Провадження №22-ц/812/1023/19
ПОСТАНОВА

Іменем України

25 липня 2019 року м. Миколаїв

справа № 486/1084/18

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Данилової О.О., Шаманської Н.О.,

із секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рогач Вадим Вікторович, приватний нотаріус Южноукраїнського міського нотаріального округу Дмитрієва Валентина Володимирівна, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Д`яченка Станіслава Олександровича на рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області ухвалене 22 квітня 2019 року, під головуванням судді Далматової Г.А. у приміщенні цього суду, повний текст судового рішення складено 26 квітня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири.

Позивач зазначав, що в квітні 2015 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. 21 квітня 2015 року ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області у справі № 486/580/15-ц частково задоволено його заяву про забезпечення позову та серед іншого накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , заборонивши відповідачу ОСОБА_2 вчиняти будь-які дії щодо відчуження майна. На виконання вищевказаної ухвали суду державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Южноукраїнського міського управління юстиції 24 травня 2015 року винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження та вказане обтяження було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (індексний № 36778700, номер запису про обтяження 9484410). 16 червня 2015 року рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області у справі № 486/580/15-ц позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в сумі 2548746грн.98коп. та судовий збір у сумі 3654 грн. 11 серпня 2015 року видано виконавчий лист. На виконання вищевказаного рішення 21 серпня 2015 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Южноукраїнського міського управління юстиції була винесена постанова про накладення арешту на все майно, що належить відповідачу, заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна (ВП № 48421839).

Як вказав позивач, при ознайомленні з матеріалами виконавчого провадження він дізнався, що державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Храбан С.І. на підставі постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 12 листопада 2015 року у справі № 626/103826/15 припинено обтяження, накладене постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Южноукраїнського міського управління юстиції від 24 квітня 2015 року. Між тим, відповідно до листа цього суду від 17.02.2016 року така справа у провадженні суду не перебувала, що, на думку позивача, свідчить про незаконність скасування заходів забезпечення.

Крім того, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу у м. Києві Рогач В.В. 30 грудня 2015 року припинено право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 в зв`язку із її продажом ОСОБА_3 .

В подальшому за договором купівлі-продажу від 26 червня 2018 року ОСОБА_3 продала спірну квартиру ОСОБА_4 .

Позивач вказував, що рішення суду про стягнення з ОСОБА_2 боргу за договором позики не виконано, боржник знаходиться у розшуку, майно у нього відсутнє, оскільки з метою ухилення від виконання зобов`язань перед позивачем він його відчужив. Отже, внаслідок укладання вищевказаних договорів купівлі-продажу реальне виконання рішення суду про стягнення боргу є неможливим, оскільки відсутнє майно боржника на яке можливо звернути стягнення в рахунок погашення боргу, а тому це порушує його права стягувача .

Посилаючись на те, що спірні договори з відчуження квартири були укладені під час існування обтяження щодо розпорядження цією квартирою, вчиненого саме в інтересах позивача, просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений від 30 грудня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також визнати недійсним договір купівлі-продажу цієї квартири, укладений від 26 червня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , з підстав, передбачених ст. 215, ч. 1 ст. 203 ЦК України.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 22 квітня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Д`яченко С.О.- посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неправильне встановлення обставин справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове - про задоволення позову. Апелянт вказував, що суд не врахував доведеність умисного ухилення боржника ОСОБА_2 від виконання зобов`язання та помилково посилався на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові № 535/578/16-ц від 26 листопада 2018 року, оскільки обставини тієї справи не є тотожними з обставинами даної справи. Зазначав про неналежну оцінку судом того факту, що укладення оспорюваних договорів стало можливим внаслідок скасування обтяження, проведеного на підставі судового рішення, яке фактично не ухвалювалось, а тому не можна вважати обтяження нечинними. Також, на думку апелянта, обставини справи свідчать про обізнаність ОСОБА_2 щодо наявності заборони відчуження належного йому майна. Зокрема, відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державна реєстрація припинення обтяження проводиться на підставі заяви обтяжувача, яку він зобов`язаний подати самостійно або на письмову вимогу боржника чи іншої особи, права якої порушено через наявність таких реєстраційних записів. Оскільки стягувач ОСОБА_1 та органи ДВС з такими заявами державного реєстратора не зверталися, то з заявою про припинення обтяження міг звернутися виключно ОСОБА_2 або уповноважена ним особа. Припинення обтяження спірної квартири було зареєстровано 29 грудня 2015 року і вже наступного дня - 30 грудня 2015 року - квартира була ОСОБА_2 продана ОСОБА_3 .

Також апелянт зазначав, що висновки суду про те, що відповідач ОСОБА_4 є добросовісним набувачем майна, не мають правового значення для вирішення даного спору, тому що у даному спорі позивач, який не є ані власником, ані суб`єктом іншого речового права на спірне майно, обрав способом захисту своїх прав та інтересів визнання правочину недійсним в порядку статті 215 ЦК України.

Відповідачі правом на відзив на апеляційну скаргу не скористалися.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції представник позивача - адвокат Д`яченко С.О. - підтримав доводи і вимоги апеляційної скарги.

Представник відповідача ОСОБА_4 - адвокат Уколов М.І. - просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 та треті особи - приватні нотаріуси Рогач В.В. і Дмитрієва В.В . в судове засідання не з`явилися.

Ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 18 лютого 2016 року у справі № 486/580/15-ц оголошено розшук ОСОБА_2 , у зв`язку з чим відповідно до вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України він викликався до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.

Відповідачці ОСОБА_3 неодноразово направлялися повідомлення про дату, час і місце розгляду справи за її останньою відомою адресою, проте вони повернулися до суду з відміткою про відсутність особи за місцем проживанню, хоча саме за цією адресою відповідачка отримувала повістки про виклик до суду першої інстанції (т. 1 а.с. 127,145, т. 2 а.с. 5, 20) та ухвалу апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження з копією апеляційної скарги (т. 2 а.с. 122). Про зміну свого місця проживання, (перебування, знаходження) ОСОБА_3 не повідомляла, а тому відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128, ч. 1 ст. 131 ЦПК України вона є належно повідомленою про розгляд справи.

Від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Рогач В.В. надійшла заява з клопотанням розглянути справу за його відсутності.

Відповідно до зворотного поштового повідомлення приватний нотаріус Южноукраїнського міського нотаріального округу Дмитрієва В.В. про дату, час і місце розгляду справи належним чином сповіщена (т. 2 а.с. 193), про причину неявки не повідомила.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і підтверджуються матеріалами справи, що ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 21.04.2015 року у справі № 486/580/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики забезпечено позов шляхом накладення арешту на майно, що належить ОСОБА_2 , а саме, квартиру АДРЕСА_1 , квартиру АДРЕСА_2 , торгівельний павільйон № АДРЕСА_3 , автомобіль "Range Rover", 2014 р.в., державний номер НОМЕР_1 . На виконання вказаної ухвали державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Южноукраїнського міського управління юстиції 24.04.2015 року була винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, постановою держвиконавця від 11.06.2015 року виконавче провадження закінчено у зв`язку з виконанням рішення про забезпечення позову у повному обсязі (т. 1 а.с.16-18, 28). Вказане обтяження було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про обтяження 9484410) (т. 1 а.с. 24-25).

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 16 червня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в сумі 2548746грн.98коп. та судовий збір у сумі 3654 грн. 11 серпня 2015 року видано виконавчий лист. На виконання вищевказаного рішення 21 серпня 2015 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Южноукраїнського міського управління юстиції у виконавчому провадженні № 48421839 була винесена постанова про накладення арешту на все майно, що належить відповідачу, заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна. Вказане обтяження було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про обтяження 10907261) (т. 1 а.с. 11-15, 21).

30 грудня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу у м. Києві Рогач В.В. за реєстровим № 2427.

З документів, пов`язаних з нотаріальним посвідченням вказаного договору, наданих приватним нотаріусом Рогач В.В., вбачається, що на момент укладення договору у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були відсутні відомості стосовно обтяження відчужуваної квартири, а також належного ОСОБА_2 іншого нерухомого майна (т. 1 а.с.171-208).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 29 грудня 2015 року державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Храбан С.І. на підставі постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 12 листопада 2015 року у справі № 626/103826/15 припинено обтяження, накладене постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Южноукраїнського міського управління юстиції від 24 квітня 2015 року (т. 1 а.с.19-20).

Разом із тим, Окружний адміністративний суд м. Києва у листі від 17.02.2016 року надав інформацію про відсутність у провадженні суду справи з № 626/103826/15 та зазначив про неможливість ідентифікації справи за наданими реквізитами (т. 1 а.с. 44).

Відсутнє таке судове рішення і у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

За вказаними фактами за заявою державного виконавця ВДВС Южноукраїнського міського управління юстиції Соколенко Г.В. від 16 лютого 2016 року Южноукраїнським відділенням поліції Первомайського відділу поліції ГУ Національної поліції в Миколаївській області було відкрито кримінальне провадження № 0000110 за ч. 1 ст. 388 КК України (т. 2 а.с. 224-225). Рішення у кримінальному провадженні дотепер не прийнято.

26 червня 2018 року ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Южноукраїнського міського нотаріального округу Дмитрієвою В.В. за реєстровим № 784, продала квартиру АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 98-103).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 26.11.2018 року у справі № 535/578/16-ц, обов`язковою умовою визнання недійсності договору відчуження нерухомого майна, на яке накладено обтяження, навіть за умови, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень відсутні дані щодо наявності такого обтяження, є обізнаність продавця щодо заборони відчуження цього майна та передбачення ним негативних наслідків у випадку звернення стягнення на майно у випадку примусового виконання рішення суду. Проте, належних доказів ухилення ОСОБА_2 від виконання рішення суду шляхом вчинення певних дій суду не надано.

Також суд виходив з того, що ОСОБА_4 є добросовісним набувачем квартири, а застосування реституції почергово до усіх спірних правочинів відчуження майна позбавить добросовісного набувача гарантій дотримання його прав, закріплених у статті 388 ЦК України. Отже, обраний позивачем спосіб захисту інтересу позивача, не є належним у випадку продажу майна третім особам, оскільки у разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК України, що відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові №203/1796/16-ц від 06.02.2019 року. До того ж, інтереси позивача можуть бути захищені не тільки шляхом компенсації за рахунок спірної квартири, а й за рахунок іншого майна, на яке було накладено арешт.

Проте колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції з огляду на нижчевикладене.

Так, з листа Южноукраїнського міського відділу ДВС ГТУЮ у Миколаївській області від 12.06.2019 р. № 4689 щодо примусового виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу за договором позики та матеріалів виконавчого провадження вбачається, що вказане рішення боржником не виконувалося. Державним виконавцем постановою від 16 листопада 2015 року оголошено у розшук належний ОСОБА_2 автомобіль "Land Rover Range Rover", 2014 р.в., державний номер НОМЕР_1 . Проте згідно інформації ГУ Національної поліції України в Миколаївській області вказаний автомобіль 25 листопада 2015 року був знятий з обліку співробітниками ВДАІ Дарницького РУ ГУУМВС у м. Києві та перереєстровано на іншого власника. Право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 припинено в зв`язку із укладанням 30 грудня 2015 року між ним та ОСОБА_3 договору купівлі-продажу квартири. Іншого майна чи коштів боржника, на яке можливо звернути стягнення, виконавцем не виявлено. Ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 18.02.2016 року ОСОБА_2 оголошено у розшук (т. 1 а.с.32-33, 41-43, 45).

Інше майно, на яке ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 21.04.2015 року у справі № 486/580/15-ц був в порядку забезпечення позову накладений арешт - квартира АДРЕСА_2 і торгівельний павільйон АДРЕСА_3 - взагалі не належали ОСОБА_2 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 2 а.с. 137-139).

За такого, колегія суддів не може погодитися із висновком суду першої інстанції щодо можливості захистити інтереси позивача за рахунок іншого майна, на яке в порядку забезпечення позову було накладено арешт.

Також колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про обрання позивачем неналежного способу захисту.

Так, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою для його недійсності (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно із частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв`язку із вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

Правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції згідно положень ЦК України наділені не лише сторона (сторони) такого правочину, але й інші, треті особи, які не є сторонами такого правочину, однак мають статус «заінтересованих осіб» (статті 215, 216 ЦК України), тобто на час розгляду справи судом не були стороною правочину, не мають права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендують на те, щоб майно в натурі було передано їм у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який вони мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає у тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26 листопада 2018 року у справі № 535/578/16-ц.

Таким чином, не можна вважати правильним висновок суду першої інстанції про обрання позивачем неналежного способу захисту, оскільки статтею 388 ЦК України встановений речово-правовий механізм прав захисту власника спірного майна або суб`єкта іншого речового права на це майно. Між тим позивач не є такою особою.

Звертаючись з позовом про визнання недійсними спірних договорів купівлі-продажу позивач вважав, що правовим наслідком такої недійсності є повернення сторін до попереднього становища з метою забезпечення виконання рішення суду у справі, у рамках якої було вжито заходи забезпечення.

Отже, захист інтересів позивача у даному спорі є можливим саме із застосуванням правового механізму, передбаченого статтею 215 ЦК України і таке не суперечить правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 26 листопада 2018 року у справі № 535/578/16-ц, оскільки вона стосується інших правовідносин - захисту прав власника майна.

Відповідно до частини першої статті 178 ЦК України об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої у порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, за умови, що вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.

Однак, ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області у справі № 486/580/15-ц від 21 квітня 2015 року та винесеної на її підставі постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Южноукраїнського міського управління юстиції 24 травня 2015 року оборотоздатність квартири АДРЕСА_1 було обмежено.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 29 грудня 2015 року державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Храбан С.І. на підставі постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 12 листопада 2015 року у справі № 626/103826/15 припинено обтяження, накладене постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Южноукраїнського міського управління юстиції від 24 квітня 2015 року (т. 1 а.с.19-27).

Разом із тим, ухвала Южноукраїнського міського суду Миколаївської області у справі № 486/580/15-ц від 21 квітня 2015 року про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно ОСОБА_2 є дотепер чинною, оскільки застосовані судом заходи забезпечення позову у передбачений законом спосіб не скасовано.

До того ж, Окружний адміністративний суд м. Києва у листі від 17.02.2016 року надав інформацію про відсутність у провадженні суду справи з № 626/103826/15 та зазначив про неможливість ідентифікації справи за наданими реквізитами (т. 1 а.с. 44). Відсутнє таке судове рішення і у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

На виконання судового рішення у справі № 486/580/15-ц про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу 21 серпня 2015 року у виконавчому провадженні № 48421839 державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Южноукраїнського міського управління юстиції була вдруге винесена постанова про накладення арешту на все майно, що належить відповідачу, заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна.

Вказане обтяження дотепер не припинено і є чинним, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25.07.2019 року (т. 2 а.с. 223).

Частиною першою статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За нормами частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 124 Конституції України (в редакції, що діяла на час постановлення судом ухвали про забезпечення позову, аналогічний припис закріплено у ст. 129-1 Конституції України у діючій редакції) визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України 2004 року поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, у тому числі для запобігання потенційним труднощам щодо подальшого виконання такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача (заявника).

Зазначені обмеження суд установлює в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України 2004 року, стаття 155 ЦПК України у діючій редакції).

Такий висновок суду відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленому у постанові від 05 червня 2018 року № 14-149цс18.

За такого, правочин щодо відчуження майна, яке перебуває під забороною відчуження на підставі судового рішення може бути визнано недійсним за позовом заінтересованої особи, незалежно від наявності реєстрації такого обтяження, про що неодноразово зазначалось як Верховним Судом України, так і Верховним Судом, зокрема, у постанові Верховного Суду від 26.11.2018 року у справі № 535/578/16-ц.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 , оскільки спірні договори укладені з порушенням закону, адже на момент їх укладення діяла заборона на відчуження квартири АДРЕСА_1 . Матеріально- правовий інтерес позивача, який не є стороною оспорюваних договорів, полягає у тому, щоб майно, яке відчужене за цим договором, залишалось у ОСОБА_2 , який має перед позивачем невиконане зобов`язання з виконання судового рішення, на забезпечення яких була арештована вказана квартира.

Отже, оспорювані договори суперечать інтересам держави і суспільства, які полягають у дотриманні конституційного принципу обов`язковості судових рішень, та порушують інтереси позивача, а тому підлягають визнанню недійсними.

Як вбачається з матеріалів реєстраційної справи щодо припинення обтяження від 29.12.2015 року саме ОСОБА_2 звернувся до державного реєстратора із заявою про скасування обтяження, надавши постанову Окружного адміністративного суду м. Києва (т. 2 а.с. 203-211). Викладене свідчить про обізнаність ОСОБА_2 про існування обтяження квартири АДРЕСА_1 .

До того ж, відповідно до викладеної у постанові Верховного Суду України від 22 травня 2019 року у справі № 404/3108/16-ц правовій позиції необізнаність відповідачів щодо існування ухвали про забезпечення позову не має правового значення, оскільки недодержання сторонами правочину в момент його вчинення вимог частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсності. А тому той факт, що на момент укладення оспорюваних правочинів відповідачам не було відомо про існування заборони на таке відчуження та у відповідному державному реєстрі були відсутні відомості про обтяження відчужуваного майна не може слугувати підставою для висновку про відсутність такого обмеження і про можливість вільно розпоряджатися нерухомим майном, яке було об`єктом забезпечення вимог кредитора.

Отже, рішення суду першої інстанції відповідно до приписів ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення - про задоволення позову.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що порушення інтересів позивача, що є підставою його звернення до суду з даним позовом, відбулося саме внаслідок дій відповідача ОСОБА_2 , який ухиляється від виконання судового рішення на користь позивача, то колегія суддів вважає за необхідне саме з ОСОБА_2 стягнути на користь ОСОБА_1 відшкодування судового збору за позовну заяву та апеляційну скаргу в загальному розмірі 3 524 грн. 00 коп. (1409грн. 60коп. + 2114грн. 40коп.).

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу, подану представником ОСОБА_1 - адвокатом Д`яченком Станіславом Олександровичем, задовольнити.

Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 22 квітня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажі квартири АДРЕСА_1 , укладений 30 грудня 2015 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу у м. Києві Рогач В.В. за реєстровим № 2427.

Визнати недійсним договір купівлі-продажі квартири АДРЕСА_1 , укладений 26 червня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Южноукраїнського міського нотаріального округу Дмитрієвою В.В. за реєстровим № 784

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 3 524 грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий В.В Коломієць

Судді: О.О. Данилова

Н.О. Шаманська

Повний текст постанови складено 26 липня 2019 року