Справа №490/5754/18
Провадження №22-ц/812/1262/19 Суддя суду першої інстанції - Гуденко О.А.
Категорія 27 Доповідач суду апеляційної інстанції - Локтіонова О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2019 року м.Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Локтіонової О.В.,

суддів: Колосовського С.Ю., Ямкової О.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 25 квітня 2019 року, ухвалене за позовом акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

09 липня 2018 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк» (далі - Банк або АТ КБ «Приватбанк»), подало до суду зазначений позов, який обґрунтовувало наступним.

29 квітня 2011 року між Банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до якого він отримав кредит в сумі 2 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30% річних, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 умов договору станом на 30 квітня 2018 року утворилася загальна заборгованість за кредитним договором у сумі 10 976,60 грн., яка складається з заборгованості за кредитом у сумі 1881,97 грн., заборгованості за відсотками у сумі 7045,74 грн., пені в сумі 1050 грн. та штрафів в сумі 998,89 грн. (фіксована частина в сумі 500 грн., процентна складова 498,89 грн.).

Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором та судові витрати.

Не погоджуючись з позовними вимогами, ОСОБА_1 через свого представника просив у задоволенні позову Банку відмовити у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 25 квітня 2019 року у задоволенні позову Банку відмовлено через сплив позовної давності.

Не погодившись із вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Частина 1 статті 1048 ЦК України передбачає, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

В разі порушення зобов`язання наступають наслідки, визначені ст.611 ЦК України та умовами договору. Зокрема, кредитор має право вимагати відшкодування збитків та сплати пені або штрафу відповідно до умов договору.

Ст.ст.525, 612, 625 ЦК України передбачають, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що 29 квітня 2011 року між Банком та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг, який складався з Анкети-заяви позичальника, Умов та правил надання банківських послуг і тарифів.

10 серпня 2011 року ОСОБА_1 ознайомився з умовами кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» по договору SAMD№ НОМЕР_1 , що включали в себе сплату 30% річних за користування кредитними коштами, пеню та штраф у сумі 500 грн. + 5% від суми заборгованості за кредитним лімітом з урахуванням нарахованих і прострочених відсотків і комісій, та отримав кредитну карту зі строком дії до 31 липня 2015 року, що ним не оспорюється.

Відповідач користувався кредитною картою, знімаючи з її допомогою кредитні кошти. Останнє отримання коштів було здійснено 11 квітня 2012 року.

Згідно з розрахунком АТ КБ «Приватбанк» та випискою за рахунком за період з 11 серпня 2011 року по 30 квітня 2018 року за вказаним кредитним договором утворилася загальна заборгованість у сумі 10 976,60 грн., яка складається з заборгованості за кредитом у сумі 1881,97 грн., заборгованості за відсотками у сумі 7045,74 грн., пені в сумі 1050 грн. та штрафів в сумі 998,89 грн.

За період з 25 грудня 2015 року по 07 липня 2016 року Банк автоматично списав з карти НОМЕР_2 на погашення простроченої заборгованості 4130,04 грн.

Згідно з ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

З виписки по рахунку випливає, що останній раз відповідач здійснив погашення заборгованості 11 квітня 2012 року (а.с.71).

З позовом до суду, виходячи з реєстру відправлення кореспонденції, позивач звернувся 09 липня 2018 року (а.с.105).

Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що висновок районного суду про відсутність підстав для задоволення позову Банку через сплив позовної давності не у повній мірі відповідає обставинам справи та вимогам законодавства.

Строк дії карти закінчився 31 липня 2015 року, останній платіж відповідачем було здійснено 11 квітня 2012 року. Позивач звернувся до суду з позовом 09 липня 2018 року, тобто в межах строку позовної давності щодо стягнення кредиту та відсотків за період з 09 липня по 31 липня 2015 року. Зазначений період складає 22 дні.

Що ж стосується вимог Банку про стягнення неустойки, то строк позовної давності по цій вимозі закінчився 31 липня 2016 року, тобто після спливу 1 року після закінчення строку дії договору.

Судом першої інстанції правомірно не взято до уваги погашення заборгованості позичальника Банком як підставу переривання строку позовної давності, оскільки Банком не доведено такого уповноваження позичальником. До того ж, виходячи з останнього погашення 07 липня 2016 року, та дати звернення до суду 09 липня 2018 року, строк давності щодо неустойки все одно сплив.

Таким чином висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для стягнення з відповідача неустойки через сплив позовної давності є правильним.

Приймаючи до уваги, що кредитна заборгованість становить 1881,97 грн., процентна ставка на рік - 30%, то за день відповідач повинен був сплатити позивачу 1,57 грн. процентів ((1881,97 х 30%)/360 = 1,57 грн.). 22 дні х 1,57 грн. = 34,54 грн. заборгованість за відсотками.

За такого, загальна заборгованість ОСОБА_1 перед Банком за вищезазначений період, а саме з 09 липня по 31 липня 2015 року (строк закінчення договору) становила 1916,51 грн. (1881,97 кредит + 34,54 грн. заборгованість за відсотками).

Відповідно до виписки по рахунку у період з 25 грудня 2015 року по 07 липня 2016 року Банк автоматично списав з карти НОМЕР_2 на погашення боргу ОСОБА_1 4130,04 грн.

Отже , у відповідача відсутній обов`язок щодо повернення боргу, у зв`язку з його погашенням.

Що ж стосується вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором за період з 01 серпня 2015 року по 30 квітня 2018 року, то вони є безпідставними, оскільки кредитний договір закінчився 31 липня 2015 року (строк дії карти), а тому у позивача відсутні підстави для нарахування відповідачу заборгованості після вказаного періоду як по відсотках, так і по штрафних санкціях.

За такого, наявні підстави для відмови у задоволенні позовних вимог Банку про стягнення заборгованості за кредитом та відсотками через їх безпідставність.

Оскільки суд помилково вважав, що є підстави для відмови у задоволенні позову через сплив позовної давності щодо всіх позовних вимог Банку, то його рішення в частині вирішення позовних вимог про стягнення кредиту та процентів підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цих вимог через безпідставність.

Керуючись ст.ст.374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 25 квітня 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом та процентами через сплив позовної давності скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Відмовити акціонерному товариству комерційний банк «Приватбанк» у задоволенні його позовних вимог до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом та процентами через безпідставність.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий О.В. Локтіонова

Судді С.Ю. Колосовський

О.О. Ямкова

Повний текст постанови складено 23 липня 2019 року.