Ухвала

26 липня 2019 року

м. Київ

справа № 295/16526/18

провадження № 61-14004ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Грушицького А. І., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Богунського районного суду міста Житомира від 04 квітня 2019 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 10 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Богунського району департаменту соціальної політики Житомирської міської ради, Головного управління Державної казначейської служби України в Житомирській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом, у якому, з урахуванням заяви від 22 грудня 2018 року просив визнати дії Управління соціального захисту населення Богунського району департаменту соціальної політики Житомирської міської ради (далі - Управління) по нарахуванню та виплаті компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги, протиправними; відшкодувати за рахунок Державного бюджету України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на його користь 1 228,50 грн завданої матеріальної та 10 000 грн моральної (немайнової) шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що Управління безпідставно здійснювало виплату його сестрі ОСОБА_2 , яка у січні 2016 року оформила договір по догляду за їх батьком - ОСОБА_3 , проте такі функції не виконувала у зв`язку із виїздом за межі України. На його звернення Управління відмовляло у проведенні перевірки щодо встановлення факту відсутності ОСОБА_2 , повідомивши про необхідність подати відповідні документи йому. У зв`язку з тим, що він є особою з інвалідністю II групи, сам потребує часткового догляду та доглядав за батьком, який є особою з інвалідністю І групи, він подав такі документи Управлінню тільки у травні 2016 року. Однак, у виплаті коштів за січень-червень 2016 року йому відповідачем відмовлено, з огляду на те, що кошти за цей період були перераховані ОСОБА_2 Виплату коштів останній припинено лише 03 червня 2016 року та пред`явлено до неї позов про повернення безпідставно отриманих коштів. Вважає, що Управління заборгувало йому кошти за соціальні послуги, починаючи з січня по червень 2016 року в сумі 1 228,50 грн.

Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 04 квітня 2019 року, яке залишено без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 10 липня 2019 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

19 липня 2019 року ОСОБА_1 за допомогою засобів поштового зв`язку звернувся із касаційною скаргою до Верховного Суду на рішення Богунського районного суду міста Житомира від 04 квітня 2019 року тапостанову Житомирського апеляційного суду від 10 липня 2019 року в указаній вище справі.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Ціна позову у даній справі становить 11 228,50 грн, яка станом на 01 січня 2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921 * 100 = 192 100).

Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд) згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі. У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб (п. 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків не встановлено, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богунського районного суду міста Житомира від 04 квітня 2019 року тапостанову Житомирського апеляційного суду від 10 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Богунського району департаменту соціальної політики Житомирської міської ради, Головного управління Державної казначейської служби України в Житомирській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя А. І. Грушицький