Пр.№ 2-о/155/7/19
Справа № 155/1036/18
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2019 року Горохівський районний суд

Волинської області

в складі: головуючого-судді Адамчук Г.М.

за участю секретаря судових засідань Федонюк О.М.,

заявника ОСОБА_1 ,

представника заявника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань Горохівського районного суду в м.Горохів Волинської області справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, -

В С Т А Н О В И В :

Заявник ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту його перебування в полоні з 05 листопада 2014 року по 26 грудня 2014 року у контрольованих Російською Федерацією збройних формуваннях на окупованій території Донецької області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Свою заяву обґрунтовує тим, що 26.05.2014 року на підставі Указу Президента України № 454/2014 від 06 травня 2014 року він був призваний у Збройні сили України та залучений до складу військової частини - польова пошта НОМЕР_1 (1-й окремий мотопіхотний батальйон «Волинь»). На підставі витягу з наказу командира в/ч пп НОМЕР_1 №68 тмд, з 28 вересня 2014 року був залучений до складу сил, що виконують бойові завдання згідно розпорядження Генерального штабу ЗС України з територіальної оборони від 13.09.2014 року №304/5/01876 та бойового розпорядження командира тактичної групи «Північ» від 14.09.2014 року №061 в районах Донецької та Луганської областей. На початку листопада 2014 року перебував в зоні проведення бойових дій на сході України в м.Дебальцеве Донецької області. 05.11.2014 року бойова група отримала наказ про направлення на непідконтрольну Україні територію Донецької області, де мали забрати важко пораненого українського військовослужбовця, якого утримували представники іррегулярних збройних формувань РФ. Разом із заявником у складі медичного екіпажу був лікар ОСОБА_3 та санінструктор ОСОБА_4 . Вони сіли в санітарний автомобіль УАЗ, вивісили білий прапор і вирушили в бік позицій незаконних проросійських збройних формувань, згідно інструкцій, які озвучував підполковник ОСОБА_5 . Коли приїхали в селище Нікішине Шахтарського району Донецької області, були захоплені в полон. Пораненого бійця так і не бачили. Проросійські найманці їх обшукали, забрали всі речі, стягнули руки за спиною пластиковими кабельними стяжками, били, погрожували розправою, після чого завантажили в автомобіль та повезли в м.Тореза Донецької області, а згодом в м.Донецьк. 06.11.2014 року близько 01 години ночі заявник та інші полонені опинились в приміщенні СБУ, де проросійські бойовики допитували їх. Впродовж усього часу перебування в полоні заявник був під постійним психологічним тиском, оскільки їм погрожували вбивством у випадку спроби втечі. 26 грудня 2014 року заявника, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було звільнено з полону в рамках Мінських домовленостей. Наказом військового керівництва від 05.11.2014 року заявника визнано особою, яка перебувала в полоні у незаконних збройних формуваннях, крім того, його було нагороджено відзнакою Президента України «За участь в антитерористичній операції». Звернення до суду, обумовлено, тим, що він має на меті набути статус жертви міжнародного збройного конфлікту, тобто як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 року та низки інших прав. Тому заявник просить встановити юридичний факт його перебування в полоні з 05.11.2014 року по 26.12.2014 року в судовому порядку.

Представник заінтересованої особи - Міністерства соціальної політики України в судове засідання не з`явився, однак скерував до суду письмове клопотання про розгляд справи у його відсутності.

Представник заінтересованої особи - Російської Федерації в судове засідання не з`явився, хоча повідомлявся про час та місце розгляду справи. Про причини неявки суд не повідомив.

Заявник ОСОБА_1 та представник заявника ОСОБА_1 ОСОБА_2 в судовому засіданні заявлені вимоги підтримали повністю, ствердили факти, наведені в заяві.

Заслухавши пояснення заявника та представника заявника, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що заява підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Із паспорта громадянина України, серії НОМЕР_2 , виданого 05 січня 1996 року Горохівським РВ УМВС України у Волинській області, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Кутрів Горохівського району Волинської області.

Згідно військового квитка серії НОМЕР_3 , виданого Горохівським районним військовим комісаріатом Волинської області, ОСОБА_1 26 травня 2014 року на підставі Указу Президента України № 454/2014 від 06 травня 2014 року був призваний у Збройні сили України водієм санітаром до військової частини - польова пошта НОМЕР_1 .

Із витягу з наказу №49 керівника сектору «С» (по стройовій частині) від 24.09.2014 року вбачається, що до складу сил та засобів сектору «С», які залучалися та брали участь в Антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей з метою виконання службових (бойових) завдань 1 батальйону територіальної оборони (військова частина польова пошта НОМЕР_1 , м.Луцьк) входив рядовий ОСОБА_1 , водій-санітар.

Із витягу з наказу керівника сектору «С» (по стройовій частині) від 05.11.2014 року вбачається, що рядового ОСОБА_1 водія-санітара медичного пункту 1 батальйону територіальної оборони (військова частина польова пошта НОМЕР_1 ) визнано таким, що перебуває в полоні незаконних збройних формувань.

Із листа №33/8-Б-548/138 від 30.05.2019 року Штабу Антитерористичного центру при Службі безпеки України, вбачається, що військовослужбовець ОСОБА_1 , 05.11.2014 року потрапив у заручники до незаконних збройних формувань в районі проведення антитерористичної операції та був звільнений 26.12.2014 року.

Витягом із наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 №121 тмд від 15.06.2015 року (а.с.108) рядового ОСОБА_1 , який перебуває в розпорядженні командира 14 окремої механізованої бригади оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » Сухопутних військ Збройних Сил України, звільнено наказом командира 14 окремої механізованої бригади від 15.06.2015 року №66-к з військової служби у запас відповідно до пункту 3 Указу Президента України від 06 травня 2015 року №254/2015 «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України від 15 січня 2015 року №113/VIII, з 16 червня 2015 року виключено зі списків особового складу частини та з усіх видів забезпечення.

Відповідно до Указу Президента України від 17 лютого 2016 року №53/2016, солдата ОСОБА_1 нагороджено відзнакою Президента України «За участь в антитерористичній операції» серії АТ №025961 (а.с.109).

Відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення, то заявник ОСОБА_1 підставно звернувся з відповідною заявою в суд.

Зі змісту вказаних статей, а також роз`яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», вбачається, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

У Конституції України встановлено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом (ч. 1-3, ст. 17 Конституції України).

Згідно з пунктом 9 частини 1 статті 85 Конституції України, до повноважень Верховної Ради України належить, зокрема, оголошення за поданням Президента України стану війни і укладення миру, схвалення рішення Президента України про використання Збройних Сил України та інших військових формувань у разі збройної агресії проти України.

Президент України забезпечує державну незалежність, національну безпеку і правонаступництво держави; є Верховним Головнокомандувачем Збройних Сил України; призначає на посади та звільняє з посад вище командування Збройних Сил України, інших військових формувань; здійснює керівництво у сферах національної безпеки та оборони держави; очолює Раду національної безпеки і оборони України (пункти 1, 17, 18 частини 1 статті 106 Конституції України).

Відповідно до пунктів 19 та 20 частини першої статті 106 Основного Закону України, Президент України вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни та у разі збройної агресії проти України приймає рішення про використання Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань; приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Наведені вище положення Конституції України знайшли свій розвиток у нормах Закону України «Про оборону України» та Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

У статті 1 Закону України «Про оборону України» наведено визначення збройної агресії - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; блокада портів, узбережжя або повітряного простору, порушення комунікацій України збройними силами іншої держави або групи держав; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України; засилання іншою державою або від її імені озброєних груп регулярних або нерегулярних сил, що вчиняють акти застосування збройної сили проти України, які мають настільки серйозний характер, що це рівнозначно переліченим в абзацах п`ятому - сьомому цієї статті діям, у тому числі значна участь третьої держави у таких діях; дії іншої держави (держав), яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження третьої держави, використовувалася цією третьою державою (державами) для вчинення дій, зазначених в абзацах п`ятому - восьмому цієї статті; застосування підрозділів збройних сил іншої держави або групи держав, які перебувають на території України відповідно до укладених з Україною міжнародних договорів, проти третьої держави або групи держав, інше порушення умов, передбачених такими договорами, або продовження перебування цих підрозділів на території України після припинення дії зазначених договорів.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про оборону України», у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його Верховній Раді України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни. Органи державної влади та органи військового управління, не чекаючи оголошення стану війни, вживають заходів для відсічі агресії. На підставі відповідного рішення Президента України Збройні Сили України разом з іншими військовими формуваннями розпочинають воєнні дії. З моменту оголошення стану війни чи фактичного початку воєнних дій настає воєнний час, який закінчується у день і час припинення стану війни.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

З урахуванням наведених норм слід дійти висновку, що встановлення такого факту має безпосередній зв`язок та випливає із компетенції конституційних, політичних органів (суб`єктів) - Верховної Ради України, Президента України, які наділені дискреційними повноваженнями у відповідних сферах.

Підтвердженням такої позиції є прийняття парламентом та Президентом України низки актів, якими фактично встановлено факт збройної агресії Російської Федерації проти України.

Так, за приписами статті 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», прийнятого Верховною Радою України 15 квітня 2014 року, цей Закон визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

У подальшому, Постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-УІІІ затверджено Звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором, у якому зазначено наступне: Україна залишається об`єктом воєнної агресії з боку Російської Федерації, яку вона здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац 1 Звернення); Верховна Рада України визнає Російську Федерацію державою-агресором та закликає міжнародних партнерів України визнати Російську Федерацію державою-агресором, що всебічно підтримує тероризм та блокує діяльність Ради Безпеки ООН, чим ставить під загрозу міжнародний мир і безпеку, а так звані "ДНР" і "ЛНР" визнати терористичними організаціями (абзаци 6 та 8 Звернення); міжнародне співтовариство закликано визнати факт агресії проти України, окупації її території і посилити вимоги щодо повернення до міжнародно визнаних кордонів України, запобігши створенню небезпечного прецеденту у вигляді грубого порушення світового порядку та системи безпеки, що склалися після Другої світової війни (абзац 12 Звернення).

Також, Верховна Рада України Постановою від 21 квітня 2015 року № 337-УІІІ схвалила текст Заяви Верховної Ради України у абзаці першому пункту 1 якої констатовано, що збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року. У вказаній Заяві Парламенту також вказано, що і фактично, і юридично збройна агресія Російської Федерації проти України триватиме до повного відведення з території України всіх підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, включно з підтримуваними нею найманцями, та повного відновлення територіальної цілісності України (абзац 3 пункту 4 Заяви), та наведено численні факти порушень Російською Федерацією своїх міжнародних зобов`язань, посягань на територіальну цілісність України, на які, в тому числі, посилається і заявник в обґрунтування необхідності встановлення відповідного юридичного факту судом.

Частиною 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об`єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення.

В Україні таким уповноваженим державним органом є Рада національної безпеки та оборони України.

Відповідно до ст.107 Конституції України, Рада національної безпеки і оборони України є координаційним органом з питань національної безпеки і оборони при Президентові України. Рада національної безпеки і оборони України координує і контролює діяльність органів виконавчої влади у сфері національної безпеки і оборони. Головою Ради національної безпеки і оборони України є Президент України. Рішення Ради національної безпеки і оборони України вводяться в дію указами Президента України.

Президент України своїм Указом від 24 вересня 2015 року № 555 ввів у дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 2 вересня 2015 року «Про нову редакцію Воєнної доктрини України» та затвердив Воєнну доктрину України, у пунктах 3, 9, 11, 16, 17, 28-30, 36, 42, 49, 65, якої визнано та зафіксовано факт збройної агресії Російської Федерації проти України.

Крім того, Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 р. № 1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України» було затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, де зазначено м. Донецьк (Донецька міська рада).

З огляду на викладене, факт збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України, є загальновідомим і не підлягає доведенню.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації на території Донецької області було порушено невід`ємне право на життя і здоров`я ОСОБА_1 , передбачене статтею 27 Конституції України, ст.2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Так як на основі досліджених в судовому засіданні матеріалів справи доведено той факт, що саме в результаті збройної агресії Російської Федерації проти України, ОСОБА_1 знаходився в полоні на території окупованої частини Донецької області з 05 листопада 2014 року по 26 грудня 2014 рік та встановлення даного факту необхідне йому для набуття статусу жертви міжнародного збройного конфлікту, то заяву заявника слід задовольнити та встановити факт, який він просить.

На підставі Конституції України, Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Закону України "Про оборону України", Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" керуючись ст.ст12, 81, 265, 268, 315-319 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Встановити юридичний факт перебування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в полоні з 05 листопада 2014 року по 26 грудня 2014 року у контрольованих Російською Федерацією збройних формуваннях на окупованій території Донецької області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 19 липня 2019 року.

Головуючий: (підпис)

Згідно з оригіналом.

Суддя Горохівського районного суду

Волинської області Г.М.Адамчук