Дата документу 18.07.2019 Справа № 335/6675/13-ц
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 335/6675/13Головуючий у 1-й інстанції Апаллонова Ю.В. Повний текст ухвали складено 27.05.2019 року.
Пр. № 22-ц/807/2366/19Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Маловічко С.В., Полякова О.З.

за участі секретаря Остащенко О.З.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 травня 2019 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність Головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Запорізькій області Юлдашева Андрія Алішеровича, заінтересована особа ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», ОСОБА_3

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищезазначеною скаргою (а.с. 1-6), в якій просив:

- поновити строк звернення до суду,

- визнати неправомірною бездіяльність головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Запорізькій області головного державного виконавця А.А. Юлдашева щодо тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 виконаної на підставі ухвали від 02.07.2013р. Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя справа № 335/6675/13-ц провадження 6/335/800/2013,

- скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 виконаної головним державним виконавцем А.А.Юлдашевим Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Запорізькій області на підставі ухвали від 02.07.2013р. Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя справа № 335/6675/13-ц провадження №6/335/800/2013,

- зобов`язати головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Запорізькій області А.А.Юлдашева направити подання до Адміністрації державної прикордонної служби України із зняття особи (боржника) ОСОБА_1 з контролю.

Скарга обґрунтовується тим, що ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя № 335/6675/13- ц від 02.07.2013 подання державного виконавця задоволено та тимчасово обмежено право виїзду за межі України ОСОБА_1 до виконання ним зобов`язань за виконавчими листами № 2-1201/10, виданими 23.03.2010 Хортицьким районним судом м. Запоріжжя та виконавчим листом № 2/0814/1627/2011, виданим 08.11.2012 Ленінським районним судом м. Запоріжжя.

Інформація про виконавче провадження: станом на 10.04.2019р. виконавче провадження закінчено на підставі п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (повернення виконавчого документу стягувачу). виконавчий документ було повернуто 12.06.2013 року стягувачеві згідно відповіді № 5792-3-03,4 від 11.04.2019р. (отримано 17.04.2019р.) начальника відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Запорізькій області О.С.Клименко.

10.04.2019 року ОСОБА_1 подав до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Запорізькій області заяву - скаргу про скасування заходів щодо тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України застосованих на підставі ухвали від 02.07.2013р. Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя справа № 335/6675/13-ц провадження №6/335/800/2013. ОСОБА_1 17.04.2019 року отримав відповідь №5792-3-03,4 Відділу, підписана 11.03.2019 року на заяву - скаргу від 10.04.2019р.

Начальник Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГТУЮ в Запорізькій області О.С.Клименко не змінив рішення про скасування заходів щодо тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, тому заявник, посилаючись на те, що доказів ухилення боржника від виконання судового рішення немає, звернувся до суду із скаргою.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Апаллонову Ю.В. (а.с.24).

Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 25) провадження за скаргою у цій справі відкрито.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 травня 2019 року (а.с. 57-59) скаргу ОСОБА_1 у цій справі залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при її постановленні, боржник ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 61-86) просив ухвалу суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги скарги на дії/бездіяльність державного виконавця про припинення обмеження виїзду ОСОБА_1 за межі України, виконаного на підставі ухвали від 02.07.2013р. Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя справа № 335/6675/13-ц.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» від 29.12.2017 року №452/2017 ліквідовано зокрема: Апеляційний суд Запорізької області та утворено Запорізький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Запорізьку область з місцезнаходженням у місті Запоріжжі.

Указом Президента України № 297/2018 від 28.09.2018 «Про переведення суддів» судді Апеляційного суду Запорізької області переведені до Запорізького апеляційного суду, який почав роботу з 05 жовтня 2018 року.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кочеткову І.В. та Маловічко С.В. (а.с. 88).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 21 червня 2019 року (а.с. 97), справу призначено до апеляційного розгляду (а.с. 99).

Учасники цієї справи не скористались своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу у цій справі.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

В автоматизованому порядку у цій справі суддею Поляковим О.З. замінено суддю Кочеткову І.В. у зв`язку із тривалою відпусткою останньої (а.с. 95-96).

У судове засідання 18 липня 2019 року належним чином повідомлені апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи (а.с. 107-108, 112-113) головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень УДВС Головного управління юстиції у Запорізькій області Юлдашев А.А. та представник заінтересованої особи ВАТ «Райффайзен Банк Аваль не з`явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

В силу вимог ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

За змістом ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції має бути розглянута протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажними причини неявки у дане судове всіх учасників цієї справи, що не з`явились, і на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України ухвалив розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю останніх за присутністю боржника ОСОБА_1 , представника останнього - адвоката Плюта О.А. (а.с.81) та заінтересованої особи - ОСОБА_3 .

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення всіх учасників цієї справи, що з`явились, у тому числі стягувача ОСОБА_3 , який у категоричній формі заперечував проти задоволенні апеляційної скарги боржника у цій справі, посилаючись на безпідставність останньої, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цієї справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга боржника ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

В силу вимог ст. 258 ч. 1 п. 1 ЦПК України судовими рішеннями є ухвали.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, залишаючи без задоволення вищезазначену скаргу боржника у цій справі, керувався ст. ст. 2, 10-13, 259, 260, 450, 451 ЦПК України та виходив із того, що правові підстави для задоволення скарги боржника у цій справі відсутні.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції, вважає їх правильними, а ухвалу суду першої інстанції такою, що постановлена з додержанням вимог закону, є правильною та законною.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що на виконанні у Відділі примусового виконання рішень управління ДВС ГУЮ у Запорізькій області перебувало зведене виконавче провадження з примусового виконання:виконавчих листів № 2-1201/10, виданих 23.03.2010 Хортицьким районним судом м. Запоріжжя, про стягнення в солідарному порядку з фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ТОВ «САМХІТА» на користь ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» суму заборгованості за кредитними договорами у розмірі 6779257,78 грн., суму судового збору у розмірі 1700,00 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у сумі 250,00 грн.; виконавчого листа №2/0814/1627/2011, виданого 08.11.2012 Ленінським районним судом м. Запоріжжя, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики: основний борг у сумі 704129,95 грн., проценти за користування позикою у сумі 327420,43 грн. та понесені судові витрати на оплату судового збору у розмірі 3219,00 грн.

Державним виконавцем відповідно до п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції закону, що діяв на момент вчинення виконавчих дій) у процесі здійснення вищезазначеного зведеного виконавчого провадження, у зв`язку з тим, що боржник ухилявся від виконання зобов`язань, покладених на нього рішеннями судів, звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя із поданням щодо тимчасового обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України - до виконання ним зобов`язань за рішенням судів.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя №335/6675/13- ц від 02.07.2013 (копія а.с. 11-12) подання державного виконавця задоволено та тимчасово обмежено право виїзду за межі України ОСОБА_1 до виконання ним зобов`язань за виконавчими листами № 2-1201/10, виданими 23.03.2010 Хортицьким районним судом м. Запоріжжя та виконавчим листом № 2/0814/1627/2011, виданим 08.11.2012 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя.

12.06.2013 року державним виконавцем в порядку п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (повернення виконавчого документа стягувану) (в редакції закону, що був чинний на момент вчинення виконавчих дій), тобто у зв`язку із тим, що у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними вищезазначені виконавчі провадження завершено, про що було винесено постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 12.06.2013 року.

Відповідно до п. 11.4 Розділу XI Інструкції з організації примусового виконання рішень (в редакції на час повернення виконавчого документа стягувачу), у разі виконання боржником відповідних зобов`язань, у тому числі зі сплати аліментів, а також у зв`язку із закінченням виконавчого провадження державний виконавець виносить відповідну постанову, копія якої підлягає обов`язковому направленню до Адміністрації Державної прикордонної служби України для своєчасного зняття особи (боржника) з контролю.

Отже, на час повернення виконавчого документа стягувачу обов`язку державного виконавця одночасного зняття обмеження у праві виїзду за межі України, чинне на той час законодавством не передбачало, виконавче провадження було завершено, однак не закінчено (ст. 49 Закону), а тому бездіяльності державним виконавцем допущено не було (відповідь виконавчої служби а.с. 47-48).

Аналогічні приписи містяться і в п. 4 Розділу XIII Інструкції з організації примусового виконання рішень (в редакції на час звернення заявника до ДВС зі скаргою, тобто на 10.04.2019 року), згідно до якого, тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України особи знімається у разі винесення виконавцем постанови про: закінчення виконавчого провадження на підставі пунктів 1-3, 5-7, 9-12, 14, 15 частини першої статті 39 Закону (закінчення виконавчого провадження); скасування тимчасового обмеження у праві виїзду особи з України - у разі погашення заборгованості зі сплати періодичних платежів у повному обсязі.

Судом першої інстанції також було правильно встановлено, що заявник помилково ототожнює поняття «повернення виконавчого документа стягувачу» і «закінчення виконавчого провадження», які регулюють різними статтями Закону і мають різні юридичні наслідки .

Враховуючи положення ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», (в редакції закону, що був чинний на момент вчинення виконавчих дій) повернення виконавчого документа стягувачу не означає закінчення (закриття) виконавчого провадження і не тягне за собою наслідків у вигляді неможливості розпочати його знову та не позбавляє стягувача права повторно звернутися до органу державної виконавчої служби за виконанням судового рішення протягом встановлених законом строків.

Таким чином, ураховуючи вимоги п. 4 Розділу XIII Інструкції з організації примусового виконання рішень та Закону України «Про виконавче провадження», судом першої інстанції було правильно встановлено, що підстав для зняття встановленого Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя обмеження боржника у праві виїзду за межі України, в межах вищезазначеного зведеного виконавчого провадження на час винесення державним виконавцем постанови про повернення виконавчого документа стягувачу не було, так як виконавче провадження не закінчувалося, а виконавчий документ повертався стягувачу.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції правильно вважав, що підстав для зняття встановленого Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя обмеження боржника у праві виїзду за межі України не було як на момент винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, так і не існує на час розгляду скарги, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що державним виконавцем бездіяльність, про яку йдеться у скарзі, допущена не була і державний виконавець не порушив вимог законодавства.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що заявник у скарзі фактично висловлює свою незгоду із ухвалою суду від 02.07.2013 року, якою ОСОБА_1 тимчасово обмежено право виїзду за межі України, такі ж доводи містить і заява-скарга до ВПВРУ від 10.04.2019 року, однак зазначена ухвала на теперішній час є чинною та в судовому порядку не скасована і законність її ухвалення не може бути предметом розгляду скарги, поданої в порядку розділу VII ЦПК України до суду першої інстанції. Незгода із цією ухвалою може бути предметом апеляційного перегляду.

Протоколом № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, який ратифіковано Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997р., у статті 2 передбачено, що кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

При цьому, розглядаючи скаргу, суд першої інстанції правильно врахував такий принцип цивільного судочинства як «виконуваність рішення суду» та ст. 14 ЦПК України, в якій визначені ознаки обов`язковості судових рішень. Крім того, виконання судового рішення - є елементом справедливого судового розгляду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Виконання судового рішення, відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26.06.2013 року по справі № 1-7/2013, є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2004 року по справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43)

У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Півень проти України» заява №56849/00, 29 червня 2004 року, суд дійшов висновку, що відповідно до українського законодавства саме на державній виконавчій службі лежить обов`язок належно, у повному обсязі і без затримок виконувати рішення суду, що передбачає вжиття всіх необхідних заходів, які передбачені законом і повинні привести до виконання рішення.

Згідно із ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При вирішенні справи судом першої інстанції правильно зазначено, що судові рішення відносно боржника ОСОБА_1 ухвалені у 2010 та 2012 роках, однак ОСОБА_1 не надав суду доказів того, що зобов`язання з примусового виконання виконавчих листів на теперішній час виконані.

До того ж, ст. 451 ЦПК України встановлює, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Згідно із частинами 5-7 ст. 441 ЦПК України суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

Заява в порядку ст. 441 ЦПК України ОСОБА_1 до суду не подавалася, а заявник звернувся до суду із скаргою у порядку розділу VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень» і заявив вимогу про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, яка не може бути задоволена у межах скарги на бездіяльність державного виконавця з огляду на предмет скарги та приписи ст. 451 ЦПК України.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно із ст. 451 ЦПК України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, про те, що оскільки ОСОБА_1 не обґрунтував належними та допустимими доказами своє клопотання, рішення суду про стягнення боргу ним не виконується та матеріали справи протилежного не містять, посилання заявника на те, що він, будучи працездатною особою, не працевлаштувався і має наміри працювати лише за кордоном, не має будь-якого правового значення для зазначеної скарги на бездіяльність державного виконавця, бездіяльність державним виконавцем допущена не була, оскільки він діяв в межах повноважень, тому суд першої інстанції правильно не вбачав жодних правових підстав задоволення скарги боржника у цій справі та відмовив у задоволенні останньої у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги боржника ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 дублюють доводи скарги боржника у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.

Ці доводи не спростовують фактичних обставин, правильно встановлених судом першої інстанції на час постановлення оскаржуємої ухвали у цій справі, є безпідставними, не ґрунтуються на законі та належних, допустимих доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а ґрунтуються на припущеннях, що суперечить вимогам ст. 81 ч. 6 ЦПК України.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості ухвали суду першої інстанції у цій справі в межах апеляційної скарги ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 .

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Однак, докази, передбачені ст. 367 ч. 3 ЦПК України у цій справі відсутні, та стороною боржника апеляційному суду не надані.

Судова практика іншого суду в іншій господарській справі за участю інших осіб, додана боржником до його апеляційної скарги у цій справі (а.с. 83-86) не має значення для вирішення цієї справи судом.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги боржника ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , як особи, яка подала апеляційну скаргу у цій справі, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, постановлена з додержанням вимог ЦПК України.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування ухвали суду першої інстанції у цій справі або ж її зміни.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови ОСОБА_1 у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом, у тому числі у вигляді судового збору у розмірі 384,20 грн. (а.с. 92), сплаченого ним при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду у цій справі.

Керуючись ст. ст. 12, 141, 367-368, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 травня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 19.07.2019 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Маловічко С.В.Поляков О.З.