Дата документу 16.07.2019
Справа № 320/5664/18
Провадження № 2/320/255/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2019 року м. Мелітополь

Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Юрлагіної Т.В.,

за участю секретаря - Бондаренко Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Мелітополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Мелітопольського нотаріального округу Онищенко Марина Андріївна, про визнання заповіту недійсним,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання заповіту недійсним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить квартира АДРЕСА_1 . Зі слів батька позивачки, квартира повинна була перейти їй у власність після його смерті у порядку спадкування за законом. Про його намір скласти заповіт їй нічого не відомо. Позивач вказує, що вона як донька померлого є спадкоємицею першої черги за законом і вчасно звернулася до приватного нотаріуса Оніщенко М.А. із заявою про прийняття спадщини. Від нотаріуса позивач дізналася, що батько склав заповіт, яким заповів все своє рухоме та нерухоме майно, яке йому належатиме на час смерті відповідачці у справі. Раніше про вказаний заповіт позивачу не було нічого відомо. Позивач зазначає, що даний заповіт порушує її права як спадкоємця першої черги. Пояснила, що у батька весь час був нестабільний стан здоров`я, він потребував стороннього догляду. Починаючи з 2010 року до дати своєї смерті батько позивача мав проблеми зі здоров`ям, страждав на серцево-судинні захворювання. Крім того, за життя зловживав спиртними напоями, що і стало підставою для його розлучення з мамою позивачки. На думку позивача, скориставшись безпорадним станом її батька, який не усвідомлював характер та дійсний юридичний зміст своїх дій, відповідачка наполягла на підписанні заповіту на її ім`я. Таким чином, всі вказані обставини, на переконання позивача, вказують на те, що її батько був як фізично, так і психічно не здоровий, не міг усвідомлювати правильність та наслідки своїх дій.

Ухвалою суду від 23 липня 2018 року задоволено клопотання позивачки, подане разом з позовною заявою, про забезпечення позову та заборонено приватному нотаріусу Мелітопольського міського нотаріального округу Онищенко Марині Андріївні ( АДРЕСА_2 область, м. Мелітополь, вул. Гетьманська, 91) видавати будь-кому свідоцтво про право на спадщину за заповітом, складеним ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Мелітополі Запорізької області, до набрання рішенням суду у даній справі законної сили.

Позивач у судове засідання не з`явилася, але від її представника адвоката Яцуренко О.А. надійшла заява про розгляд справи за їхньою відсутністю, на задоволенні позовних вимог наполягають у повному обсязі.

Відповідач у судове засідання не з`явилася, але від її представника адвоката Алексєєнка В.П. надійшла заява про розгляд справи за його відсутності на підставі поданого письмового відзиву, проти задоволення позовних вимог заперечує. У відповідності з наданим письмовим відзивом представником відповідача зазначено, що дійсно, до того, як відповідачка одружилась у 1992 році з ОСОБА_3 , останній зловживав спиртними напоями. Однак, ще до укладення шлюбу в 1992 року він був закодований і з цього часу жодного разу не вживав спиртних напоїв та навіть не курив. Крім того, з 2000 року він працював в ПАТ «Мелітопольгаз», де всі працівники проходили періодичний медичний огляд, де хвора або людина з психічним розладом не може взагалі працювати З наявних важких захворювань ОСОБА_3 відповідачка може відмітити лише інфаркт, який відбувся у померлого у 2000 році. З цього часу він знаходився під наглядом дільничного лікаря, а на обліку в наркологічному або психіатричному закладі ніколи не перебував.

Третя особа - приватний нотаріус Мелітопольського нотаріального округу Онищенко М.А. у судове засідання не з`явилася, але від неї надійшла заява про розгляд справи за її відсутності на підставі наявних матеріалів справи.

Вивчивши і дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні правовідносини.

Позивач ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_3 , що підтверджується доданою до матеріалів справи копією свідоцтва про народження (а.с.7).

14.12.2007 року після реєстрації шлюбу позивач змінила прізвище з ОСОБА_4 на ОСОБА_5 (а.с.9).

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер батько позивачки ОСОБА_3 , про що свідчить додана до матеріалів справи копія свідоцтва про смерть (а.с.8).

У передбачений законом строк 14 червня 2018 року позивач звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, що також підтверджується копією наданої спадкової справи після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.58-76).

Із аналогічною заявою 05.02.2018 року до нотаріальної контори звернулася відповідач ОСОБА_2 .

Заповітом від 25.01.2013 року ОСОБА_3 заповів усе своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б не складалось, що на день смерті буде йому належати і на що він за законом буде мати право, відповідачці у справі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , даний заповіт посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Мозгіною О.П. (а.с.67).

Згідно ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача. Заповіт лише спрямовується на виникнення у спадкоємця прав та обов`язків, але до моменту смерті не створює їх у нього. Розпорядження, яке міститься у заповіті, набирає чинності лише у разі смерті заповідача.

Статтею 1247 ЦК України встановлено загальні вимоги до форми заповіту, за якими заповіт повинен складатися у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, має бути особисто підписаний заповідачем (якщо особа не може підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу). Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У якості правової підстави для визнання заповіту недійсним, ОСОБА_1 посилається на статтю 225 ЦК України, зокрема на те, що даний заповіт був складений в момент, коли ОСОБА_3 не усвідомлював значення своїх дій та не керував ними.

Правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, визначенні статті 225 ЦК України. Частинами першої, другої цієї статті встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.

Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину необхідно робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи могла в конкретний момент вчинення правочину особа розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Отже, для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Згідно з висновком судово-психіатричної експертизи № 141 від 20.03.2019 року (а.с.116-120), враховуючи відсутність будь-якої медичної документації, комісія експертів дійшла висновку, що винести остаточне експерте рішення не можливо. Відповісти на питання: «Чи страждав за життя ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння або психічне захворювання?Чи усвідомлював ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , значення своїх дій та чи міг керувати ними 25 січня 2013 року під час складення заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольського нотаріального округу?» не представляється можливим.

Таким чином, за результатами проведення вказаної судової експертизи, експертною комісією не зроблено категоричного висновку про абсолютну неспроможність ОСОБА_3 в момент складання ним заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними.

З клопотанням про призначення повторної судової експертизи сторони до суду не звертались.

Згідно вимог статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Всупереч зазначеному, позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження позовних вимог, не заявлено будь-яких інших клопотань щодо витребування доказів, допит свідків тощо.

На підставі поданих сторонами доказів, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання заповіту недійсним, оскільки матеріали справи не містять належних і допустимих доказів, які б вказували на те, що ОСОБА_3 на час складання заповіту був не здатний усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, а його волевиявлення не було вільним чи не відповідало його волі.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Положеннями ст. 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність вище перелічених юридичних фактів у їх сукупності.

На підставі ч.1 ст. 141 ЦПК України у зв`язку з повною відмовою у задоволенні позовних вимог судові витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Відповідно до ч.9,10 ст. 158 ЦПК України у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 81, 259, 263-265 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Мелітопольського нотаріального округу Онищенко Марина Андріївна, про визнання заповіту недійсним відмовити у повному обсязі.

Відповідно до ч.9 ст. 158 ЦПК України скасувати заходи забезпечення позову, вжиті на підставі ухвали Мелітопольського міськрайонного суду №320/5664/18 від 23.07.2018 року, шляхом заборони приватному нотаріусу Мелітопольського міського нотаріального округу Онищенко Марині Андріївні ( АДРЕСА_2 область, м. Мелітополь, вул. Гетьманська, 91) видавати будь-кому свідоцтво про право на спадщину за заповітом, складеним ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Мелітополі Запорізької області.

Заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили рішенням суду.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Запорізького апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення суду складене 19 липня 2019 року.

Суддя: Т.В. Юрлагіна