Постанова

Іменем України

11 липня 2019 року

м. Київ

справа № 733/1460/15-ц

провадження № 61-26067 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Кривцової Г. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

відповідач - ОСОБА_7 ,

третя особа - Ічнянська міська рада Чернігівської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 21 жовтня 2015 року у складі судді Головченко М. М. та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 28 березня 2017 року у складі колегії суддів: Страшного М. М., Євстафієва О. К., Шарапової О. Л.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2015 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_7 , третя особа - Ічнянська міська рада Чернігівської області, про зобов`язання вчинити певні дії.

Позовна заява мотивована тим, що у квітні 2015 року відповідач самовільно захопив земельну ділянку, яка є дорогою (проїздом) загального користування.

Захоплена земельна ділянка розташована на території Ічнянської міської ради Чернігівської області між земельними ділянками ОСОБА_1 та ОСОБА_7 по АДРЕСА_1 .

Відповідач переорав дорогу, яка слугує під`їздом до земельних ділянок позивачів, його дії призвели до обмеження їхніх прав на вільне користування земельними ділянками особливо на весні та восени, оскільки даний район знаходиться в низині і дуже часто затоплюється.

Позивачі неодноразово зверталися до відповідача з проханням відновити проїзд загального користування та привести його до попереднього стану, однак він не реагував, посилаючись на те, що є власником даної земельної ділянки.

Ураховуючи викладене, позивачі просили суд зобов`язати ОСОБА_7 не чинити перешкод у користуванні земельною ділянкою, яка є дорогою (проїздом) загального користування, що слугує під`їздом до їхніх земельних ділянок.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 21 жовтня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_7 не чинити перешкод у користуванні земельною ділянкою, що є дорогою (проїздом) загального користування, яка розташована на території Ічнянської міської ради Чернігівської області між земельними ділянками ОСОБА_1 по АДРЕСА_2 та ОСОБА_7 по АДРЕСА_1 .

Зобов`язано ОСОБА_7 відновити дорогу (проїзд) загального користування та привести її до попереднього стану для проїзду автотранспорту.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач самовільно захопив частину земельної ділянки загального користування, яка слугує проїзною частиною дороги, якою користуються позивачі на законних підставах.

Зазначене доведено, у тому числі й комісією Ічнянської міської ради Чернігівської області та іншими письмовими доказами.

Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 01 грудня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 задоволено.

Рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 21 жовтня 2015 року скасовано та відмовлено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у задоволенні позовних вимог.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 квітня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 задоволено частково.

Рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 01 грудня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 28 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 відхилено, а рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 21 жовтня 2015 року залишено без змін.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Суд апеляційної інстанції виходив із того, що висновки і мотиви, з яких скасовані рішення судом касаційної інстанції є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи. При цьому, рішення суду першої інстанції ухвалене на підставі повно з`ясованих обставин справи, відповідно до норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та з додержанням норм процесуального права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга ОСОБА_7 на рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 21 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 28 березня 2017 року, у якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 вересня 2017 року поновлено строк на касаційне оскарження, відкрито касаційне провадження у справі № 733/1460/15-ц, витребувано справу з Ічнянського районного суду Чернігівської області.

Статтею 388 ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 частини першої Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У червні 2019 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду справу № 733/1460/15-ц передано судді-доповідачу.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_7 користується земельною ділянкою відповідно до наявного державного акта на право власності на земельну ділянку площею 0,13 га по АДРЕСА_1 . Судові рішення ухвалені з порушенням статті 41 Конституції України та статті 317 ЦК України.

Судами попередніх інстанцій не встановлено фактичних обставин справи від яких залежить правильне вирішення спору, не дано належну оцінку наявним у матеріалах справи доказам, зокрема висновку земельно-технічної експертизи № 27-16 від 02 лютого 2017 року, яким встановлено, що використовувана ним земельна ділянка не призвела до захоплення земель загального користування, змісту державного акта на право власності його на земельну ділянку та акта обстеження земельної ділянки від 14 травня 2015 року, де зазначено, що межі його земельної ділянки на місцевості не встановлені та рекомендовано звернутися до проектної організації для проведення робіт по встановленню меж земельної ділянки. Відсутність меж свідчить про те, що висновки судів зроблені на припущеннях, суди передчасно дійшли висновків про те, що він переорав дорогу загального користування.

Суд апеляційної інстанції, встановивши, що між земельними ділянками ОСОБА_1 та ОСОБА_7 проходить дорога загального користування для проїзду автотранспорту, порушив державні будівельні норми.

Суди, посилаючись на висновки з топографічної карти м. Ічня, помилково встановили наявність проїзду між його та ОСОБА_1 земельними ділянками.

Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу

У листопаді 2017 року від ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 надійшли заперечення на касаційну скаргу, у якій зазначено, що саме генеральний план населеного пункту визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункті, а земельні ділянки зобов`язані використовуватись виключно у відповідності до генерального плану населеного пункту, розробленого у 1991 році.

Генеральним планом чітко визначено, що проїзна частина в АДРЕСА_1, яка є предметом спору, є дорогою (грунтовою дорогою) земель загального користування Ічнянської міської ради Чернігівської області, яку жителі використовують для доступу до своїх земельних ділянок та під час паводків, як доступ до дороги з твердим покриттям.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_7 відповідно до державного акта є власником земельної ділянки, розміром 0.13 га, для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_1 .

Зі схеми даної земельної ділянки, а також з кадастрового плану земельної ділянки, яка належить ОСОБА_1 , установлено, що між її земельною ділянкою та земельною ділянкою ОСОБА_7 є землі Ічнянської міської ради Чернігівської області(проїзд), тобто землі загального користування.

14 травня 2015 року комісією Ічнянської міської ради Чернігівської області у складі директора КП «Архітектура Ічнянщини» Градунова Ю. А. , спеціалістів І категорії Ічнянської міської ради Чернігівської області Пітеля Ю. О. та Коваленка О. М. проводилось обстеження земельної ділянки по АДРЕСА_1 , про що складено відповідний акт, та встановлено, що між земельними ділянками ОСОБА_1 та ОСОБА_7 була польова дорога, яку жителі по АДРЕСА_1 використовували для під`їзду до підогородників, однак ОСОБА_7 її переорав, мотивуючи це тим, що проїзд знаходився на його земельній ділянці.

Міська рада неодноразово пропонувала ОСОБА_7 виготовити технічну документацію для встановлення меж земельної ділянки та прив`язати її до системи координат, на що відповідач не погоджувався.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_7 підлягає залишенню без задоволення.

Встановлено й убачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Відповідно до частини першої та четвертої статті 83 ЗК України передбачено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам, сіл, селищ, міст є комунальною власністю. До земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність належать: землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).

Статтею 91 ЗК України встановлено, що власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства.

Згідно з частиною другою статті 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо).

Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю і власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; застосування інших, передбачених законом способів.

Згідно до статті 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» генеральний план населеного пункту - містобудівна документація, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту.

Суб`єктами містобудування є органи виконавчої влади, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи (стаття 4 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Згідно зі статтею 5 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» вимоги містобудівної документації є обов`язковими для виконання всіма суб`єктами містобудування.

Відповідно до частини першої статті 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 58 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до частин першої, третьої та четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною першою статті 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню під час ухвалення судового рішення.

Згідно з актом обстеження земельної ділянки по АДРЕСА_1 . Ічня від 14 травня 2015 року, що проведений комісією у складі директора КП «Архітектура Ічнянщини» Градунова Ю. А. , спеціалістів І категорії Ічнянської міської ради Чернігівської області Пітеля Ю. О. та Коваленка О. М. , встановлено, що між земельними ділянками ОСОБА_1 та ОСОБА_7 була дорога, яку жителі АДРЕСА_1 використовували для під`їзду для підогородників і яку ОСОБА_7 переорав, мотивуючи тим, що спірний проїзд знаходиться на його земельній ділянці згідно державного акта. З цього ж акта убачається, що ОСОБА_7 не погоджувався на виготовлення технічної документації для встановлення меж земельної ділянки та прив`язки її до системи координат.

Встановлено, що у генеральному плані, розробленому та затвердженому у 1991 році з терміном дії до 31 грудня 2015 року, визначена земельна ділянка є дорогою (грунтовою дорогою) земель загального користування Ічнянської міської ради Чернігівської області, яку жителі масиву використовують для доступу до своїх земельних ділянок та під час весняних і дощових паводків, як доступ до дороги з твердим покриттям.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив зі встановленого факту самовільного захоплення відповідачем частини земельної ділянки загального користування, яка слугує проїзною частиною дороги, чим створюються перешкоди у здійсненні позивачами права вільно користуватися своїми земельними ділянками.

Відповідно до частини четвертої статті 338 ЦПК України 2004 року висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог статей 303, 304, 338 ЦПК України 2004 року перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх належним чином, навівши відповідні мотиви. Крім цього, судом виконано вимоги ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 квітня 2016 року, якою справу було направлено на новий апеляційний розгляд.

Таким чином, суди попередніх інстанцій повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212, 303, 304, 315 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що судами не надано належних висновків земельно-технічній експертизі № 27-16 від 02 лютого 2017 року, якою встановлено, що фактично використовувана ним земельна ділянка не призвела до захоплення земель загального користування, не приймаються до уваги, оскільки у висновку також зазначено, що фактична площа земельної ділянки не відповідає площі земельної ділянки згідно з державним актом, як і конфігурація.

Крім того, з урахуванням вимог частини шостої статті 147, статті 212 ЦПК України 2004 року, висновок експертизи оцінюється судом лише у сукупності з іншими доказами, враховуючи їх взаємний зв`язок і жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 418 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 21 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 28 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Г. В. Кривцова