не відноситься до компетенції відділу. Додатково зазначено про те, що скарга заявника від 07.12.2013 року не відповідає вимогам ст.82 Закону, а тому розглянута в порядку, встановленому Законом України «Про звернення громадян» (а.с.21-22 т.1).

Також судом установлено, що згідно з постановою державного виконавця від 29.08.2014 року виконавче провадження ВП №40879159 з примусового виконання рішення Європейського суду з прав людини №72631/10, виданого 24.10.2013 року щодо стягнення 2000 євро з держави України на користь ОСОБА_1 закінчено у зв`язку з фактичним виконанням рішення суду в повному обсязі та перерахування Мін`юстом грошових коштів стягувачу згідно з платіжним дорученням №1033 від 20.01.2014 року у розмірі 21715,38 грн. (еквівалент 2000 Євро), платіжним дорученням №984 від 20.01.2014 року сплачена заборгованість за рішенням національного суду у розмірі 13013,50 грн., сплачена пеня 17,90 грн. (а.с.177-178 т.1).

Дана інформація підтверджується і копією листа Першого заступника Міністра юстиції України Севостьянової Н. №Б-1137/6, Б-1539/6 від 23.02.2015 року, яким позивачу повідомлено, що на виконання рішення Європейського суду з прав людини у справі «Нечепоренко та інші проти України», де ОСОБА_1 є одним із заявником, на його користь перераховані кошти у зазначених розмірах. Крім того, за виконавчими листами Октябрського районного суду м.Полтави від 14.08.2007 року №2-2003 та від 13.10.2008 року №2-3432 винесено постанови про закінчення виконавчих проваджень від 21.02.2008 року та від 23.12.2009 року, а виконавчі документи направлено до ліквідаційної комісії боржника (а.с.217 т.1, 30 т.2).

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивач до цього неодноразово звертався у різні інстанції зі зверненнями та скаргами на бездіяльність, протиправні дії посадових осіб органів ДВС Голосіївського району м.Києва та Департаменту ДВС Міністерства юстиції України від 05.11.2013 року, 20.01.2015 року - до Міністерства юстиції України (а.с.23-25 т.1, 112-114, 131-133 т.2), на які листами цього відомства від 05.11.2013 року та 23.05.2015 року надавались відповіді за результатами розгляду (а.с.27 т.1, 115, 134 т.2); до Генеральної прокуратури України - із заявами щодо вжиття заходів до стягнення в порядку регресу збитків, завданих державному бюджету України (а.с.145 т.1, 124, 125, 128, 163 т.2).

Додатково ОСОБА_1 за заявою від 05.02.2014 року та скаргами від 25.02.2014 року, 12.03.2014 року, які надійшли з Генеральної прокуратури України, Міністерством юстиції України повідомлялося, що після надходження матеріалів завершеного виконавчого провадження з виконання рішення Європейського суду з прав людини від 24.10.2013 року із підтвердженням здійснення грошових стягнень на користь заявників Міністерством будуть вжиті заходи з метою відшкодування збитків, завданих державному бюджету в передбаченому порядку та строки (а.с.126-127, 129-130 т.2).

Також листом від 27.03.2017 року позивача повідомлено про те, що Міністерством юстиції України до Генеральної прокуратури України було подано заяву від 21.02.2017 року №1742/9/25-17 про здійснення досудового розслідування та встановлення осіб, внаслідок дій або бездіяльності яких Європейським судом прийнято рішення проти України, з метою подання позову до винної особи (а.с.164-165, 166-167 т.2).

Отже, між сторонами виник спір, предметом якого є відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої фізичній особі незаконною бездіяльністю органів системи державної виконавчої служби України та Міністерства юстиції України щодо невиконання рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 13.07.2007 року.

Згідно з ч.2 ст.2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави.

Державу Україна в таких випадках представляє орган, який здійснює функції держави у цих правовідносинах.

Щодо заявлених вимог про стягнення грошових коштів як матеріальної шкоди, суд виходить з такого.

Відповідно до статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Вказана стаття регулює загальні підстави для відшкодування шкоди в межах позадоговірних (деліктних) зобов`язань. Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є: шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що законом не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен довести факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.

З наведеного вище випливає, що шкода є другою неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об`єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду.

Грошовий вираз майнової шкоди є збитками.

Відповідно до статті 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких зазнала особа у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Отже, відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб`єкта - правопорушника.

Заявлена позивачем сума до відшкодування матеріальної шкоди становить 12051,40 грн. та полягає, на думку позивача, у розмірі присудженого на його користь за рішенням суду боргу та індексації в зв`язку з інфляцією на період виконання рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 13.07.2007 року.

Відповідно до п.28 постанови Пленуму ВССУ №6 від 07.02.2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, статті 11 Закону "Про державну виконавчу службу", частини другої статті 87 Закону про виконавче провадження, а також з положень статей 1173, 1174 ЦК і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України. Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби.

Проте як було встановлено в судовому засіданні, що виконавче провадження було закінчено у зв`язку з ліквідацією юридичної особи-боржника, що унеможливлювало подальше проведення виконавчих дій органами ВДВС ,оскільки їх повноваження щодо проведення виконавчих дій скінчилися і не могли поширюватися на процес виконання рішення суду ліквідаційною комісією боржника. Будь-яких даних що виконавчий лист по справі за рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 13.07.2007 року повторно надходив до виконавчої служби і перебував на виконанні після 21.02.2008 року суду не надано, як і даних що позивач звертався до суду зі скаргою на дії державного виконавця в порядку виконання рішення суду.

Згідно з ч. 1, ч. 5 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, причинний зв`язок між протиправністю поведінки заподіювача шкоди і заподіяною шкодою.

Відповідачі у справі в своїх заперечень посилались на недоведеність позивачем належними і достатніми доказами складових відповідальності для відшкодування шкоди, а саме наявності протиправної бездіяльності настання наслідків у вигляді матеріальної та моральної шкоди, а також причинно-наслідкового зв`язку між ними.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких обставин позовні вимоги в частині виконавче провадження було закінчено у зв`язку з ліквідацією юридичної особи-боржника, що унеможливлювало подальше проведення виконавчих дій органами ВДВС ,оскільки їх повноваження щодо проведення виконавчих дій скінчилися і не могли поширюватися на процес виконання рішення суду ліквідаційною комісією боржника, відповіді на звернення позивача щодо неналежного виконання розглядались вчасно з наданням обґрунтованої відповіді.

Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною 2 ст.1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 статті передбачає наявність інших випадків передбачених законом.

Згідно з вимогами ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування.

Відповідно до положень ст.11 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» державні виконавці та інші працівники органів державної виконавчої служби, які є державними службовцями, призначаються на посади та звільняються з посад у порядку, встановленому Законом України «Про державну службу» з урахуванням особливостей, визначених законодавством.

Згідно з ч.1 ст.80 Закону України «Про державну службу» матеріальна та моральна шкода, заподіяна фізичним та юридичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державних службовців під час здійснення ними своїх повноважень, відшкодовується за рахунок держави.

Таким чином, при відшкодуванні моральної шкоди, завданої особі незаконними діями чи бездіяльністю працівників виконавчої служби, застосуванню підлягають положення загального законодавства про моральну шкоду, а саме: ст.56 Конституції України, ст.ст.23, 1167, 1173 ЦК України та стаття ст.80 Закону України «Про державну службу».

Частиною 1 ст.1174 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Так, відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 2 цієї статті встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Частиною 1 ст.23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до п.п.2,4 ч.2 цієї статті моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Стосовно факту бездіяльності посадових осіб органу державної виконавчої служби щодо невиконання рішення суду від 24.09.2008 року підтверджується як вищезгаданим рішенням національного суду, так і рішенням Європейського суду з прав людини - справа «Нечепоренко та інші проти України» від 24.10.2013 року, що не заперечував у судовому засіданні представник відповідачів, вказані обставини перевірялися про що було надано відповіді позивачу.

Однак, за рішенням Європейського суду з прав людини позивач уже отримав сатисфакцію відповідно до ст.1 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (тобто за порушення Конвенції) і повторного стягнення не передбачено.

Відповідно до п.7 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 14.03.2007 року) виконавче провадження підлягає закінченню у випадк у передачі виконавчого документа ліквідаційній комісії у разі ліквідації боржника - юридичної особи або арбітражному керуючому у разі визнання боржника банкрутом.

В той же час, як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи у їх сукупності і взаємному зв`язку, в даному позові вимоги позивача про відшкодування шкоди, спричиненої незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади є необгрунтованими, оскільки відповідно до зазначених вимог законодавства, чинного на момент вчинення виконавчих дій за виконавчими листами №2-2003/07 від 13 липня 2007 року та №2-3432 від 13 жовтня 2008 року, виданими Октябрським районним судом м.Полтави, державним виконавцем Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ ГТУЮ у місті Києві виконавчі провадження згідно з п.7 ст.37 Закону №606-XIV були закінчено, а виконавчі документи передано до ліквідаційної комісії, у зв`язку з ліквідацією боржника.

Тобто, вчинення виконавчих дій по цих виконавчих документах з початком ліквідаційної процедури щодо ВАТ «Українська перестрахувальна компанія «Гарант-Ре» не належало до повноважень уповноваженого органу ДВС взагалі, так і відповідачів зокрема, а тому не вбачається причинного зв`язку із шкодою, на яку вказує позивач, та діями чи бездіяльністю органів державної виконавчої служби в частині їх тривалого невиконання.

Крім того, позивач стверджує, що у зв`язку із тривалістю строку, протягом якого не виконуються рішення національного суду, чому сприяють неправомірні дії представників виконавчої служби, йому було спричинено моральну шкоду у розмірі 100000,00 грн.

Відповідно до положень ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Моральна шкода, відповідно до ст.1167 ЦК України, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Як зазначає в позові ОСОБА_1 , в результаті тривалого невиконання судових рішень, серед його знайомих, колег склалось враження про його неспроможність у вирішенні питань щодо поновлення справедливості та притягнення винних до відповідальності, підірвано віру в справедливість, що викликано надто тривалим невиконанням постановленого на користь позивача рішення. Внаслідок протиправної бездіяльності державних службовців системи Міністерства юстиції України позивач неодноразово, систематично знаходився на стаціонарному лікуванні в кардіологічному відділенні Полтавського обласного клінічного госпіталю інвалідів війни.

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.19995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» з відповідними доповненнями та змінами, роз`яснено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової шкоди) підлягають: наявність такої шкоди, протиправність дій її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Доказами, відповідно до приписів ст.76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За вимогами чинного процесуального законодавства, обставини зазначені позивачем на підтвердження вимог щодо наявності моральної шкоди мають бути підтверджені належними засобами доказування, за відсутності яких можна стверджувати про недоведеність позивачем факту завдання йому моральної шкоди.

Оцінивши наявні в справі докази, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факт заподіяння моральних чи фізичних страждань спричинених відповідачем, наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та наслідками, зазначеними ОСОБА_1 в позові, а тому не знаходить підстав для задоволення вимоги позивача про стягнення на його користь моральної шкоди.

Вимоги позивача щодо відсутності жодної організації та проведення роботи з перевірок, службових розслідувань за заявами та скаргами, по фактах протиправної бездіяльності державних службовців системи Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України також не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від зазначених вище вимог, спростовуються наявними у справі матеріалами, та з огляду на їх недоведеність належними і допустимими доказами позивачем.

Щодо вимог позову про визнання незаконними та протиправними дій Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м.Києва Головного територіального управління юстиції у м.Києві щодо знищення матеріалів виконавчого провадження ВП 4454707 та невнесення відомостей до Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, зобов`язання вчинити певні дії, суд вважає, що вони не ґрунтуються на вимогах Закону та не підлягають до задоволення, так як матеріали виконавчого провадження підлягали знищенню за закінченням строку їх зберігання та у зв`язку з відсутністю підстав для проведення подальших виконавчих дій.

Таким чином, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Міністерства юстиції України, Державного казначейства України, Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м.Києва Головного територіального управління юстиції у м.Києві є необґрунтованими і безпідставними, а отже задоволенню не підлягають, тому в задоволенні позову необхідно відмовити у повному обсязі.

Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення на його користь витрат на правову допомогу.

Частиною 1 ст.133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, а згідно п.1 ч.3 цієї статті до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

За змістом ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою правовою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи втрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Беручи до уваги, що у задоволенні позову відмовлено, а тому і вимоги про стягнення на витрат на професійну правничу допомогу також не підлягають задоволенню.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_1 (а.с.39 т.1), тому судовий збір з нього не стягується, та відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору суд вважає необхідним віднести за рахунок держави.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.12, 13, 81, 259, 263-265, 273, 268, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Міністерства юстиції України, Державного казначейства України, Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м.Києва Головного територіального управління юстиції у м.Києві про визнання бездіяльності неправомірною та стягнення грошових коштів - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду через Октябрський районний суд м. Полтави шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через відповідний суд, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Представник позивача: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідачі:

Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, адреса: вул.Городецького, 13, м.Київ, 01001.

Міністерство юстиції України, вул.Городецького, 13, м.Київ, 01001.

Представник Черненко Яніна Олегівна, адреса: вул . Соборності, 45, м.Полтава , 36014 .

Державне казначейство України, адреса: вул . Бастіонна, 6, м.Київ, 01014.

Голосіївський районний відділ державної виконавчої служби м.Києва Головного територіального управління юстиці у м.Києві, адреса: вул.Ломоносова, 22/15, м.Київ, 03022.

За участі прокуратури Полтавської області, адреса: вул.1100-річчя Потави,7, м.Полтава 36000.

Повний текст рішення виготовлено 26.07.2019 року.

Суддя Октябрського

районного суду м.Полтави Троцька А.І.