ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2019 року

м. Київ

справа № 750/8357/17

провадження № 61-15200св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Чернігівська міська рада,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 4 грудня 2017 року, ухвалене у складі судді Литвиненко І. В., та постанову апеляційного суду Чернігівської області від 7 лютого 2018 року, прийняту колегією у складі суддів: Шитченко Н. В., Бобрової І. О., Висоцької Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Чернігівської міської ради про встановлення факту проживання із спадкодавцем однією сім`єю.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що з 3 листопада 2011 року по 11 листопада 2016 року він проживав із ОСОБА_2 однією сім`єю у квартирі АДРЕСА_1 .

Вказує, що вони мали спільний бюджет, вели спільне господарство, піклувались один про одного, спільно утримували квартиру, замінили вхідні двері, здійснювали поточні ремонти.

Зазначив, що встановлення даного факту необхідно для реалізації ним права на спадкування майна ОСОБА_2 як спадкоємцю четвертої черги за законом.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 4 грудня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у позові, суд виходив з недоведеності спільного проживання позивача із ОСОБА_2 однією сім`єю протягом п`яти років до дня її смерті і відкриття спадщини, їх пов`язаність спільним побутом та наявність взаємних прав і обов`язків.

Постановою апеляційного суду Чернігівської області від 7 лютого 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін з посиланням на його законність та обґрунтованість.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У березні 2018 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційної суду і ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій на надали належної оцінки показанням свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які є сусідами ОСОБА_2 і в судовому засіданні підтвердили факт спільного проживання позивача зі спадкодавцем.

Вказує, що суди не взяли до уваги письмові докази, якими обґрунтовується позов, а саме довідку про склад сім`ї Об`єднання житлово-будівельних кооперативів від 20 листопада 2017 року та висновок дільничного офіцера поліції від 22 серпня 2017 року, якими підтверджується факт його проживання зі спадкодавцем з 3 листопада 2011 року по день смерті останньої.

Також зазначив, що ним подано до апеляційного суду заяву про виклик свідка ОСОБА_4 , витребування доказів та приєднання до матеріалів справи доказів, однак у порушення частини першої статті 365 Цивільного процесуального кодексу України (далі -ЦПК України) суд апеляційної інстанції відмовив у задоволенні вказаних заяви і клопотань.

Ухвалою Верховного Суду від 5 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відзив на касаційну скаргу не надходив

Встановлені судами попередніх інстанцій фактичні обставини справи

Судами встановлено, що ОСОБА_2 на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла та після її смерті відкрилась спадщина на вказане майно.

Поховання ОСОБА_2 здійснено позивачем, витрати на ритуальні послуги і поминальний обід поніс також позивач.

Також судами встановлено, що позивач був представником ОСОБА_2 на підставі довіреностей від 18 серпня 2011 року та 3 листопада 2011 року.

З копії довідки Деснянської районної у місті Чернігові ради від 26 квітня 2017 року суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 зареєстрований у квартирі АДРЕСА_2 , а фактично проживає в квартирі АДРЕСА_1 з 2011 року. Підставою для видачі цієї довідки був акт від 26 квітня 2017 року про склад осіб, які фактично проживають у квартирі АДРЕСА_1 .

Суд першої інстанції дійшов до висновку про те, що у вказаній довідці не зазначено число та місяць, з якого проживає ОСОБА_1 у квартирі, тому на підставі неї неможливо встановити, що позивач проживав зі спадкодавцем не менше 5 років.

Також судами встановлено, що 11 травня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Першої чернігівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після ОСОБА_2 , вказуючи, що на підставі статті 1264 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) він є спадкоємцем четвертої черги за законом. Листом Першої чернігівської державної нотаріальної контори від 13 травня 2017 року позивача повідомлено, що факт проживання спадкоємців зі спадкодавцем необхідно підтвердити рішенням суду, що набрало законної сили.

Допитавши свідків, суд першої інстанції встановив, що свідок ОСОБА_3 не змогла чітко визначити період спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , вважала позивача і померлу подружжям. Свідок ОСОБА_4 не змогла точно вказати суду, з якого часу позивач та ОСОБА_2 проживали спільно.

Суд апеляційної інстанції у рішенні зазначив, що ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснив, що він вважав себе онуком померлої, а не її чоловіком.

Оцінивши заяви ОСОБА_2 про призначення субсидії, подані у 2015 та 2016 роках до Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у місті Чернігові ради, суди встановили, що ОСОБА_2 вказувала, що проживає одна та засвідчила своїм підписом, що зобов`язується повідомляти структурний підрозділ з питань соціального захисту населення у разі зміни обставин, що можуть вплинути на отримання житлової субсидії, в тому числі зміну складу осіб, що зареєстровані (фактично проживають) у житловому приміщенні.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Частиною другою статті 3 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Статтею 1264 ЦК України встановлено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.

До числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоча і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК України.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, оцінюючи у сукупності надані позивачем докази на підтвердження факту проживання та ведення спільного господарства із ОСОБА_2 протягом п`яти років до часу відкриття спадщини, дійшов правильного висновку про те, що вони не є достатніми для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Порушень норм процесуального права, які унеможливили з`ясування фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, касаційним судом не встановлено.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (рішення у справі «Проніна проти України»).

Суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування судових рішень судів попередніх інстанцій, оскільки суди, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, судом не встановлено.

Щодо судових витрат

Оскільки суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 4 грудня 2017 року та постанову апеляційного суду Чернігівської області від 7 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. М. Ігнатенко

М. Ю. Тітов