Постанова

Іменем України

17 липня 2019 року

м. Київ

справа № 592/11847/15-ц

провадження № 61-15006св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Воробйової І. А., Кривцової Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Третя Сумська державна нотаріальна контора Сумської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Сумської області від 06 березня 2017 рокуу складі колегії суддів: Собини О. І., Криворотенка В. І., Семеній Л. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Третя Сумська державна нотаріальна контора Сумської області, про встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності у порядку спадкування, визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 є його рідною сестрою, а їх батьками були: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . За час шлюбу батьки на земельній ділянці АДРЕСА_1 побудували житловий будинок з надвірними будівлями. Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 15 листопада 1984 року шлюб між батьками було розірвано та проведено розподіл спільно нажитого майна подружжя і за ОСОБА_4 було визнано право власності на 54/100 частин вказаного будинку, а за ОСОБА_3 .-на 46/100 частин.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. Зазначав, що спадкоємцями на належну їй частину житлового будинку є він та його сестра - ОСОБА_2 . Вони поховали матір та справили її поминки, здійснювали догляд за будинком, частину належних матері речей роздали сусідам та знайомим, а частину він взяв собі на пам`ять. Вони також придбали та встановили пам`ятник матері. Крім того, від дня народження і до 29 листопада 2000 року він був зареєстрований у вказаному будинку і фактично проживав на день смерті матері разом з нею, тому вважає, що прийняв спадщину після смерті матері. Його право на частину спадкового майна не заперечувала і ОСОБА_2 , але взимку 2014 року йому стало відомо, що у будинку почали проживати сторонні люди, які мають намір придбати цей будинок і вже передали його сестрі завдаток.

Вказував, що намагався вирішити з сестрою всі спірні питання у добровільному порядку, оскільки інших родичів у нього немає і хотів зберегти з сестрою родинні стосунки. Разом з тим, йому стало відомо, що 15 грудня 2015 року на ім`я відповідача було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 54/100 спірного житлового будинку після смерті їх матері - ОСОБА_4 та свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті їх батька - ОСОБА_3 .

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд: встановити факт прийняття ним спадщини після смерті матері - ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати за ним право власності у порядку спадкування після смерті матері - ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 27/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 ; визнати свідоцтво про право на спадщину за законом, видане Третьою Сумською державною нотаріальною конторою 15 грудня 2015 року за реєстровим номером № 2-1241 після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 27/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 частково недійсним.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 09 лютого 2016 року у складі судді Бичкова І. Г. позов ОСОБА_1 задоволено.

Встановлено факт прийняття ОСОБА_1 спадщини після смерті матері - ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування після смерті матері - ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 27/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого під АДРЕСА_1 .

Визнано свідоцтво про право на спадщину за законом, видане Третьою Сумською державною нотаріальною конторою 15 грудня 2015 року за реєстровим номером № 2-1241 після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 27/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого під АДРЕСА_1 , частково недійсним.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 на час відкриття спадщини постійно проживав зі спадкодавцем - своєю матір`ю ОСОБА_4 , тому вважається таким, що прийняв спадщину відповідно до положення статті 1268 ЦК України. На підставі вказаного, районний суд вважав позовні вимоги ОСОБА_1 законними та обґрунтованими.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 06 березня 2017 рокуапеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 , задоволено. Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 09 лютого 2016 року скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов помилково висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки будь-яких доказів на підтвердження того, що він протягом шести місяців з дня відкриття спадщини після смерті матері вступив в управління або користування спадковим майном, чи подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини він не надав.

Крім того, районний суд помилково послався на норми ЦК України, у той час як спірні правовідносини регулюються ЦК Української РСР.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення апеляційного суду та направити справу на новий розгляду до цього суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд розглянув справу у його відсутність, чим порушив статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Вказує, що мати сторін за життя не писала заповіт, так як хотіла, щоб її діти успадкували її майно у рівних частинах.

Зазначає, що апеляційний суд неправильно оцінив наявні у справі докази та показання свідків, так як він фактично проживав разом з матір`ю на час її смерті, а знявся з реєстрації за домовленістю з відповідачем лише для того, щоб зменшити витрати за надання комунальних послуг у будинку.

Посилається на те, що апеляційний суд порушив положення статті 232 ЦПК України 2004 року, яка передбачає виключні підстави для скасування заочного рішення, а також розглянув апеляційну скаргу відповідача, яка була подана з порушенням строку апеляційного оскарження без клопотання про поновлення такого строку.

Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу

У червні 2017 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 , подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_6 , в якому вказує, що доводи скарги є безпідставними, не спростовують висновків апеляційного суду, який забезпечив повний та всебічний розгляд справи. Вважає, що апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем вступу в управління спадковим майном. Крім того, зазначає, що апеляційна скарга була подана нею в межах строку на апеляційне оскарження.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 вересня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У березні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 червня 2019 року справу передано судді-доповідачу Лідовцю Р. А.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Батьками сторін у справі були ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Згідно з рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 15 листопада 1984 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було розірвано і проведено розподіл спільно нажитого майна подружжя, а саме домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_1 і визнано за ОСОБА_4 право власності на 54/100 частин будинку, а за ОСОБА_3 -на 46/100 частин.

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Спадкоємиця померлої - її дочка ОСОБА_2 , у порядку, передбаченому статтями 548, 549 ЦК Української РСР, прийняла спадщину і у шестимісячний строк звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Інший спадкоємець померлої - її син ОСОБА_1 із заявою про прийняття спадщини після смерті матері не звертався, за останнім місцем проживання померлої на час смерті матері зареєстрований не був.

З копії паспорту ОСОБА_1 вбачається, що він до смерті матері- ОСОБА_4 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме 29 листопада 2000 року знявся з реєстрації за адресою АДРЕСА_1 і з 30 листопада 2000 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_2 15 грудня 2015 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого спадщина складається з 54/100 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько сторін - ОСОБА_3 . За життя він склав заповіт, яким усе належне йому на день смерті майно заповів своїй дочці - ОСОБА_2 , яка у порядку, передбаченому законом, звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька за заповітом і 15 грудня 2015 року отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яка складається з 46/100 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

З огляду на матеріали справи оскаржуване судове рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Статтею 527 ЦК Української РСР (тут і далі у редакції, чинній на час відкриття спадщини) передбачено, що спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.

Відповідно до частини першої статті 529 ЦК Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Згідно із статтею 548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв.

Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями.

Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту

відкриття спадщини.

Положеннями частин першої, другої статті 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем

відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до частини першої та третьої статті 10 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частинами першою та четвертою статті 60 ЦПК України 2004 рокуКожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Скасовуючи заочне рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , апеляційний суд, повно встановивши обставини справи, дослідивши і надавши правову оцінку всім зібраним у справі доказам, дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки ОСОБА_1 на час смерті матері не проживав разом з нею, доказів на підтвердження того, що він протягом шести місяців з дня відкриття спадщини після смерті матері вступив в управління або користування спадковим майном чи подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини не надав, то його позовні вимоги про встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності у порядку спадкування, визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним, є необґрунтованими та недоведеними.

При цьому, апеляційний суд правильно зауважив, що районний суд помилково застосував норми ЦК України, у той час як спірні правовідносини регулються ЦК Української РСР, який був чинним на час виникнення спріних правовідносин.

Доводи касаційної скарги про те, що мати сторін за життя не писала заповіт, так як хотіла, щоб її діти успадкували її майно у рівних частинах, а також про те, що він фактично проживав разом з матір`ю на час її смерті, а знявся з реєстрації за домовленістю з відповідачем лише для того, щоб зменшити витрати за надання комунальних послуг у будинку, ОСОБА_1 не доведені, що є його процесуальним обов`язком відповідно до положень статей 10, 60 ЦПК України 2004 року.

Посилання ОСОБА_1 на порушення апеляційним судом статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не заслуговують на увагу, так як судом було розглянуто його клопотання про відкладення розгляду справи та, з урахуванням думки учасників процесу, обставин справи та процесуальної поведінки позивача, у його задоволенні було відмовлено.

Доводи позивача на порушення апеляційним судом положення статті 232 ЦПК України 2004 року, є необґрунтованими, так як вказана норма процесуального права передбачає підстави для скасування заочного рішення судом першої інстанції, який його ухвалив, та не стосується розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Не заслуговують на увагу й посилання заявника щодо пропуску відповідачем строку на апеляційне оскарження, зважаючи на таке.

Згідно з частиною четвертою статті 231 ЦПК України 2004 року у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Відповідно до частини першої статті 294 ЦПК України 2004 року апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Як вбачається з журналу судового засідання ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 13 грудня 2016 року про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення було проголошено у судовому засіданні без присутності учасників процесу (том 1, а. с. 215-216).

Копію вказаної ухвали представник відповідача отримав 16 грудня 2016 року, що підтверджується його розпискою на зворотному повідомленні з поштової установи (том 1, а. с. 220), а апеляційну скаргу надіслав до суду 24 грудня 2016 року, що підтверджується поштовим штемпелем на конверті (том 1, а. с. 250), тобто у межах строку на апеляційне оскарження судового рішення, передбаченого положеннями статей 231, 294 ЦПК України 2004 року.

Інших доводів, які б вказували на незаконність чи необґрунтованість рішення апеляційного суду, касаційна скарга позивача не містить.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 грудня 1994 року у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод

зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішення суду апеляційної інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в апеляційному суді із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Отже, вирішуючи спір, апеляційний суд з дотримання вимог статей 212-215, 316 ЦПК України 2004 року повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи, вірно встановив правовідносини, що склалися, дослідив і надав правову оцінку всім доказам у справі й доводам сторін і правильно, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, скасував помилкове рішення районного суду та відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 у зв`язку із недоведеністю ним його позовних вимог.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, на законність та обґрунтованість його рішення не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Київської області від 06 березня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник І. А. Воробйова Г. В. Кривцова Р. А. Лідовець Ю. В. Черняк