Постанова

Іменем України

10 липня 2019 року

м. Київ

справа № 471/775/15-ц

провадження № 61-6955св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шипович В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Житомирської області, у складі колегії суддів: Матюшенка І. В., Галацевич О. М.,

Широкової Л. В., від 25 серпня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», Банк) звернулося до Богунського районного суду м. Житомира з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 26 травня 2011 року між

АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений договір за яким відповідач 26 травня 2011 року отримав кредит у розмірі 48 700 грн, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач свої зобов`язання за договором не виконує, своєчасно суми щомісячної виплати за кредитом, процентам та пенею не вносить, внаслідок чого станом на 31 травня 2015 року виникла заборгованість за кредитним договором у сумі 84 678, 46 грн, з яких заборгованість за кредитом 48 671, 52 грн, заборгованість за процентами за користування кредитом 30 748, 44 грн, заборгованість з комісії за користування кредитом 750 грн, штрафи в сумі 500 грн (фіксована частина) та 4 008,50 грн (процентна складова).

02 лютого 2015 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 03/ДЗ, предметом якого є надання поруки поручителем перед кредитором, за кредитним договором від 26 травня 2011 року укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 за яким відповідач 26 травня 2011 року отримав кредит у розмірі 48 700 грн зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Посилаючись на вказані обставини позивач, просив суд стягнути заборгованість за кредитним договором від 26 травня 2011 року із

ОСОБА_1 в розмірі 83 678, 46 грн, а із ОСОБА_2 в розмірі 1 000 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 22 липня 2016 року позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» суму помилково зарахованих банком грошей на картку на ім`я ОСОБА_1 в розмірі 48 671, 52 грн. У задоволені інших позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд виходив з того, що банком, на картку ОСОБА_1 було помилково зараховано грошові кошти в сумі 49 000 грн і даний факт неможливо розглядати в рамках кредитних зобов`язань сторін. Разом із тим суд керувався положеннями статей 1048, 1050, 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 25 серпня 2016 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, рішення Богунського районного суду м. Житомира від 22 липня 2016 року скасовано, ухвалено нове рішення про задоволення позову, яким стягнуто

з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 26 травня 2011 року, станом на 31 березня 2015 року у розмірі 83 678,46 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь

АТ КБ «ПриватБанк» 1 000 грн солідарно. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що 26 травня 2011 року між банком, як кредитодавцем, та ОСОБА_1 , як позичальником, було укладено кредитний договір, за яким позивач надав, а відповідач отримав кредитні кошти у розмірі 48 700 грн, зі сплатою 30 % річних на залишок заборгованості, а відповідачем, в свою чергу, умови вказаного договору, в частині повного та своєчасного повернення кредитних коштів та овердрафту, були порушені, а отже між сторонами виникли кредитні зобов`язання.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Галагуз В. В., посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, просить скасувати рішення Апеляційного суду Житомирської області від 25 серпня 2016 року, а рішення Богунського районного суду м. Житомира від 22 липня 2016 року залишити без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 та витребувано матеріали цивільної справи № 471/775/15-ц з суду першої інстанції. Зупинено виконання рішення Апеляційного суду Житомирської області від 25 серпня 2016 року до закінчення касаційного провадження.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»

(далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду.

07 червня 2019 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду справу № 471/775/15-ц передано судді-доповідачеві.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки суду апеляційної інстанції є суперечливими.

Так, в рішенні апеляційного суду зазначено, що 26 травня 2011 року між банком та ОСОБА_1 , як позичальником було укладено кредитний договір, за яким позивач надав, а відповідач отримав кредитні кошти в сумі 48 700 грн зі сплатою 30% річних на залишок заборгованості.

В тому ж рішенні апеляційний суд зробив діаметрально протилежний висновок, що заборгованість за кредитом у розмірі 84 678, 46 грн виникла внаслідок утворення овердрафту на суму 49 000 грн, які 12 червня 2014 року були помилково зараховані банком на кредитну картку ОСОБА_1 , використані останнім в власних цілях, та не повернуті банку протягом визначеного договором пільгового періоду у 55 днів.

ОСОБА_1 наполягав на тому, що ним було використано безпідставно отримане майно у виді грошових коштів, а не кредитні кошти чи кошти за овердрафтом, а отже, судом апеляційної інстанції неправильно визначено характер спірних правовідносин та застосовано норми матеріального права, які не підлягали застосуванню.

Учасниками справи відзив (заперечення) на касаційну скаргу не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 26 травня 2011 року між АТ КБ «ПриватБанк та ОСОБА_1 було укладено договір про надання банківських послуг.

02 лютого 2015 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №03/ДЗ, предметом якого є надання поруки ОСОБА_2 перед банком за виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за договором

від 26 травня 2011 року. Розмір відповідальності поручителя обмежений сумою 1 000 грн.

Із матеріалів відомчої перевірки АТ КБ «ПриватБанк» суди встановили, що

у 2014 році по програмі «Покупка/продаж авто» банком за 49 000 грн був викуплений у ОСОБА_1 вантажний автомобіль марки «RENAULT».

12 червня 2014 року о 16 годині 18 хвилин банком на картку

№ НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1 , була зарахована сума 49 000 грн за придбаний автомобіль без урахування Податку на додану вартість (далі - ПДВ). Через три хвилини після вказаного зарахування, на цю ж картку, банком була зарахована сума 46 550 грн за придбаний автомобіль вже з урахуванням ПДВ.

13 червня 2014 року о 09 годині 11 хвилин, у відділені банку, ОСОБА_1 зняв зі своєї картки грошові кошти в сумі 50 500 грн (комісія за зняття готівки 500 грн), а в 09 годині 43 хвилин через термінал самообслуговування № TS207096 здійснив операцію з переказу грошових коштів в сумі

44 772, 50 грн на рахунок НОМЕР_2 свого батька ОСОБА_3 . Таким чином ОСОБА_1 використав у власних цілях всі грошові кошти які надійшли 12 червня 2014 року на його картку, в тому числі, помилково зараховану банком суму 49 000 грн.

Цього ж дня, 13 червня 2014 року ОСОБА_1 за телефоном 3700 звернувся до операційного центру банку з проханням відмінити переказ ним грошових коштів на рахунок НОМЕР_2 .

Банком операція щодо помилкового зарахування коштів в сумі 49 000 грн на карту № НОМЕР_1 була відмінена вже після того, як ОСОБА_1 зняв ці кошти.

За результатами перевірки службою безпеки АТ КБ «ПриватБанк» зроблено висновок, що відповідач 13 червня 2014 року несакціоновано зняв грошові кошти з картки № НОМЕР_1 внаслідок їх помилкового зарахування банком на рахунок ОСОБА_1 .

Станом на 31 травня 2015 року за кредитним договором № б/н від 26 травня 2011 року банком нарахована заборгованість в сумі 84 678, 46 грн, з яких заборгованість за кредитом 48 671, 52 грн, заборгованість за процентами за користування кредитом 30 748, 44 грн, заборгованість з комісії за користування кредитом 750 грн та штрафи в сумі 500 грн (фіксована частина) та 4 008, 50 грн (процентна складова).

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 213 ЦПК України (в редакції Кодексу на момент ухвалення оскаржуваного рішення апеляційного суду) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

В силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове, суд апеляційної інстанції, виходив з того, що 26 травня 2011 року між банком, як кредитодавцем, та ОСОБА_1 , як позичальником, було укладено кредитний договір, за яким позивач надав, а відповідач отримав кредитні кошти у розмірі 48 700 грн зі сплатою 30% річних на залишок заборгованості, при цьому відповідачем, умови вказаного договору, в частині повного та своєчасного повернення кредитних коштів та овердрафту, були порушені.

Однак фактичні обставини справи свідчать, що грошові кошти в сумі

49 000 грн були зараховані 12 червня 2014 року на платіжну картку

ОСОБА_1 внаслідок помилки банку.

ОСОБА_1 не вчиняв ніяких дій, які б свідчили про наявність в нього волевиявлення отримати 12 червня 2014 року кредит в банку на суму

49 000 грн.

Баланс рахунку ОСОБА_1 станом на 12 червня 2014 року становив

0, 98 грн та по його рахунку був встановлений нульовий ліміт кредитування.

За таких обставин між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 виникли правовідносини не із кредитних зобов`язань, а щодо повернення безпідставно набутого майна відповідно до глави 83 ЦК України.

Отже зазначені у позові банку правові підстави, передбачені статтями 1050, 1054 ЦК України, для стягнення з відповідачів на користь

АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором від 26 травня 2011 року відсутні, а тому позовні вимоги з цих підстав задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Статтею 1214 ЦК України передбачено відшкодування доходів від безпідставно набутого майна і витрат на його утримання.

Однак вимог про стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів на підставі

статей 1212, 1214 ЦК України банк у розглядуваній справі не заявляв.

Статтею 11 ЦПК України (в редакції чинній на час ухвалення рішень судами першої та апеляційної інстанцій) було закріплено принцип диспозитивності цивільного судочинства, який, зокрема, передбачав, що суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Банк, звертаючись до суду із позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 правовими підставами своїх вимог визначив наявність у відповідачів зобов`язань, які виникли із кредитного договору та договору поруки.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що правовідносини, які виникли між банком та ОСОБА_1 внаслідок помилкового зарахування грошових коштів на картку, неможливо розглядати як договірні зобов`язання, однак при цьому, частково задовольняючи позовні вимоги, з інших, аніж заявив банк правових підстав, фактично вийшов за межі позовних вимог, всупереч принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства, чим порушив норми процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

Апеляційний суд, задовольняючи позовні вимоги, не звернув уваги на визначені позивачем підстави позову, неправильно застосував норми матеріального права, а саме застосував закон, який не підлягає застосуванню, оскільки між банком та ОСОБА_1 виникли не договірні зобов`язання, а зобов`язання у зв`язку із набуттям майна без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідності до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Враховуючи те, що під час розгляду справи суди попередніх інстанцій повно встановили обставини справи, однак суд першої інстанції порушив норми процесуального права, а апеляційний суд неправильно застосував норми матеріального права, судові рішення у справі підлягають скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову

АТ КБ «ПриватБанк».

Щодо судових витрат

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

ОСОБА_1 за подання касаційної скарги сплачено судовий збір в сумі 1 010 грн

Оскільки за результатами розгляду касаційної скарги, рішення місцевого і апеляційного судів скасовані та ухвалено нове рішення по суті справи, судові витрати, понесені ОСОБА_1 , підлягають стягненню на його користь із позивача.

Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 412, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 22 липня 2016 року та рішення Апеляційного суду Житомирської області від 25 серпня 2016 рокускасувати.

У задоволенні позовних вимог акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі

1 010 (одна тисяча десять) гривень.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. М. Осіян Н. Ю. Сакара С. Ф. Хопта В. В. Шипович