Постанова

Іменем України

25 липня 2019 року

м. Київ

справа № 593/1145/15-ц

провадження № 61-31028св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Калараша А. А., Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 22 червня 2017 року у складі судді Шміло В. І. та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 29 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Шевчук Г. М., Міщія О. Я., Ткача О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про стягнення коштів.

Позов обґрунтовано тим, що 13 березня 2014 року між позивачем та ПАТ «Укрсоцбанк» укладено договір банківського рахунку, згідно з яким банк відкрив йому поточний рахунок в Євро та зобов`язався надавати послуги з розрахунково-касового обслуговування, відповідно до умов договору, правил обслуговування банківських поточних рахунків фізичних осіб, відкритих в банку та вимог чинного законодавства.

13 березня 2014 року позивачем внесено на вказаний рахунок 40 000,00 Євро і доручено відповідачу здійснити перерахування цих грошей в Республіку Ірландія для бенефіціара ОСОБА_1 , що підтверджується платіжним дорученням в іноземній валюті від 13 березня 2014 року. На підставі поданих документів відповідач перерахував банку бенефіціара «Ulster Bank» належні йому 40 000,00 Євро для отримувача ОСОБА_1

20 березня 2014 року на відкритий позивачем рахунок повернуто без виконання перераховані для ОСОБА_1 кошти, із суми повернутих 40 000,00 Євро на рахунок зараховано лише 10 833,36 Євро, іншу частину відповідач, посилаючись на постанову Національного банку України від 14 листопада 2013 року № 453 «Про зміну строків розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів і запровадження обов`язкового продажу надходжень в іноземній валюті» здійснив примусовий продаж валюти, яка перевищує 150 000,00 грн.

Оскільки вказаною постановою не передбачено обов`язковий продаж на міжбанківському ринку України надходження в іноземній валюті, що надійшли як повернуті без виконання, тому відповідач безпідставно провів продаж частини його коштів у розмірі, що перевищує еквівалент 150 000,00 грн та видав йому замість повернутих коштів в Євро еквівалент у гривнях у розмірі 411 562,50 грн, чим завдав йому збитків у розмірі 273 926,46 грн.

З урахуванням зазначеного ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача збитки у розмірі 273 926,36 грн, 110 392,37 грн інфляційних втрат, три проценти річних у сумі 8 938,26 грн та 1 000,00 грн витрат на оплату правової допомоги.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Справа переглядалася судами неодноразово.

Рішенням Бережанського районного суду від 22 червня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 29 серпня 2017 року, в позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, мотивовано тим, що відповідно до статті 8 Правил обслуговування банківських поточних рахунків фізичних осіб, відкритих у ПАТ «Укрсоцбанк», затверджених рішенням правління банку від 24 липня 2007 року, які є невід`ємною частиною договорів банківського рахунку, укладених із позивачем від 13 березня 2014 року за № НОМЕР_1 та за № НОМЕР_2 , банк не несе відповідальність за невиконання платіжного доручення, виконання якого здійснювалося через іноземний банк, та не було прийняте таким банком до виконання з причини невідповідності платіжного доручення нормам чинного законодавства країни знаходження такого банку, або якщо такий платіж віднесений до заборонених. З огляду на відсутність вини з боку банка щодо переказу коштів, вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення судів першої та апеляційної інстанцій, у якій просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

22 вересня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 .

У листопаді 2017 року до суду касаційної інстанції надійшли заперечення ПАТ «Укрсоцбанк» на касаційну скаргу ОСОБА_1 .

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 червня 2019 року вказану справу призначено судді-доповідачеві Петрову Є. В .

Згідно із статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційну скаргу мотивовано тим, що про неможливість завершення платежу зі сторони банку позивача повідомлено не було, а 09 квітня 2014 року з метою з`ясування причин невиконання платежу він звернувся до банку, де дізнався про невиконаний платіж та про часткове зарахування коштів на його рахунок у гривні.

Пунктом 3 постанови Правління Національного банку України № 453, чинної на час виникнення спірних правовідносин, встановлено вимогу щодо обов`язкового продажу на міжбанківському валютному ринку України надходжень із-за меж України в іноземній валюті на користь фізичних осіб у сумі, що дорівнює або перевищує в еквіваленті 150 000,00 грн за місяць. Уповноважений банк зобов`язаний попередньо зараховувати кошти, які надходять із-за меж України за переказами на користь фізичних осіб в іноземній валюті, на окремий аналітичний рахунок балансового рахунку 2909 «Інша кредиторська заборгованість за операціями з клієнтами банку».

Вказана вимога поширюється на міжнародні перекази, які надходять на користь фізичних осіб в іноземній валюті. Разом з тим, позивач ініціював переказ власних коштів в іноземній валюті за кордон, однак він не був завершений через незарахуванню суми переказу на рахунок отримувача. Повернення без виконання переказу внаслідок незарахування іноземним банком переказу, здійсненого позивачем, не є коштами, які надійшли із-за меж України за переказом на користь позивача як фізичної особи в іноземній валюті.

Суди першої та апеляційної інстанцій проаналізували причину повернення грошових коштів, не звернувши уваги на позовні вимоги, обгрунтовані неправомірними діями банку щодо перерахунку грошових коштів у гривневий еквівалент.

Суд апеляційної інстанції здійснив посилання на Правила обслуговування банківських поточних рахунків фізичних осіб, відкритих у ПАТ «Укрсоцбанк», не дослідивши при цьому факт ознайомлення позивачем з такими Правилами у відповідній редакції.

Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу

Заперечення ПАТ «Укрсоцбанк» на касаційну скаргу ОСОБА_1 мотивовано тим, що пунктом 3 постанови Національного банку України від 14 листопада 2013 року № 453, чинної на час виникнення спірних правовідносин, встановлено вимогу щодо обовязкового продажу на міжбанківського валютному ринку України надходжень із-за меж України в іноземній валюті на користь фізичних осіб у сумі, що дорівнює або перевищує в еквіваленті 150 000,00 грн за місяць, тому банк був зобов`язаний здійснити конвертацію грошових коштів.

Банк не несе відповідальність за невиконання платіжного доручення, виконання якого здійснювалося через іноземний банк, причиною невиконання якого є невідповідність платіжного доручення нормам чинного законодавства країни знаходження такого банку, що узгоджується зі статтею 8 Правил обслуговування банківських поточних рахунків фізичних осіб, відкритих у ПАТ «Укрсоцбанк».

У діях ПАТ «Укрсоцбанк» відсутні такі елементи застосування міри відповідальності стягнення збитків, як протиправна поведінка та вина.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 13 березня 2014 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір банківського рахунка, згідно з умовами якого банк зобов`язується відкрити клієнту поточний рахунок в Євро та надавати послуги з розрахунково-касового обслуговування відповідно до умов договору, Правил обслуговування банківських поточних рахунків фізичних осіб, відкритих в банку та вимог чинного законодавства.

Банк нараховує та сплачує клієнту проценти на залишки коштів, що знаходяться на рахунку, на кінець кожного дня у розмірі для EUR - 0 % річних (пункт 1.2 договору).

Клієнт доручає банку здійснювати договірне списання з рахунку компенсації витрат банку зі сплати комісій інших банків за виконання платежів клієнта в іноземних валютах, а також договірне списання з рахунку плати за надані банком послуги з розрахунково-касового обслуговування у розмірі, передбаченому тарифами (пункт2.5 договору).

13 березня 2014 року позивачем на відкритий йому рахунок внесено 40 000,00Євро та доручено ПАТ «Укрсоцбанк» на переказ вказаних коштів в Республіку Ірландію, бенефіціару - ОСОБА_1 , банк бенефіціара - «Ulster Bank», призначення платежу: Help relative, що стверджується копією платіжного доручення в іноземній валюті від 13 березня 2014 року та квитанцією від 13 березня 2014 року.

Вихідний залишок зарахунком на кінець дня становив 0,00 Євро.

20 березня 2014 року банком Ulster Bank повернуто вказаний переказ без виконання і на вказаний рахунок позивача зараховано лише 10 833,36 Євро. У призначенні платежу вказано: повернення без виконання РЕФ783С01 згідно з МТ 202 РЕФ OG5501; причина: «BENE BANK NO SORT CODE B/0:/45219009BORETSKYY IVAN22 CARRIG CLUAI».

Станом на 20 березня 2014 року залишок коштів на гривневому рахунку складав 153,19грн. 20 березня 2014 року банком на вказаний рахунок зарахованокошти в сумі 409 882,17грн, а також списано комісію за обслуговування рахунку в сумі 1 494,94грн, що стверджується випискою завказаним особовимрахунком за 20 березня2014 року. У графі «Призначення» зазначено, що сума 409 882,17грн, як еквівалент суми 29 131,64 Євро, які підлягали обов`язковому продажу за курсом 14,07 грн за1 Євро, станом на 20 березня 2014 року.

29 квітня 2014 року на вказаний гривневий рахунок надійшло 3 022,08грн, як виплата нарахування процентів на залишки запоточним рахунком. Розрахунок здійснено за період з 14 березня 2014 року до 29 квітня 2014 року згідно з договором.

У період з 28 квітня 2014 року по 16 травня 2014 року ОСОБА_1 знімав частинами кошти зі свого валютного рахунку на загальну суму 10 833,36 Євро, що підтверджується виписками заособовим рахункомза цей період.

20 травня 2014 року позивач зняв з рахунку кошти у розмірі 411 562,50грн 29 131,64 Євро.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають вказаним вимогам закону.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, заперечення на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною першою статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Частиною другою статті 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов`язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідач правильно здійснив обов`язковий продаж частини повернених коштів позивачу, оскільки такі його дії відповідали вимогам діючої на той час постанови Національного банку України № 453, а судом не встановлено винних дій у проведенні перерахунку грошових коштів, тому позов є необгрунтованим.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що кошти повернуті банком «Ulster Bank» ОСОБА_1 без виконання, а таке повернення банком - бенефіціаром - «Ulster Bank» перерахованих ОСОБА_1 коштів сталося внаслідок неправильно вказаних самим платником реквізитів платежу, відповідальність за що покладена законом на самого платника.

Згідно з пунктом 33.2 статті 33 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платник несе відповідальність за відповідність інформації, зазначеної ним у документі на переказ, суті операції, щодо якої здійснюється цей переказ. Платник має відшкодувати банку або іншій установі - учаснику платіжної системи шкоду, заподіяну внаслідок такої невідповідності інформації.

Згідно зі статтею 8 Правил обслуговування банківських поточних рахунків фізичних осіб, відкритих в ПАТ «Укрсоцбанк», затверджених рішенням правління банку від 24 липня 2007 pоку, які є невід`ємною частиною договорів банківського рахунку, укладених із позивачем 13 березня 2014 року, банк не несе відповідальність за невиконання платіжного доручення, виконання якого здійснювалось через іноземний банк та не було прийняте таким банком до виконання з причини невідповідності платіжного доручення нормам чинного законодавства країни знаходження такого банку, або такий платіж віднесений до заборонених.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просив стягнути з банка грошові кошти, які є збитками, завдані неправомірними діями банку (т. 1, а. с. 6).

Верховний Суд зауважує, що за змістом статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, які особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які б особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Отже, поняття «збитки» передбачає й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено.

Крім того, при вирішенні спору про відшкодування шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Під шкодою розуміється майнова шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди (умислу або необережності).

Відсутність будь-якої з цих умов є підставою для звільнення особи від відповідальності, якщо інше не встановлено законом.

Вказаний висновок узгоджується з постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 04 липня 2018 року справі № 331/3123/15.

Згідно із статтею 400 ЦПК України установлення фактичних обставин у справі, дослідження доказів і надання їм правової оцінки не належить до компетенції касаційного суду.

Верховний Суд зауважує, що судами першої та апеляційної інстанцій встановлено відсутність вини банку у нездійсненні грошового переказу, оскільки неможливість переказу грошових коштів відбулася внаслідок неправильно вказаних самим платником реквізитів платежу, відповідальність за що покладено законом на самого платника.

Доводи касаційної скарги про те, що судами першої та апеляційної інстанцій не взято до уваги неправомірні дії щодо проведення конвертації грошових коштів з євро у гривню є необгрунтованими з огляду на таке.

Пунктом 3 постанови Правління Національного банку України «Про зміну строків розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів і запровадження обов`язкового продажу надходжень в іноземній валюті» від 14 листопада 2013 року № 453, чинної на час виникнення спірних правовідносин, встановлено вимогу щодо обов`язкового продажу на міжбанківському валютному ринку України надходжень із-за меж України в іноземній валюті на користь фізичних осіб (резидентів та нерезидентів) у сумі, що дорівнює або перевищує в еквіваленті 150 000,00 грн за місяць. Вимога щодо обов`язкового продажу поширюється на надходження в іноземній валюті 1-ї групи Класифікатора та в російських рублях.

Згідно з постановою Національного банку України від 04 лютого 1998 року № 34 «Про затвердження Класифікатора іноземних валют» Євро належить до 1 групи класифікатора із цифровим кодом валюти 978 та літерним кодом EUR.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що згідно з випискою за особовим рахунком позивача № НОМЕР_2 (євро) за 20 березня 2014 року, офіційний курс Національного банку України станом на 20 березня 2014 року становив 1 379,8635 грн за 100 Євро. Еквівалент суми 10 833,36 Євро складав у гривнях 149 485,58 грн, тобто, сума 10 833,36 Євро не перевищувала в еквіваленті 150 000,00 грн. Інша частина повернутих коштів підлягала обов'язковому продажу на міжбанківському валютному ринку України.

Доводи касаційної скарги про те, що вказані грошові кошти не підлягали обов`язковому продажу на міжбанківському валютному ринку України, оскільки не є надходженням із-за меж України підлягають відхиленню з огляду на те, що пунктом 2 постанови Правління Національного банку України «Про зміну строків розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів і запровадження обов`язкового продажу надходжень в іноземній валюті» від 14 листопада 2013 року № 453, чинної на час виникнення спірних правовідносин, передбачено випадки, коли надходження в іноземній валюті не підлягають обов`язковому продажу на міжбанківському валютному ринку України, зокрема надходження: на користь держави або під державні гарантії; за кредитами, позиками, що залучаються відповідно до міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або від міжнародних фінансових організацій, членом яких є Україна, або від міжнародних фінансових організацій, за договорами з якими Україна зобов`язалася забезпечувати правовий режим, який надається іншим міжнародним фінансовим організаціям; за проектами (програмами) міжнародної технічної допомоги, що пройшли державну реєстрацію; на користь резидентів-посередників за договорами комісії, доручення, консигнації або за агентськими угодами, що підлягають подальшому перерахуванню власникам коштів. Уповноважені банки, які обслуговують власників цих коштів, здійснюють обов`язковий продаж надходжень в іноземній валюті відповідно до вимог цього пункту; що надійшли як помилковий переказ.

У вказаній справі повернення коштів відбулося внаслідок неправильно вказаних самим платником реквізитів платежу, що свідчить про непоширення такого повернення до виключних випадків, передбачених пунктом 2 постанови Правління Національного банку України «Про зміну строків розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів і запровадження обов`язкового продажу надходжень в іноземній валюті» від 14 листопада 2013 року № 453, чинної на час виникнення спірних правовідносин, за якими вони не підлягають обов`язковому продажу на міжбанківському валютному ринку України.

Таким чином, обгрунтованим є висновок судів першої та апеляційної інстанцій про те, що частина спірних повернених грошових коштів підлягали обов`язковому продажу, оскільки такі дії відповідача відповідали вимогам діючої на той час постанови Правління Національного банку України № 453.

Доводи касаційної скарги про те, що судами не встановлено ознайомлення позивача з Правилами обслуговування банківських поточних рахунків, фізичних осіб, відкритих в ПАТ «Укрсоцбанк», підлягають відхиленню, оскільки згідно з умовами укладеного між сторонами договору банківського рахунка від 13 березня 2014 року, зокрема пунктом 4.2, відповідно до якого підписанням цього договору клієнт засвідчує, що він ознайомлений з Правилами, Тарифами та погоджується вважати їх обов`язковими до застосування до відносин, які виникли на підставі цього договору (т. 1, а. с. 13).

Крім того, згідно з пунктом 1.1 спірного договору банк відкриває клієнту поточний рахунок та надає послуги відповідно до умов цього договору, Правил зі всіма змінами та доповненням, затвердженими та опублікованими у встановленому порядку, а також розміщеними на сайті http:www.unicredit.com.ua (т. 1, а. с. 12).

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено згідно з вимогами процесуального закону, врахувавши відсутність неправомірних дій банку, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову в позові.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, зводяться до переоцінки доказів у справі та незгоди ОСОБА_1 із ухваленими у справі судовими рішеннями.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», (CASE OF SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE), рішення від 10 лютого 2010 року).

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій містять вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій містять вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 22 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 29 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

А. А. Калараш

В. В. Сердюк