ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/311/17
провадження № 2/753/1755/19
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
"27" червня 2019 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі
головуючого судді Колесника О.М.
при секретарі Лавро А.Г.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП,
Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП
Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні просив надати час йому на ознайомлення з матеріалами справи, однак, не знайомлячись з ними, в наступне судове засідання він не з`явився, про розгляд справи був повідомлений судом належним чином (а.с.106), з заявами до суду про неможливість розгляду справи у його відсутність не звертався. Крім того, в матеріалах справи містяться заперечення відповідача на вимоги позову, в яких він просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, а у випадку стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди, після сплати ним визначеного розміру, просить передати йому пошкоджений автомобіль „Lexus GX470", д.н.з. НОМЕР_2 .
Заслухавши позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
У відповідності зі ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів сторонами по справі встановив наступні факти та правовідносини.
Автомобіль „Lexus GX470", д.н.з. НОМЕР_2 , 2005 року випуску, чорного кольору, належить на праві власності позивачу ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , виданого 3.03.2006 року МРЕВ-3 ДАІ ГУ-УМВС України (а.с.20).
Автомобіль „Hyundai Elantra", д.н.з. НОМЕР_1 , належить на праві власності відповідачу ОСОБА_2 згідно інформації, яка міститься у постанові Дарницького районного суду м. Києва від 26.11.2015 року.
Згідно п.5, ст.1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної безпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
П.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року за №6 зі змінами та доповненнями зазначає, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини, крім випадків, передбачених ст.456 ЦК. А п.4 цієї ж Постанови вказує, що під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки на підставі права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки на підставі права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності, тощо).
Як встановлено у судовому засіданні, 20.01.2015 року близько 8-25 годин водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем „Hyundai Elantra", д.н.з. НОМЕР_1 , перед початком обгону не переконався, що це буде безпечно та не створить перешкод іншим учасникам дорожнього руху, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем „Lexus GX470", д.н.з. НОМЕР_2 , що призвело до пошкодження транспортних засобів.
У відповідності до ч.6, ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Постановою судді Дарницького районного суду м. Києва Рудюк О.Ю. від 26.11.2015 року ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП але провадження у адміністративній справі було закрито у зв`язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення (а.с.11-12). Дана обставина не є реабілітуючою для відповідача і тягне за собою настання цивільно-правових наслідків. Постановою Апеляційного суду м. Києва від 17.08.2016 року апеляційна скарга ОСОБА_2 була залишена без задоволення, а постанова Дарницького районного суду м. Києва від 26.11.2015 року - без змін (а.с.15, зворот. бік - 19). Також Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 26.11.2015 року адміністративне провадження відносно водія ОСОБА_1 було закрито за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення за ст.124 КУпАП (а.с.9-10). Постановою Апеляційного суду м. Києва від 26.07.2016 року апеляційна скарга ОСОБА_2 була залишена без задоволення, а постанова Дарницького районного суду м. Києва від 26.11.2016 року була залишена без змін (а.с.13-15). Вказані обставини були підтверджені документально і не підлягають доказуванню при розгляді даної цивільної справи в порядку ч.6, ст.82 ЦПК України. Таким чином, водій ОСОБА_2 порушив вимоги п.10.1; 14.2, (а) ПДР України, тобто вчинив адміністративне правопорушення за ст.124 КУпАП, а водій ОСОБА_1 будь-яких порушень ПДР України не вчиняв.
Як передбачено ч.1, ст.5 Закону України „Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" суб`єктами оціночної діяльності є: суб`єкти господарювання - зареєстровані в установленому законодавством порядку фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності, а також юридичні особи незалежно від їх організаційно-правової форми та форми власності, які здійснюють господарську діяльність, у складі яких працює хоча б один оцінювач, та які отримали сертифікат суб`єкта оціночної діяльності відповідно до цього Закону; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, які отримали повноваження на здійснення оціночної діяльності в процесі виконання функцій з управління та розпорядження державним майном та (або) майном, що є у комунальній власності, та у складі яких працюють оцінювачі. Частина 1, ст.6 цього ж Закону зазначає, що оцінювачами можуть бути громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які склали кваліфікаційний іспит та одержали кваліфікаційне свідоцтво оцінювача відповідно до вимог цього Закону. А ч.2, ст.7 Закону України „Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" продовжує, що проведення оцінки майна є обов`язковим у випадках визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом.
За правилами п.30.1, ст.30 Закону України „Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди.
Пункт 30.2, ст.30 того ж Закону України зазначає, що якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.
Виходячи із норм права вказаного Закону автомобіль позивача є фізично знищеним, так як його відновлювальний ремонт значно перевищує вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди, а матеріальна шкода завдана автомобілю дорівнює його ринковій вартості. Таким чином, позивачу як власнику даного транспортного засобу на підставі п.30.2, ст.30 Закону України „Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця ДТП.
У відповідності до ч.1, ст.979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Як зазначає ч.1, ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Цивільно-правова відповідальність відповідача на момент ДТП була застрахована в ТДВ „Страхова компанія „Альфа-Гарант" відповідно до полісу №АІ/5867773, предметом якого був автомобіль відповідача.
Згідно п.3, ч.1, ст.988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.
28.11.2016 року позивач ОСОБА_1 та ТДВ „Страхова компанія „Альфа-Гарант" досягли згоди про розмір страхового відшкодування в сумі 43 000 грн., яке було виплачено позивачу страховиком (а.с.21).
За правилами ч.1, ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Як зазначають ч.3, ст.12 та ч.1, ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України.
Позивач у своєму позові просить стягнути з відповідача на його користь різницю між фактичним розміром матеріальної шкоди, який дорівнює вартості його автомобіля на момент пошкодження, і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яку він отримав від страховика відповідача, при цьому він фактично підмінює поняття цієї різниці вартістю свого автомобіля після ДТП.
За таких обставин, оскільки транспортний засіб позивача є фізично знищеним, тому позивачу як власнику даного пошкодженого автомобіля відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, однак саме такої позовної вимоги він не заявляв, доказів щодо вартості свого автомобіля до та після ДТП також не надано. При цьому позивач повністю погодився з розміром страхової виплати і будь-яких вимог до ТДВ „Страхова компанія „Альфа-Гарант" не ставить. Виходячи з описаних вище обставин, у задоволенні частини позову про стягнення з відповідача на користь позивача 645 135 грн. 40 коп. як різниці між фактичним розміром матеріальної шкоди і сплаченою страховою виплатою необхідно відмовити, як такої, що не ґрунтується на законі.
За змістом п.12.1, ст.12 Закону України „Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.
Оскільки страховим полісу №АІ/5867773 визначено розмір франшизи 500 грн., що підтвердив позивач у судовому засіданні і зазначено в угоді про розмір страхового відшкодування від 28.11.2016 року (а.с.21), тому дану суму необхідно стягнути з відповідача на користь позивача, так як вона не враховується при виплаті страхового відшкодування.
За вимогами ст.137 ЦПК України оскільки суд частково задовольняє позовні вимоги позивача, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути і 4000 грн. вартості надання правничої допомоги, яка є обґрунтованою та співмірною і знайшла своє підтвердження у судовому засіданні (а.с.33-41; 74-76).
Згідно ст.133; 141 ЦПК України оскільки суд частково задовольняє позов, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 768 грн. 40 коп. судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду (а.с.1), в решті суми необхідно відмовити.
Керуючись ст.4; 10; 12-13; 76-80; 81; 133; 137; 141; 223; 263-265; 282 ЦПК України, на підставі ст.22; 631; 979; 988; 1166; 1187; 1194 ЦК України, ч.6, ст.82 ЦПК України, ст.12; 30 Закону України „Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", ст.5-7 Закону України „Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", п.2; 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року за №6 зі змінами та доповненнями, суд
Позов задовольнити частково.
Стягнути зі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_1 , працюючого в ТОВ „Стандарт ПП" 500 грн. франшизи, 4 000 грн. судових витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги, 768 грн. 40 коп. судового збору, а всього 5 268 грн. 40 коп., в задоволенні решти вимог позову відмовити.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано до Дарницького районного суду м. Києва протягом 30 днів з дня його проголошення, а учаснику справи, якому не було вручене повне заочне рішення в день його проголошення - протягом 20 днів з дня вручення його повного тексту заочного рішення.
Апеляційна скарга на заочне рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини заочного рішення через Дарницький районний суд м. Києва.
Суддя :