ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4519/19 Справа № 185/5679/18 Головуючий у першій інстанції: Головін В. О. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2019 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,

при секретарі Левцунову І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі Павлоградського міського відділу (з обслуговування м. Павлоград та Павлоградського району) Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Павлоградського міського відділу (з обслуговування м. Павлоград та Павлоградського району) Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, третя особа Міністерство внутрішніх справ України, про відшкодування шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 15 жовтня 1992 року вона потрапила в дорожньо-транспортну пригоду з вини водія Павлоградського МВ УМВС України в Дніпропетровській області. За скоєння зазначеної дорожньо-транспортної пригоди водія відповідача ОСОБА_2 було засуджено згідно з вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області за ч.2 ст.215 КК України. В результаті даної ДТП позивачці, згідно висновків МСЕК від 13 березня 1996 року та від 15 грудня 1998 року, було встановлено 90% втрати працездатності безстроково, вона визнана інвалідом 1-ї групи. Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 квітня 2006 року у справі №2-941-/06 позовні вимоги ОСОБА_3 до Павлоградського МВ УМВС України у Дніпропетровській області про відшкодування шкоди у вигляді стягнення щомісячного відшкодування заробітку, втраченого у зв`язку з втратою працездатності. Вказаним рішенням, зокрема, стягнуто з відповідача на користь позивачки, починаючи з 01 травня 2006 року, щомісячне відшкодування заробітку, втраченого нею внаслідок втрати працездатності в сумі 1575,00 грн., з подальшим перерахунком у разі зміни ступеню втрати професійної працездатності та зміни розміру мінімальної заробітної плати. Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 квітня 2006 року у справі №2-941-/06 відповідач добровільно не виконує. На даний час відповідач має заборгованість по відшкодуванню втраченого заробітку за період, вказаний після винесення останній раз Павлоградським міськрайонним судом 30 листопада 2016 року рішення, тобто, після 30 листопада 2016 року. Таким чином, відповідач повинен відшкодувати позивачці втрачений заробіток за період з 30 листопада 2016 року по 01 грудня 2018 року. Відповідно до розрахунків позивача за період з 01 грудня 2016 року по 01 грудня 2018 року відповідач повинен відшкодувати втрачений заробіток в сумі 364288,50 грн., а також відшкодувати витрати на медичний та побутовий догляд за період з 01 грудня 2016 року по 01 грудня 2018 року в сумі 60714,75 грн. Тому позивач просила стягнути з відповідача на свою користь 364288,50 грн. втраченого заробітку внаслідок каліцтва за період з 01 грудня 2016 року по 01 грудня 2018 року та 60714,75 грн. витрат на медичний та побутовий догляд за період з 01 грудня 2016 року по 01 грудня 2018 року.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2018 року позов задоволено, стягнуто з Павлоградського міського відділу Управління МВС України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 364288,50 гривень втраченого заробітку внаслідок каліцтва за період з 01 грудня 2016 року по 01 грудня 2018 року та 60714,75 гривень витрат на медичний та побутовий догляд за період з 01 грудня 2016 року по 01 грудня 2018 року; стягнуто з відповідача в дохід держави витрати на судовий збір в сумі 6375,05 гривень.

В апеляційній скарзі Павлоградський міський відділ (з обслуговування м. Павлоград та Павлоградського району) ГУ МВС України в Дніпропетровській області, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 05 жовтня 1992 року позивач потрапила в дорожньо-транспортну пригоду з вини водія Павлоградського МВ УМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_4 , внаслідок чого позивачу було спричинено важкі тілесні ушкодження у вигляді переломів 7, 8 грудних хребців із забоєм спинного мозку та розвитком парезу нижніх кінцівок, забійних ран голови, лівої стопи, струсу головного мозку.

Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 червня 1993 року водія ОСОБА_4 було визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст. 215 КК України та визначено покарання (а.с. 12-13).

Також встановлено, що внаслідок отриманих тілесних ушкоджень позивачу було встановлено інвалідність 1 групи з 90% втратою працездатності безстроково, згідно висновку МСЕК від 09.02.1992 року 13 серпня 1996 року (а.с. 9, 21). Згідно довідки МСЕК від 15.12.1998 року, перша група інвалідності встановлена позивачці безстроково.

Рішенням Павлоградського міського суду Дніпропетровської області від 14 березня 1997 року, що набрало законної сили, у справі №2-869/1998 за позовом ОСОБА_3 до Павлоградського ГО УМВС України у Дніпропетровській про відшкодування шкоди, що спричинена ушкодженням здоровя, зокрема, встановлено, що середньомісячний заробіток позивачки дорівнює 5937,0 крб., що підтверджується довідкою Павлоградської міськтипографії та розрахований з урахуванням доходів позивачки за останні три місяці, які передували ушкодженню здоровя (а.с. 9 11). Вирішено, зокрема, стягувати з відповідача на користь позивачки щомісячно, починаючи з 01.03.1997 року, на відшкодування втраченого заробітку 134,50 грн. та витрат на догляд 23,9 грн.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 квітня 2006 року, що набрало законної сили, у справі №2-941-/06 позовні вимоги ОСОБА_3 до Павлоградського МВ УМВС України у Дніпропетровській області про відшкодування шкоди у вигляді стягнення щомісячного відшкодування заробітку, втраченого у зв`язку з втратою працездатності, задоволено частково, стягнуто з Павлоградського МВ УМВС України у Дніпропетровської області на користь ОСОБА_3 заборгованість по відшкодуванню заробітку, втраченого нею внаслідок втрати працездатності за період з 01 жовтня 2001 року до 01 квітня 2006 року у сумі 29456,91 грн.; стягнуто з Павлоградського МВ УМВС України у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_3 , починаючи з 01 травня 2006 року щомісячне відшкодування заробітку, втраченого нею внаслідок втрати працездатності в сумі 1575,00 грн., з подальшим перерахунком у разі зміни ступеню втрати професійної працездатності та зміни розміру мінімальної заробітної плати; стягнуто з Павлоградського МВ УМВС України у Дніпропетровській області на користь держави судовий збір у сумі 294,56 грн. (а.с. 14-15).

В подальшому, у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем своїх обов`язків, покладених рішенням суду, ОСОБА_3 знову зверталася із позовом за захистом своїх прав.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2013 року у справі №185/2218/13 апеляцiйну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 задоволено частково, рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 липня 2013 року скасовано в частині відмови ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог про відшкодування шкоди у вигляді стягнення щомісячного відшкодування заробітку, втраченого у зв`язку з втратою працездатності, витрат на сторонній догляд. Стягнуто з Павлоградського МВ ГУМВС України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_3 на відшкодування втраченого заробітку у зв`язку з пошкодженням здоров`я, витрат на сторонній та побутовий догляд за період з 01.01.2012 року по 01.03.2013 року 57135,75 грн., в іншій частині рішення залишено без змін (а.с. 16).

Також, рішенням Павлоградського міськрайонного суду від 17 вересня 2014 року у справі №185/4134/14-ц позов ОСОБА_1 до Павлоградського МВ ГУМВС України в Дніпропетровській області про відшкодування шкоди задоволено частково, стягнуто з Павлоградського МВ ГУМВС України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 відшкодування заробітку у зв`язку з пошкодженням здоров`я за період з 02 березня 2013 року по 01 травня 2014 року в сумі 74474,60 грн., стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 відшкодування моральну шкоду в сумі 2000,00 грн.; стягнуто з Павлоградського МВ ГУМВС України в Дніпропетровській області на користь Держави витрати на судовий збір в сумі 764,00 грн., в задоволенні іншої частини позову відмовлено (а.с. 17).

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду від 30 листопада 2016 року у справі №185/5033/16-ц з Павлоградського МВ УМВС України в Дніпропетровській області на користь позивача стягнуто відшкодування втраченого заробітку, у зв`язку із ушкодженням здоров`я за період з 01 травня 2014 року по 30 листопада 2016 року в сумі 182979 грн.; стягнуто з Павлоградського МВ ГУ МВС України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 30496,50 грн. на медичний та побутовий догляд за період з 01 травня 2014 року по 30 листопада 2016 року; в дохід держави витрати на судовий збір в сумі 3202,13 грн.; рішення набрало законної сили 13.12.2016 року (а.с. 22, 23).

Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ч. 1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

За положеннями ч. 1 ст. 1197 ЦК України розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності. Середньомісячний заробіток (дохід) обчислюється за бажанням потерпілого за дванадцять або за три останні календарні місяці роботи, що передували ушкодженню здоров`я або втраті працездатності внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я. Якщо середньомісячний заробіток (дохід) потерпілого є меншим від п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, розмір втраченого заробітку (доходу) обчислюється виходячи з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши факт втрати позивачем 90% працездатності, у зв`язку з отриманими 05 жовтня 1992 року у ДТП травмами та встановлення їй 1-ї групи інвалідності безстроково, - колегія приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь ОСОБА_3 за період з 01 грудня 2016 року по 01 грудня 2018 року втраченого заробітку в сумі 364288,50 грн., виходячи з розрахунку, що приведений нижче.

Розмір мінімальної заробітної плати в Україні в період з 01 грудня 2016 року по 31 грудня 2016 року 1600,00 грн. щомісячно х 5 х 90% х 1 місяць = 7200,00 грн.;

- розмір мінімальної зарплати в Україні в період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2017 року 3200,00 грн. щомісячно х 5 х 90% х 12 місяців = 172800,00 грн.;

- розмір мінімальної зарплати в Україні в період з 01 січня 2018 року по 01 грудня 2018 року 3723,00 грн. щомісячно х 5 х 90% х 11 місяців = 184288,50 грн.

Таким чином загальна сума втраченого заробітку за період з 01 грудня 2016 року по 01 грудня 2018 року становить (7200,00 грн. + 172800,00 грн. + 184288,50 грн.) 364288,50 грн.

Також з відповідача підлягає стягненню 75% мінімальної заробітної плати щомісячно на медичний та побутовий догляд за період з 01 грудня 2016 року по 01 грудня 2018 року в сумі 60714,75 грн. (1200,00 грн. + 28800,00 грн. + 30714,75 грн.), виходячи з наступного розрахунку:

- розмір мінімальної зарплати в Україні в період з 01 грудня 2016 року по 31 грудня 2016 року 1600 грн. щомісячно х 75 % х 1 місяць = 1200,00 грн.

- розмір мінімальної зарплати в Україні в період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2017 року 3200 грн. щомісячно х 75 % х 12 місяців = 28800,00 грн.

- розмір мінімальної зарплати в Україні в період з 01 січня 2018 року по 01 грудня 2018 року 3723 грн. щомісячно х 75 % х 11 місяців = 30714,75 грн.

Посилання апелянта на те, що місцевим судом не встановлено у повному обсязі фактичних обставин справи, не наведено належного обгрунтування розрахунку розміру присуджених до стягнення з відповідача грошових сум є недоведеними; доводи апелянта мають характер припущення, не грунтуються на належних та допустимих доказах. Під час розгляду справи, представником відповідача клопотань про надання доказів чи витребування їх судом не заявлено, що підтверджується письмовими матеріалами справи, протоколом та звукозаписом судового засідання.

Колегія звертає увагу, що позов у даній справі було заявлено, зокрема, з підстав невиконання відповідачем рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 квітня 2006 року у справі №2-941-/06, що набрало законної сили, яким позовні вимоги ОСОБА_3 до Павлоградського МВ УМВС України у Дніпропетровській області про відшкодування шкоди у вигляді стягнення щомісячного відшкодування заробітку, втраченого у зв`язку з втратою працездатності. Вказаним рішенням, зокрема, стягнуто з відповідача на користь позивачки, починаючи з 01 травня 2006 року, щомісячне відшкодування заробітку, втраченого нею внаслідок втрати працездатності в сумі 1575,00 грн., з подальшим перерахунком у разі зміни ступеню втрати професійної працездатності та зміни розміру мінімальної заробітної плати (а.с. 14-15).

Місцевим судом обгрунтовано встановлено, що ступень втрати професійної працездатності позивачки (яке визнана інвалідом 1-ї групи безстроково та є непрацездатною у відповідності до зазначених вище письмових доказів) не змінився, статусу непрацездатної особи з 1-ю групою інвалідності позивачка не втратила та правильно взято до уваги зміну розміру мінімальної заробітної плати. Інших підстав для перерахування розміру щомісячного відшкодування рішенням від 19 квітня 2006 року у справі №2-941-/06 не встановлено; відповідач із зустрічним позовом чи з самостійним позовом з приводу виплати щомісячного відшкодування до позивачки не звертався, що підтверджується письмовими матеріалами справи та не заперечувалось представником відповідача у судовому засіданні суду апеляційної інстанції.

Крім того, згідно змісту апеляційної скарги та пояснень представника відповідача у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, відповідач не оспорює факту невиплати позивачці за період з 1 грудня 2016 року по 01 грудня 2018 року включно компенсації втраченого внаслідок каліцтва заробітку та витрат на медичний і побутовий догляд. Відповідачем зазначене вище рішення суду від 19 квітня 2006 року №2-941-/06 у добровільному порядку не виконується.

Твердження апелянта про те, що вказані вище судові рішення не мають для суду у даній справі преюдиціального значення є безпідставними, адже всі вказані вище рішення, що набрали законної сили, ухвалені у цивільних справах за позовами ОСОБА_3 до Павлоградського МВ УМВС України у Дніпропетровській області про відшкодування шкоди, що була спричинена здоровю позивачки під час ДТП, яка відбулась 05 жовтня 1992 року; вищевказаними судовими рішеннями встановлені обставини, що мають значення для вирішення даної справи та, відповідно до ч. 4 ст.81 ЦПК України, не доказуються при розгляді даної справи.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 4 ст.81 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарський, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, в якій беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, колегія приходить до висновку про необхідність залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2018 року без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Павлоградського міського відділу (з обслуговування м. Павлоград та Павлоградського району) Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий

Судді