Постанова

Іменем України

17 липня 2019 року

м. Київ

справа № 529/918/16-ц

провадження № 61-21552св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна» на рішення Диканського районного суду Полтавської області, у складі судді Гвоздика А. Є., від 01 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області, у складі колегії суддів: Триголова В. М., Лобова О. А., Дорош А. І., від 16 січня 2017 року.

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна» (далі - ТОВ «Соул-Україна») про захист прав споживача та стягнення коштів.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 08 серпня 2016 року між ним та ТОВ «Соул-Україна» було укладено договір фінансового лізингу № 00172 з додатком № 1, відповідно до якого предметом укладеного договору визначено комбайн John Deere-9500. Після укладання договору фінансового лізингу, повернувшись додому та детально ознайомившись із змістом вказаного договору, він зрозумів, що його ввели в оману, оскільки представник відповідача не роз`яснив призначення платежу у сумі 94 тис. грн, який виявився платежем за оформлення договору, тобто винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов`язані з підготовкою, перевіркою, розглядом та укладанням договору.

Позивач вважає договір фінансового лізингу таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства України, у зв`язку із чим просив визнати недійсним договір фінансового лізингу з додатками та стягнути з відповідача сплачені кошти в розмірі 94 тис. грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Диканського районного суду Полтавської області від 01 листопада 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним договір фінансового лізингу № 00172 від 08 серпня 2016 року, укладений між ТОВ «Соул-Україна» і ОСОБА_1 . Стягнуто з ТОВ «Соул-Україна» на користь ОСОБА_1 сплачені за договором фінансового лізингу від 08 серпня 2016 року № 00172 грошові кошти у сумі 94 тис грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу. Так згідно пунктів 1.3, 1.4 договору лізингодавець разом з продавцем солідарно відповідають перед лізингоодержувачем виключно за зобов`язанням щодо продажу (поставки) предмета лізингу. Усі ризики по предмету лізингу переходять до лізингоодержувача в момент передачі предмета лізингу згідно акту приймання-передачі. Пунктом 6.4 договору передбачено, що недоліки предмета лізингу, що виникли у гарантійний строк експлуатації в результаті гарантійних випадків, не з вини лізингоодержувача, усуваються за рахунок продавця. Окрім того, в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності товару, або виявлення інших недоліків під час гарантійного строку експлуатації. Також суд першої інстанції встановив, що укладений між сторонами договір фінансового лізингу нотаріально не посвідчений.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 16 січня 2017 року апеляційну скаргу ТОВ «Соул-Україна» відхилено, а рішення Диканського районного суду Полтавської області від 01 листопада 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції, правильно виходив із того, що за змістом укладеного між сторонами у справі договору фінансового лізингу цей договір за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, проте, як установив суд, укладений між сторонами договір усупереч нормам матеріального права не було посвідчено нотаріально.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У лютому 2017 року ТОВ «Соул-Україна» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Диканського районного суду Полтавської області від 01 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 16 січня 2017 року і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не враховано того, що чинним законодавством не передбачено необхідності отримання ліцензії на надання послуг фінансового лізингу відповідними суб`єктами. Оскільки відповідно до чинного законодавства України, зокрема ЦК України та Закону України «Про фінансовий лізинг», повністю урегульовано такий вид економічної діяльності як фінансовий лізинг, посилання позивача на норми статті 799 ЦК України є безпідставними. Умови надання позивачу послуг на підставі договору та інформація про ці послуги викладені детально і ясно у договорі та додатку до нього. Позивач мав повну і достовірну інформацію про послуги відповідача та порядок їх надання, а також порядок їх оплати. Судами безпідставно визнано несправедливими пункт 1.4 договору, не враховано при цьому положення статті 808 ЦК України. Заявник вважає, що апеляційний суд не надав відповіді на всі доводи апеляційної скарги.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Статтею 383 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України), що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до пункту 4 Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

04 червня 2019 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судових справ між суддями Верховного Суду справу № 529/918/16-ц розподілено судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 08 липня 2019 року справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Соул-Україна» про захист прав споживача та стягнення коштівпризначено до судового розгляду.

Доводи осіб, які подали відзив (заперечення) на касаційну скаргу

У поданих запереченнях на касаційну скаргу ОСОБА_1 посилається на те, що доводи касаційної скарги не спростовують правильних по суті висновків судів попередніх інстанцій. Судами правильно встановлено обставини справи та застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

08 серпня 2016 року між позивачем та ТОВ «Соул-Україна» було укладено договір фінансового лізингу № 00172 з додатком № 1, відповідно до якого предметом даного договору є комбайн «John Deere-9500».

Згідно додатку № 1 до оспорюваного договору, вартість предмета лізингу становить 940 000, 00 грн.

Відповідно до пункту 1.1 договору фінансового лізингу № 00172 від 08 серпня 2016 року (далі - договір) лізингодавець зобов`язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно (предмет лізингу, визначений у пункті 1.2 цього договору), а лізингоодержувач повинен сплачувати відповідні платежі згідно з умовами цього договору.

Згідно пункту 4.1 договору лізингодавець зобов`язаний купити предмет лізингу за вартістю предмета лізингу в строк, який передбачає розумний період часу, що необхідний для пошуку предмета лізингу, додаткового погодження з лізингоодержувачем характеристик предмета лізингу та узгодження із продавцем усіх правових аспектів із оплати продавцю предмета лізингу, але не більше ніж 60 (шістдесят) робочих днів, та виключно після того, як лізингодавець отримає від лізингоодержувача такі платежі: платіж за оформлення договору; авансовий платіж; різницю до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у пункті 9.4 статті 9 даного договору, або різницю до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у пункті 9.5 статті 9 даного договору (за наявності). У разі відсутності у продавця визначеного лізингоодержувачем предмета лізингу на дату купівлі та замовлення його продавцем для подальшого продажу лізингодавцю, лізингодавець зобов`язаний повідомити про це лізингоодержувача у письмовій формі, у такому випадку строк купівлі предмета лізингу продовжується.

Укладеним договором передбачено, що платіж за оформлення договору - це першочерговий одноразовий платіж, розмір якого погоджений між сторонами та який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на розрахунковий рахунок лізингодавця за організаційні заходи, пов`язані з підготовкою, перевіркою, розглядом документів та укладанням договору, а також за здійснення необхідних дій лізингодавця, які пов`язані з передачею предмета лізингу лізингоодержувачу, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір платежу за оформлення договору становить 10 (десять) відсотків від погодженої вартості предмета лізингу.

На виконання умов договору 08 серпня 2016 року позивачем сплачено на рахунок відповідача, що вказаний у договорі фінансового лізингу, 94 тис. грн як платіж за оформлення договору (квитанція від 08 серпня 2016 року, видана АТ КБ «ПриватБанк»).

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частин першої та другої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави для визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Згідно з частинами першою та другою статті 6, частини першою статті 7, частинами першою та другою статті 16 Закону України «Про фінансовий лізинг»договір лізингу має бути укладений у письмовій формі.

Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За правилами частини другої статті 806 ЦК Українидо договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК Українидоговір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК Україниу разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18), погоджуючись із висновками, викладеними у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-308цс16, у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16-ц і від 07 листопада 2018 року у справі № 357/3394/16-ц, дійшла висновку, що якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Водночас, такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів.

Враховуючи викладене, суди дійшли неправильного висновку про визнання договору фінансового лізингу № 00172 від 08 серпня 2016 року, який укладений між ТОВ «Соул-Україна» і ОСОБА_1 у простій письмовій формі, тобто з недодержанням вимоги статті 799 ЦК України про нотаріальне посвідчення договору, недійсним.

У відповідності до статті 216 ЦК України, якщо правочин є нікчемним до нього застосовуватися наслідки недійсності, що зумовлює проведення відповідних дій, спрямованих на відновлення порушених прав. Таким чином, суди дійшли правильного висновку про застосування наслідків недійсності нікчемного договору фінансового лізингу № 00172 від 08 серпня 2016 року.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення в частині визнання недійсним нікчемного правочину підлягають скасуванню, з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

В іншій частині судові рішення підлягають залишенню без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна» задовольнити частково.

Рішення Диканського районного суду Полтавської області від 01 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 16 січня 2017 року у частинівизнання недійсним договору фінансового лізингу № 00172 від 08 серпня 2016 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна» про визнання недійсним договору фінансового лізингу № 00172 від 08 серпня 2016 року відмовити.

В іншій частині рішення Диканського районного суду Полтавської області від 01 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 16 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников
Судді О. М. Осіян
Н. Ю. Сакара
С. Ф. Хопта
В. В. Шипович