Постанова

Іменем України

26 червня 2019 року

м. Київ

справа № 520/3228/16-ц

провадження № 61-14525св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Ступак О. В.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О.,Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 вересня 2016 року у складі судді Огренич І. В. та рішення Апеляційного суду Одеської області від 23 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Таварткіладзе О. М., Гірняк Л. А., Дрішлюка А. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У березні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову зазначило, що 03 серпня 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № ODXRF810580107, за умовами якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 4 825,50 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 5,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач погодився на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом на заяві. У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором станом на 19 лютого 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 53 144,00 грн, яка складається з: 11 430,82 грн -заборгованість за процентами за користування кредитом; 641,76 грн - заборгованість за комісією за користування кредитом, 41 072,22 грн - пеня. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20 травня 2011 року з відповідача стягнуто на користь банку заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 28 463,28 грн, а тому заборгованість відповідача перед банком з урахуванням стягнутої заборгованості за кредитним договором та штрафів відповідно до умов договору станом на 19 лютого 2019 року складає 26 415,60 грн.

З огляду на вищевикладене ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути із ОСОБА_1 на свою користь 26 415,60 грн заборгованості за кредитним договором та сплачений судовий збір у розмірі 1 378,00 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 08 вересня 2016 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 03 серпня 2007 року № ODXRF810580107 у розмірі 9 332,48 грн, з яких: 641,76 грн - заборгованість за комісією за користування кредитом; 8 690,72 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором (за рік). В іншій частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. Вирішено питання щодо судового збору.

Ухвалюючи указане рішення, суд першої інстанції виходив із того, що із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20 травня 2011 року вже стягнуто заборгованість за кредитним договором від 03 серпня 2007 року № ODXRF810580107, а також того, що до вимог про стягнення неустойки (штраф, пені) застосовується позовна давність тривалістю в один рік, та дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог банку.

Не погоджуючись з указаним рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, ПАТ КБ «ПриватБанк», у вересні 2016 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 23 лютого 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 вересня 2016 року в частині задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за комісією за користування кредитом у сумі 641,76 грн скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким відмовлено у задоволенні цих позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк». В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Указане рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції не дослідив усіх обставин цієї справи, зокрема те, що заборгованість за комісією за користування кредитом у сумі 641,76 грн виникла у відповідача станом на 23 січня 2009 року, тобто ще до першого звернення банку до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором у 2011 році. Проте у 2011 році банк не заявляв вимог про стягнення із відповідача вже існуючої та той час заборгованості за комісією в сумі 641,76 грн. Вперше з такими вимогами банк звернувся лише у березні 2016 року, тобто через 7 років після її виникнення і через 04 роки та 10 місяців після ухвалення Київським районним судом м. Одеси рішення від 20 травня 2011 року, яке не стосувалося стягнення заборгованості за комісією. Таким чином, у суду першої інстанції були всі підстави для застосування строків загальної позовної давності (3 роки) до вимог про стягнення заборгованості за комісією в сумі 641,76 грн. Суд першої інстанції обґрунтовано застосував позовну давність до пені, обмежившись стягненням заборгованості за пенею за 12 календарних місяців, що передували зверненню банку до суду із цим позовом.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги

У квітні 2017 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 вересня 2016 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 23 лютого 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила суд скасувати оскаржувані судові рішення в частині задоволення позовних вимог банку та закрити провадження у справі.

В іншій частині, тобто стосовно інших позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», рішення апеляційного суду не оскаржується, тому не перевіряється судом касаційної інстанції на предмет законності й обґрунтованості.

Касаційна скарга мотивована тим, що банк звернувся до суду із позовом до заявника поза межами встановленого законом строку позовної давності, тому висновки судів першої та апеляційної інстанцій про наявність підстав для стягнення із неї заборгованості за кредитним договором у вигляді пені є помилковими та суперечать висновкам Верховного Суду України, які викладені у постанові від 11 лютого 2015 року у справі № 6-240цс14.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано матеріали справи із Київського районного суду м. Одеси та надано строк для подачі заперечень на касаційну скаргу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену цивільну справу передано Верховному Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 червня 2019 року провадження № 61-14525ск18 призначено судді-доповідачеві Гулейкову І. Ю.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_1 .

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню із таких підстав.

Судом встановлено, що 03 серпня 2007 року ОСОБА_1 уклала із Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», кредитний договір, оформлений заявою № ODXRF810580107.

За умовами цього договору відповідач отримала кредит у розмірі 4 825,50 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 5,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення до 03 лютого 2009 року включно.

На порушення умов договору ОСОБА_1 належним чином не виконувала взяті на себе зобов`язання, у зв`язку з чим у неї виникла заборгованість у розмірі 28 463,28 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20 травня 2011 року з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором від 03 серпня 2007 року № ODXRF810580107 у розмірі 28 463,28 грн, з яких: 4 059,44 грн - заборгованість за кредитом, 12 103,55 грн - заборгованість за відсоткам за користування кредитом, 10 468,71 грн - пеня, 500,00 грн - штраф (фіксована частина), 1 331,58 грн - штраф (процентна складова).

У березні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» повторно звернулося до суду та посилаючись на те, що ОСОБА_1 продовжує ухилятись від виконання зобов`язань і заборгованість за кредитом не погашає, просило стягнути із відповідача заборгованість за кредитом, без урахування суми, присудженої згідно із зазначеним рішенням суду, у розмірі 26 415,60 грн та судовий збір у розмірі 1 378,00 грн.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтями 525 та 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» у частині стягнення із ОСОБА_1 пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором в межах року, який передував зверненню банку із позовом, у розмірі 8 690,72 грн, суд першої інстанції, з висновками якого у цій частині погодився й суд апеляційної інстанції, вважав установленим та доведеним факт існування указаної заборгованості ОСОБА_1 перед банком.

Такий висновок суду є помилковим, ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права, якими врегульовано такі правовідносини, з огляду на наступне.

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Отже, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України, відповідно до приписів її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема, коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

У цій справі сторони строк договору окремо не визначили, а погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання. Так, відповідно до кредитного договору терміном закінчення кредитування є 03 лютого 2009 року. Повернення кредиту та сплату відсотків відповідач мав здійснювати щомісячними платежами, оплачуючи позивачу з 23 по 28 число кожного місяця кошти у розмірі 370,74 грн (щомісячний платіж) упродовж строку кредитування. Тобто сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання.

Отже, у межах строку кредитування до 03 лютого 2009 року відповідач повинен був повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними платежами до 28 числа кожного місяця. Починаючи з 04 лютого 2009 року відповідач був зобов`язаний незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18.

Разом з тим звернення з позовом про стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Якщо за рішенням про стягнення кредитної заборгованості чи звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, то кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Таким чином, право позивача на нарахування пені за несвоєчасність виконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором припинилося зі спливом строку кредитування - 04 лютого 2009 року, і починаючи із зазначеної дати ПАТ КБ «ПриватБанк» не мало права здійснювати указані нарахування.

Крім того, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20 травня 2011 року із ОСОБА_1 вже стягнуто заборгованість за кредитним договором.

Отже, позовні вимоги банку до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості не підлягають задоволенню у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Суди попередніх інстанцій зазначеного не врахували та дійшли помилкового висновку про часткове задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», а тому рішення судів попередніх інстанцій не можна вважати законними і обґрунтованими.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Таким чином, оскаржувані судові рішення підлягають частковому скасуванню із ухваленням нового рішення у відповідній частині.

Розподіл судових витрат

Відповідно до статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновок щодо суті касаційної скарги, позивач зобов`язаний відшкодувати відповідачу понесені судові витрати за подання касаційної скарги у розмірі 1 653,60 грн.

Керуючись статтями 141, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 вересня 2016 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 23 лютого 2017 року скасувати в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором та ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 в частині вимог про стягнення пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором відмовити.

В іншій частині рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 вересня 2016 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 23 лютого 2017 року залишити без змін.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 1 653,60 грн.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО. В. Ступак
Судді:І. Ю. Гулейков
А. С. Олійник
С. О. Погрібний
Г. І. Усик