РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2019 року Київський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Лях М.Ю.,

при секретарі Хомінської Т.В.,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представник відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) про поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Харкова з позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 в порядку поділу майна подружжя просив визнати за ним право власності на Ѕ частину будинку АДРЕСА_2 та припинити право власності на Ѕ частину цього будинку відповідача ОСОБА_2 , визнати за ним право власності на Ѕ частину земельної ділянки, площею 0,1000 га, що знаходиться в АДРЕСА_2 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та припинити право власності на Ѕ частину цієї земельної ділянки відповідача ОСОБА_2 , вирішити питання про розподіл судових витрат.

В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що з 26.02.1998 року він перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішення Київського районного суду м. Харкова від 07.02.2019 року. За час шлюбу вони придбали будинок, розташований за адресою: . АДРЕСА_2 , який було оформлено на відповідача ОСОБА_2 . Вказаний будинок був розташований на неприватизованій земельній ділянці 12000 кв. АДРЕСА_3 ., яка в подальшому була приватизована, видано державний акт на земельну ділянку площею 0,1000 га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. У зв`язку з не досягненням згоду щодо добровільного поділу вказаного майна з відповідачем, звернувся до суду з позовною заявою про поділ майна подружжя.

Відповідач ОСОБА_2 надала відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, в обґрунтування відзиву зазначає, що дійсно за договором купівлі-продажу від 10.06.2005 року вона придбала у власність житловий будинок житловою площею 19,9 кв.м., загальною площею 48,3 кв.м., розташований у АДРЕСА_2 . Однак вказаного будинку вже не існує, оскільки на його місці збудовано інший двохповерховий будинок, який на теперішній час не прийнятий в експлуатацію, тобто він є самочинним будівництвом. У вказаному будинку проживає позивач, а вона разом дітьми вимушена проживати за іншою адресою, де вимушена виймати в оренду житло, оскільки іншого місця проживання не має, оскільки позивач чинить перешкоди для проживання в ньому неї з дітьми в цьому будинку. Також зазначила, що наданий позивачем висновок про вартість майна житлового будинку (домоволодіння), розташованого за адресою: АДРЕСА_2 проведений без візуального обстеження, а вихідні дані були отримані на підставі документації та інформації отриманої з попереднього технічного паспорту, що був виготовлений 06.06.2005 р., тобто у період оформлення купівлі старого будинку, тобто не відображає дійсного становища. Щодо поділу земельної ділянки, посилаючись на постанову Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 року №7 вказує, що земельна ділянка була отримана нею в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану нею частку із земельного фонду.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 30.05.2019 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 04.07.2019 року закрито підготовче засідання, призначене судовий розгляду у справі.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив позовну заяву в повному обсязі на підставах, викладених в ній. Зазначив, що дійсно перебуваючи у шлюбі ними було придбано будинок, 30-х років будівництва, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , який мав знос 69%, не зовсім придатний для проживання через незадовільний технічний стан, у зв`язку з чим ним на місці старого будинку з дотриманням габаритних розмірів попереднього будинку було розпочато будівництво нового будинку задля можливого проживання на цьому місці. Як вказує позивач, будівництво відбувалось без технічної документації, безпосередньо ним, з дотримання габаритних розмірів попереднього будинку, з надбудовою другого поверху. Зазначає, що вказаний будинок до теперішнього часу, не введений в експлуатацію, у нього відсутні будь-які документи на вказаний двоповерховий будинок, питання введення будинку в експлуатацію не має можливості займатися через відсутність у нього правовстановлюючих документів на попереднє домоволодіння, а також земельну ділянку, оскільки оригінали документів знаходяться у відповідача, яка не займається процедурою введення його в експлуатацію. За вказаних обставин, вирішив у такий спосіб визначити та встановити належну йому частку в цьому спірному майні шляхом звернення до суду з позовною заявою про поділ спільного майна подружжя, що буде одночасно виступати гарантією у разі продажу спірного майна у майбутньому для рівноцінного поділу грошових коштів.

В судовому засіданні відповідач та її представник, яка діє на підставі перевірених судом повноважень, заперечували проти заявлених позовних вимог, які не визнали в повному обсязі. Зазначили, що на теперішній час відсутній об`єкт спору будинок АДРЕСА_2 , який придбавався сторонами в період шлюбу, оскільки вказаний будинок знесений та на його місці побудований зовсім інший двоповерховий ний будинок, який має зовсім інший вигляд, габаритні розмірі та конфігурацію. Вказаний будинок є самочинним будівництвом, не введений в експлуатацію, на нього відсутні будь-які правовстановлюючі документи. На теперішній час в ньому проживає лише позивач, оскільки через фізичний та психологічний тиск вона не може там проживати разом з дітьми, у зв`язку з чим вимушена винаймати в оренді інше житло. Зазначила, що пропонувала продати вказане домоволодіння, розподілив у нотаріуса під час вчинення правочину порівну грошову суму, що буду слугуватиме гарантіє дотримання рівних часток, на які вони зможуть придбати інше житло, проте маючи покупців на цей об`єкт позивач заперечував проти запропонованого варіанту, не надававши свою згоду та, відповідно, доступу до будинку. Займатися введенням в експлуатацію новозбудованого будинку вона не має фінансової можливості через скрутне матеріальне становище, вимушена витрачатися гроші на оренду приміщення для її проживання з дітьми, самостійно займається їх матеріальним забезпеченням. Окрім цього, зазначає, що земельна ділянка була приватизована нею для обслуговування будинку, якого на теперішній час фізично не існує, а розмір новозбудованого будинку, його форма, зайнята площа та інші будівельно-технічні показники не співпадають з первинними показниками, які враховувалися під час видачі державного акту на земельну ділянку. У зв`язку з чим, враховуючи відсутність на час припинення спільного ведення господарства наявного будинку, який було придбано нею, з урахуванням положень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 року № 7 вказана земельна ділянка, будучи отриманою у власність шляхом приватизації вважається особистою приватною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши доводи, викладені позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог та заперечення викладені у відзиві відповідача, дослідивши матеріали справи в їх системному взаємозв`язку приходить до наступного.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України.

Судом встановлено, що сторони з 26.02.1998 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Київського районного суду м. Харкова від 07.02.2019 року (арк. справи 35).

Згідно Договору купівлі-продажу серії ВСС №461900, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Руденко О.Є., вбачається, що відповідач ОСОБА_2 10.06.2005 року за 38 250,00 грн. придбала у власність житловий будинок номер АДРЕСА_2 АДРЕСА_2 . Вказаний дерев`яний житловий будинок літ.А-1, житловою площею 19,9 кв.м., загальною площею 48,3 кв.м. та надвірні будівлі: сарай літ. В, вбиральня літ. Д, літня кухня літ. Б, льох літ. Г, огорожа №1-3, розташовані на земельній ділянці площею 1200 кв.м. Продавці засвідчили, що земельну ділянку, на якій розташовано будинок, не приватизовано (арк. справи 10-11).

Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 29.06.2005 року право власності на будинок, з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_2 . зареєстровано за ОСОБА_2 (арк. справи 12).

Згідно копії державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 вбачається, що право власності на земельну ділянку розташовану у АДРЕСА_2 з цільовим призначенням: обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд належить ОСОБА_2 (арк. справи 36-37).

Зі змісту оцінку земельної ділянки (кадастровий номер: НОМЕР_4 ) від 06.03.2019 року, проведеної на замовлення позивача ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 є власником земельної ділянки розташованої за адресою АДРЕСА_2 , у частці 1/1, площа - 10 сот., призначення будівництво та обслуговування жилого будинку, господ. будівель і споруд. Наявність будівель, споруд, поліпшень, багаторічних насаджень: літня кухня ні; погріб так; баня (сауна) ні; літній душ ні; басейн ні; господарська будівля для худоби, птиці, сарай так; гараж ні; вбиральня так; теплиця ні; колодязь ні; огорожа ні; асфальтове покриття ні;багаторічні насадження ні; телефонізація ні; теплопостачання ні; інших ні (арк. справи 15-31).

Відповідно до звіту про оцінку майна житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 від 06.03.2019 року, проведеної на замовлення позивача ОСОБА_1 , оцінюваний об`єкт належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 10.06.2005 року. Технічна характеристика об`єкта : призначення об`єкту нежитлова будівля, поверховість будівлі 1 поверхове, площа приміщення 48,30 кв.м., фундамент дерев`яні ст., стіни,перегородки дерево, перекриття в будинку дерево, кровля м`яка, підлога глина, отвіри дерев`яні. В процесі оцінки візуальне обстеження об`єкта здійснено не було, вихідні дані були отримані на підставі документації та інформації, отриманої від Замовника, тобто ОСОБА_1 (арк. справи 39-49).

Звертаючись до суду з позовом, позивач просив визнати за ним право власності на Ѕ частину будинку АДРЕСА_2 та припинити право власності на Ѕ частину цього будинку відповідача ОСОБА_2 , визнати за ним право власності на Ѕ частину земельної ділянки, площею 0,1000 га, що знаходиться в АДРЕСА_2 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та припинити право власності на Ѕ частину цієї земельної ділянки відповідача.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч.ч.3, 4 ст.368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Конструкція норми ст. 60 Сімейного кодексу України свідчить про презумпцію спільного права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанова Верховного Суду колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 липня 2018 року у цивільній справі № 308/11958/14-ц).

В судовому засіданні встановлено та не заперечувалось сторонами, що у 2005 році відповідач ОСОБА_2 придбала у власність дерев`яний житловий будинок номер АДРЕСА_2 з надвірними будівлями, житловою площею 19,9 кв.м., загальною площею 48,3 кв.м. розташований на земельній ділянці площею 1200 кв.м., що підтверджується Договором купівлі-продажу серії ВСС №461900 від 10.06.2005 року, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Руденко О.Є.

У 2007 році ОСОБА_2 була передана безоплатно в порядку приватизації у приватну власність земельна ділянка, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 .

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться в п.18-2 постанови «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ « від 16 квітня 2004 року № 7, окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя. Оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Отже, оскільки спірна земельна ділянка набута ОСОБА_2 у власність, хоча і в період шлюбу, але шляхом приватизації, така земельна ділянка є особистою, приватною власністю останнього, а тому як самостійний об`єкт майна не підлягає поділу між подружжям. Суд може виділити у власність особі, яка не є власником земельної ділянки, частину земельної ділянки у разі поділу (виділу частки) будинку, що розташований на цій земельній ділянці. Разом з тим, установлено, що будинок, який був придбаний подружжям у 2005 році, в подальшому знесений, і було розпочато будівництво нового будинку, який введений в експлуатацію не був. Зазначені обставини сторонами не заперечуються.

Відповідно до ч.2 ст.331 Цивільного кодексу України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком в юридичному розумінні, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, та зважаючи на те, що новостворене нерухоме майно не набуло статусу житлового будинку (не прийнято в експлуатацію), приймаючи до уваги відсутність на час розгляду справи в суді предмету спору (спірного будинку, придбаного сторонами за договором купівлі-продажу від 24.06.2005 року) відсутні підстави для визнання новозбудованого житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними присадибними спорудами об`єктом спільної сумісної власності.

За таких обставин, враховуючи, що позивач не є власником частини будинку, який розташований на земельній ділянці, цільовим призначенням якої є саме обслуговування житлового будинку суд відмовляє в задоволення позовних вимог в цій частині за недоведеністю та необґрунтованістю, оскільки суд може виділити у власність особі, яка не є власником земельної ділянки, частину земельної ділянки у разі поділу (виділу частки) будинку, що розташований на цій земельній ділянці. За таких обставин, за результатами судового розгляду справи судом не встановлено підстав для задоволення позовних вимог, у зв`язку з чим у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 слід відмовити за недоведеністю.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 60, 63, 69-71 Сімейного Кодексу України, ст. 368, 372 ЦК України, ст.81, 259, 263, 264, 265 ЦПК України,, ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя відмовити.

В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частину судового рішення. Повний текст виготовлено 24 липня 2019 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1

Відповідач: ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1

Суддя -