Постанова

Іменем України

18 липня 2019 року

м. Київ

справа № 756/9332/16-ц

провадження № 61-20736св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Ігнатенка В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Київська міська рада,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , на рішення Апеляційного суду міста Києва від 06 квітня 2017 року у складі суддів: Прокопчук Н. О., Саліхова В. В., Семенюк Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Київської міської ради про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Позовна заява мотивована тим, що спірна квартира придбана нею за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, укладеним 23 листопада 2012 року з ОСОБА_4 Проте вказаний договір купівлі-продажу рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 05 липня 2016 року визнаний недійсним.

Посилаючись на те, що вона є добросовісним набувачем, оскільки не знала про смерть продавця ОСОБА_4 , сплатила за договором 360 000 грн, зареєструвала своє право власності у встановленому законом порядку, зробила ремонтні та опоряджувальні роботи у спірній квартирі, в якій з часу придбання постійно проживає, що свідчить про те, що вона на законних підставах набула право власності на спірну квартиру й вона не може бути витребувана від неї, крім того, вказану нерухомість вона передала в іпотеку ОСОБА_2 на забезпечення боргових зобов`язань, ОСОБА_1 просила позов задовольнити та визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 23 січня 2017 року у складі головуючого судді Луценко О. М. позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач є добросовісним набувачем спірної квартири, яка не може бути витребувана від неї, і за таких обставин за позивачем належить визнати право власності на вказану квартиру.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 06 квітня 2017 року апеляційну скаргу прокуратури міста Києва задоволено. Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 23 січня 2017 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позивач не набула за недійсним договором купівлі-продажу право власності на спірну квартиру, власник якої помер за рік до відчуження вказаної квартири.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У квітні 2017 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції, яке було помилково скасовано.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом не враховано те, що спірна квартира з володіння власника поза його волею не виходила, її в нього ніхто не викрадав, вона не була загублена і продавець розпорядився нею на власний розсуд; про те, що продавець від імені власника спірної квартири не мав права відчужувати нерухоме майно за відплатним договором позивач не знала і не могла знати, що свідчить про добросовісність набувача, яка уклала правомірний правочин, який повністю відповідає вимогам статей 202-211 ЦК України, а відтак така квартира не може бути витребувана у позивача. Крім того, позивач ніякого відношення до маніпуляцій зі спірною квартирою не має, що підтверджується матеріалами кримінального провадження.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Заперечень на касаційну скаргу не надходило.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

07 травня 2018 року справу № 756/9332/16-ц за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради про визнання права власності на квартиру передано до Верховного Суду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Встановлено, що 23 листопада 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 07 вересня 2007 року.

Вказаний договір купівлі-продажу спірної квартири посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петровою І. Г. 23 листопада 2012 року, зареєстровано в реєстрі за № 3854, внесено до Державного реєстру правочинів за № 5331249.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 05 липня 2016 року частково задоволено позов заступника прокурора Оболонського району міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування рішення про державну реєстрацію права та передачу відумерлої спадщини територіальній громаді. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 23 листопада 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .

При вирішення вказаної справи судом встановлено, що ОСОБА_4 не був та не міг бути присутнім при укладенні договору купівлі-продажу від 23 листопада 2012 року, оскільки помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто за рік до відчуження спірної квартири.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За правилами частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Подібні за змістом положення містить стаття 81 чинного ЦПК України.

Згідно частини третьої статті 61 ЦПК України, 2004 року, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Аналогічну норму містить частина четверта статті 82 ЦПК України, в якій, зокрема, вказано, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Системний аналіз положень статей 15, 392 ЦК України дає підстави дійти висновку, що підставою позову про визнання права власності є такі обставини: особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; особа втратила документ, який засвідчує її право власності. Позивач має довести, зокрема, володіння спірним майном.

Відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України.

Встановивши, що ОСОБА_4 , який був власником спірної квартири, за життя її не відчужував і за будь-яких обставин та будь в якому випадку не міг її продати позивачу через рік після своєї смерті та укласти з нею відповідний договір, й такі факти встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру.

Доводи касаційної скарги про те, що позивачем у встановленому законом порядку набуто право власності на спірну квартиру висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

При вирішенні вказаної справи судом апеляційної інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 06 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко