Постанова

Іменем України

03 липня 2019 року

м. Київ

справа № 639/9510/14-ц

провадження № 61-17605 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.

суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Фідобанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка є правонаступником ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» на рішення Апеляційного суду Харківської області від 11 травня 2017 року у складі колегії суддів:

Колтунової А. І., Кругової С. С., Пилипчук Н. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Фідобанк» (далі ПАТ «Фідобанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На обгрунтування позовних вимог зазначало, що 23 квітня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Ерсте Банк» (далі ВАТ «Ерсте Банк»), правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 014/8338/2/14211, згідно умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 38 000,00 доларів США, зі сплатою 12,5 процентів річних за користування грошовими коштами, з кінцевим строком повернення до 22 квітня 2028 року.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 23 квітня 2008 року між ВАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк», та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 укладено договори поруки № 010/2000/001/19/3 та № 010/2000/01/19/2, за умовами яких поручителі поручилися перед кредитором за виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором

№ 014/8338/2/14211 від 23 квітня 2008 року в повному обсязі.

Також на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором,

23 квітня 2008 року між ВАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк», та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки № 010/2000/001/19/1, предметом якого є житловий будинок з надвірними будівлями, загальною площею 117,0 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором виникла заборгованість, яка станом на 25 лютого 2015 року становила 26 099,86 доларів США, із яких 20 184,53 доларів США - строкова заборгованість за кредитом, 1 045,71 доларів США - прострочена заборгованість за кредитом, 4 796,94 доларів США - прострочена заборгованість по процентам, 72,68 доларів США - строкова заборгованість по процентам, та 16 643,20 грн пені.

Посилаючись на наведене, ПАТ «Фідобанк» просило стягнути солідарно

з відповідачів заборгованість за кредитним договором у розмірі

26 099,86 доларів США, що за курсом Національного банку України (далі НБУ) складає 731 997,51 грн, та пеню у розмірі 16 643,20 грн, що разом становить 748 640,71 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 квітня

2015 року позов ПАТ «Фідобанк» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ПАТ «Фідобанк» заборгованість за кредитним договором №014/8338/2/14211 від

23 квітня 2008 року у розмірі 26 099,86 доларів США, що еквівалентно

731 997,51 грн, та пеню у розмірі 16 643,20 грн, а всього 748 640,71 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позичальник ОСОБА_1 умови кредитного договору належним чином не виконувала, а тому вимоги банку про стягнення з неї заборгованості є обгрунтованими. Зважаючи на наведене, а також виходячи з солідарної відповідальності поручителів за невиконання позичальником умов кредитного договору, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог банку до поручителів.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 01 квітня 2016 року заяву ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення Жовтневого районного суду

м. Харкова від 27 квітня 2015 року залишено без задоволення.

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 11 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 квітня 2015 року в частині стягнення солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ПАТ «Фідобанк» заборгованості за кредитним договором № 014/8338/2/14211 від 23 квітня

2008 року у розмірі 26 099,86 доларів США, що еквівалентно 731 997,51 грн, та пені у розмірі 16 643,20 грн, а всього 748 640,71 грн, скасовано, ухвалено у цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ПАТ «Фідобанк».

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 квітня 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Фідобанк» заборгованості за кредитним договором № 014/8338/2/14211 від 23 квітня 2008 року у розмірі 26 099, 86 доларів США, що еквівалентно 731 997,51 грн та пені у розмірі 16 643,20 грн, а всього 748 640, 71 грн, залишено без змін.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позичальник ОСОБА_1 належно не виконувала умови кредитного договору, а тому вимоги банку про стягнення з неї заборгованості за кредитним договором є обгрунтованими. Посилання ОСОБА_4 на припинення поруки з підстав, передбачених частиною першою статті 559 ЦК України, у зв`язку з укладенням між позичальником та банком додаткової угоди №3 від 31 грудня 2013 року до кредитного договору від 23 квітня 2008 року, якою змінено розмір неустойки за порушення виконання зобов`язань за договором з 0,1% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення на подвійну облікову ставку НБУ, про умови якої поручителі не були повідомлені, апеляційний суд відхилив, оскільки пунктами 4.1. договорів поруки, укладених з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , передбачено зобов`язання поручителів сплатити кредитору пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми невиконання забезпеченого порукою зобов`язання, а тому зазначене не може свідчити про збільшення обсягу відповідальності поручителів. Разом з тим, суд вважав припиненою поруку ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з підстав, передбачених частиною четвертою статті 559 ЦК України, з огляду на те, що 02 липня 2013 року банк надіслав позичальнику та поручителям вимогу про порушення позичальником основного зобов`язання, чим змінив дату виконання зобов`язання за кредитним договором на серпень 2013 року, а звернувсядо суду з позовом 26 вересня 2014 року, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог до поручителів.

Узагальнені вимоги та доводи касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у червні 2017 року, ПАТ «Фідобанк», посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Апеляційного суду Харківської області від 11 травня

2017 року і залишити в силі рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 квітня 2015 року.

Касаційна скарга обгрунтована посиланням на те, що апеляційний суд не звернув увагу, що пунктом 5.2.3. договорів поруки визначено, що порука припиняється, якщо кредитор в межах трирічного строку з дня настання терміну виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителів. Оскільки банк звернувся до суду 26 вересня 2014 року, висновок апеляційного суду про припинення поруки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з підстав, передбачених частиною четвертою статті 559 ЦК України, є помилковим. Крім того, вимоги банку про порушення позичальником основного зобов`язаннявід 02 липня 2013 року не були отримані поручителями, а апеляційний суд безпідставно вважав, що банк у такий спосіб, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, змінив строк виконання зобов`язання за кредитним договором.

Короткий зміст вимог та доводів інших учасників справи

У липні 2017 року до касаційного суду надійшли заперечення на касаційну скаргу від ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , у яких вони зазначали, що суд апеляційної інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи та ухвалив законне і обгрунтоване судове рішення, підстави для його скасування відсутні. Вказували на те, що умови кредитного договору від 23 квітня 2008 року, договорів поруки від 23 квітня 2008 року та додаткової угоди № 3 від 31 грудня 2013 року щодо нарахування банком суми пені є різними та протирічать одна іншій, кредитний договір визначає пеню у розмірі 0,1 процента від суми простроченого платежу, а договори поруки та додаткова угода у розмірі подвійної ставки НБУ. Крім того, наданий ПАТ «Фідобанк» розрахунок заборгованості є суперечливим, що викликає сумнів щодо його вірності.

Також зазначали, що у разі смерті поручителя (крім випадків майнової поруки), з огляду на положення статті 607, частини першої статті 608 ЦК України та сутності поруки, як особистого зобов`язання відповідати за належне виконання основного зобов`язання, спадкоємці поручителя не є солідарними боржниками за кредитним договором.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 червня 2017 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

18 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, ЦПК України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не містить доводів щодо неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором з позичальника - ОСОБА_1 , а тому рішення суду в цій частині у касаційному порядку не переглядається.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ПАТ «Фідобанк» підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Установлені судами фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій установлено, що 23 квітня 2008 року між ВАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк», та ОСОБА_1 укладено генеральну кредитну угоду № 014/8338/2/14211, відповідно до якої позичальник отримав кредит у розмірі 38 000,00 доларів США, зі сплатою 12,5 процентів річних за користування грошовими коштами, з кінцевим строком повернення до 22 квітня 2028 року. Кредитні кошти призначені для придбання житлового будинку АДРЕСА_1 .

Згідно пункту 9.1. кредитного договору від 23 квітня 2008 року за порушення строків повернення кредиту, процентів за користування кредитом та комісій, передбачених положеннями цього договору, позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі 0,1 % від суми простроченого платежу, за кожний день прострочення.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 23 квітня 2008 року між ВАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк», та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 укладено договори поруки № 010/2000/001/19/3

та № 010/2000/01/19/2, за умовами яких поручителі поручилися перед

кредитором за виконання боржником зобов`язань за кредитним договором

№ 014/8338/2/14211 від 23 квітня 2008 року в повному обсязі.

Згідно з укладеними між банком та поручителями додатковими угодами № 1 та № 2 від 26 листопада 2012 року до договорів поруки від 23 квітня 2008 року, фактична заборгованість за кредитним договором, з урахуванням здійснених на дату укладення додаткової угоди платежів, становить 21 343,28 доларів США.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором,

23 квітня 2008 року між ВАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк», та ОСОБА_3 також укладено договір іпотеки

№ 010/2000/001/19/1, предметом якого є житловий будинок з надвірними будівлями, загальною площею 117,0 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

31 грудня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Фідобанк» укладено додаткову угоду №3 до кредитного договору від 23 квітня 2008 року, в пункті 1.6. якої сторони погодили обов`язок позичальника у разі виникнення прострочення платежу сплатити на користь банку пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ.

Останній платіж по тілу кредиту ОСОБА_1 здійснила 20 лютого 2013 року, а по процентам - 31 жовтня 2013 року.

02 липня 2013 року ПАТ «Фідобанк» надіслало позичальнику ОСОБА_1 , поручителям ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вимогу про порушення позичальником основного зобов`язання, та необхідність погашення простроченої заборгованості за кредитним договором, процентів за користування кредитними коштами, та штрафних санкцій за порушення виконання зобов`язань. У випадку невиконання цієї вимоги протягом тридцяти днів, термін повернення кредиту визнається банком таким, що настав достроково на тридцять перший день з моменту її отримання, а тому банк буде змушений вжити заходів щодо примусового стягнення заборгованості за кредитним договором у судовому порядку. Зазначені вимоги банку боржниками не виконані.

Станом на 25 лютого 2015 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором становить 26 099,86 доларів США, з яких 20 184,53 доларів США - строкова заборгованість за кредитом, 1 045,71 доларів США - прострочена заборгованість за кредитом, 4 796,94 доларів США - прострочена заборгованість по процентам, 72,68 доларів США - строкова заборгованість по процентам, та 16 643,20 грн пені.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року поручитель ОСОБА_3 померла. Згідно довідки приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу, спадщину після її смерті прийняла мати померлої - ОСОБА_2 , яка була залучена апеляційним судом до участі у справі як правонаступник ОСОБА_3 .

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Згідно частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

За змістом статей 525 та 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Частиною першою статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до частини першої статті 553, частин першої та другої статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Суди попередніх інстанцій вважали установленим та доведеним факт існування станом на 25 лютого 2015 року суми заборгованості позичальника за кредитним договором у розмірі 26 099,86 доларів США, з яких 20 184,53 доларів США - строкова заборгованість за кредитом, 1 045,71 доларів США - прострочена заборгованість за кредитом, 4 796,94 доларів США - прострочена заборгованість по процентам, 72,68 доларів США - строкова заборгованість по процентам, та 16 643,20 грн пені.

Такого висновку суди попередніх інстанцій дійшли внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, якими врегульовано спірні правовідносини.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

З матеріалів справи убачається, що банк скористався своїм правом дострокового повернення частини кредиту та сплати процентів, закріпленим у частині другій статті 1050 ЦК України, звернувшись у липні 2013 року до відповідачів з вимогою про погашення простроченої заборгованості за кредитним договором, у випадку невиконання якої, термін повернення кредиту визнається банком таким, що настав достроково на тридцять перший день з моменту її отримання. Оскільки зазначена вимога позичальником та поручителями не виконана, апеляційний суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що з 02 серпня 2013 року настав строк виконання зобов`язань за кредитним договором у повному обсязі.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18 та від 04 липня 2018 року у справі № 14-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 14-318цс18.

Доводи касаційної скарги про не урахуванням апеляційним судом того, що вимоги про порушення позичальником основного зобов`язання від 02 липня 2013 року не були отримані адресатами, а відтак не відбулася зміна банком, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, строку виконання зобов`язань за кредитним договором є неспроможними, оскільки пунктом 6.5 кредитного договору передбачено, що дострокове стягнення настає, за умови попереднього (за 30 днів) надіслання позичальнику відповідної вимоги рекомендованим листом, а не з моменту її отримання позичальником.

Таким чином, апеляційний суд правильно встановив строк дії кредитного договору з урахуванням застосованого права банку на дострокове повернення кредиту, однак не звернув увагу, що з 02 серпня 2013 року у ПАТ «Фідобанк» не було правових підстав для нарахування процентів за користування кредитом та пені, а тому висновки судів попередніх інстанцій щодо правильності нарахування заборгованості за кредитним договором є передчасним.

З наявного у матеріалах справи розрахунку заборгованості за кредитним договором убачається, що в ньому відображено нарахування та погашення заборгованості по процентам за періоди з 23 травня 2008 року до 14 червня 2008 року та з 25 січня 2014 року по 25 лютого 2015 року. Разом з тим, відсутній деталізований розрахунок заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 14 червня 2008 року до 25 січня 2014 року, що з урахуванням відсутності у ПАТ «Фідобанк» права для нарахування процентів за користування кредитом та пені після 02 серпня 2013 року, унеможливлює визначення заборгованості за кредитним договором станом на 02 серпня

2013 року та ухвалення касаційним судом нового рішення.

Щодо припинення поруки ОСОБА_3 .

Відповідно до частини четвертої статті 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

Суд закриває провадження у справі з підстав, передбачених статтею 205 ЦПК України 2004 року, перелік яких є вичерпним і поширювальному тлумаченню не підлягає. За правилом пункту 6 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо померла фізична особа, яка була однією з сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Частиною першою статті 37 ЦПК України 2004 року передбачено, що у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії цивільного процесу.

Зобов`язання припиняється неможливістю його виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає (стаття 607 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 608 ЦК України зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою.

У разі смерті поручителя (крім випадків майнової поруки), з огляду на положення статті 607, частини першої статті 608 ЦК, а також сутності поруки як особистого зобов`язання відповідати за належне виконання основного зобов`язання, спадкоємці поручителя не є солідарними боржниками за кредитним договором.

Таким чином, зобов`язання поручителя ОСОБА_3 за договором поруки від

23 квітня 2008 року є припиненими у зв`язку з її смертю.

Апеляційний суд наведеного не урахував та необгрунтовано залучив до участі у справі правонаступника поручителя ОСОБА_3 - ОСОБА_2 .

Щодо припинення поруки ОСОБА_4 .

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ «Фідобанк» до поручителя ОСОБА_4 , апеляційний суд виходив з того, що договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, а тому ураховуючи, що строк виконання основного зобов`язання за достроковою вимогою банку змінено на серпень 2013 року, а ПАТ «Фідобанк» звернулося до суду 26 вересня 2014 року, тобто з пропуском шестимісячного строку, передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України, порука ОСОБА_4 припинилася

Зазначений висновок суду апеляційної інстанції є помилковим, оскільки суд не звернув увагу на підпункт 5.2.3. пункту 5.2. договорів поруки від 23 квітня

2008 року, відповідно до якого порука припиняється, якщо кредитор в межах трирічного строку з дня настання терміну виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителів, а відтак банк має право звернутися до поручителів в межах трирічного строку з дня настання терміну виконання основного зобов`язання, що з урахуванням звернення ПАТ «Фідобанк» з позовом до суду у вересні 2014 року, свідчить про те, що порука ОСОБА_4 не є припиненою з підстав, передбачених частиною четвертою статті 559 ЦК України.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

В силу наданих процесуальним законом повноважень, суд касаційної інстанції позбавлений права встановлювати, або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, надавати оцінку доказам, що не були предметом їх перевірки, чи робити їх переоцінку.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду ураховує тривалість розгляду зазначеної справи в суді, разом з тим, оскільки до повноважень Верховного Суду не належить установлення фактичних обставин справи, надання оцінки та переоцінки доказів, зазначене унеможливлює ухвалення ним нового судового рішення.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції ухвалив рішення при неправильному застосуванні норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а тому відповідно до частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України рішення Апеляційного суду Харківської області від 11 травня 2017 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_4 підлягає скасуванню, з направленням справи у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій у відповідній частині і закрити провадження у справі чи залишити позов без розгляду у відповідній частині.

Згідно з частинами першою та третьою статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Ураховуючи, щозобов`язання поручителя ОСОБА_3 за договором поруки від

23 квітня 2008 року припинилися у зв`язку з її смертю, заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 квітня 2015 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 11 травня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ПАТ «Фідобанк» до ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за кредитним договором, підлягають скасуванню із закриттям у цій частині провадження у справі.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 414, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 11 травня 2017 року в частині вирішення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати, справу у цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 квітня 2015 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 11 травня 2017 року, в частині вирішення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» до ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати, закрити у цій частині провадження у справі.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик В. В. Яремко