РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 638/3208/19

Провадження № 2/638/2817/19

22.07.2019 року Дзержинський районний суд м. Харкова

у складі головуючого судді Хайкіна В.М.

за участю секретаря Жакун Н. О.

з участю судового розпорядника Зміївської О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у березні 2019 року звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, а саме просить суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 . Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що їй на праві власності належить кв. АДРЕСА_2 , в якій, окрім позивача, зареєстрований її чоловік - ОСОБА_2 , який кілька років тому виїхав за межі України та не проживає за зареєстрованим місцем проживання. Відповідач не проживає у квартирі, не цікавиться житлом, не несе витрат по його утриманню, проведенню ремонту, сплаті комунальних послуг, тобто не виконує обов`язки, які закон покладає на користувача житловим приміщенням. Просить суд позов задовольнити.

Відповідач - ОСОБА_2 відзиву на позовну заяву, який би відповідав вимогам статті 178 ЦПК України, чи будь-яких письмових та електронних доказів (які можливо доставити до суду), висновків експертів, заяв свідків, що підтверджують заперечення проти позову, до суду не надав.

Суд, дослідивши доводи позивача, викладені у позові, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Як встановлено матеріалами справи, подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 домовилось про визначення часток у праві їх приватної спільної сумісної власності на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та відповідно про зміну виду їх спільної власності на цю квартиру з сумісної на часткову. Сторони домовились, що їхні частки у праві приватної спільної власності на цю квартиру є рівними, тобто по 1/2 частці у кожного. У зв`язку з визначенням часток у праві приватної спільної власності на вказану квартиру - по 1/2 кожному з подружжя, право приватної спільної сумісної власності на цю квартиру припиняється, а натомість подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 набувають право приватної спільної часткової власності на вказану квартиру таким чином: 1/2 частка у праві власності на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_2 , та 1/2 частка у праві власності на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_1 , що підтверджує договір про визначення часток у праві приватної спільної сумісної власності подружжя на квартиру від 22.07.2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Адамовою Л. А., зареєстровано в реєстрі за №725 (а. с. 7-9).

ОСОБА_2 (дарувальник) подарував і передав безоплатно та безумовно у приватну власність своїй дружині ОСОБА_1 1/2 частку у праві приватної спільної часткової власності на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а обдарована ОСОБА_1 прийняла у приватну власність безоплатно та безумовно зазначену вище частку квартири, що підтверджує договір дарування частки у праві приватної спільної часткової власності від 22.07.2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Адамовою Л. А., зареєстровано в реєстрі за №726 (а. с. 4-6).

У матеріалах справи також наявна довідка Департаменту реєстрації Харківської міської ради про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб (довідка про склад сім`ї) від 22.01.2019 року, з якої вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а. с. 10).

Факт реєстрації відповідача ОСОБА_2 за вказаною адресою підтверджується також відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Харківській області від 23.04.2019 року (а.с. 35).

Згідно наданої представником позивача інформації, а саме з довідки Бєлгородського державного національного дослідницького університету за вих. №841 від 19.07.2019 року, ОСОБА_2 прийнятий на роботу з 01.10.2004 року на посаду асистента кафедри математичних методів та інформаційних технологій в економіці та управлінні (наказ від 30.09.2004 року №1767-ЛС) та продовжує роботу на спеціальності старшого викладача кафедри інформаційно-телекомунікаційних систем та технологій по теперішній час.

Крім того, з письмових пояснень свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вбачається, що відповідач ОСОБА_2 останні 4-5 років проживає за межами України.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до частини 1, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 386 Цивільного кодексу України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

У відповідності до статті 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини 1 статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до частини 2 статті 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно зі статтею 71 Житлового кодексу України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до статті 72 Житлового кодексу України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Згідно із статтею 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до Узагальнення судової практики Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло.

Згідно пункту 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою».

Отже норми Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», рішення суду про позбавлення особи права користування житловим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання.

Відповідно до вимог частини 2 статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи факт визнання позовних вимог відповідачем, прийшов до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом підлягає задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 11-13, 81, 82, 141, 206 265, 274-279 ЦПК України, 15, 16, 317, 321, 386, 319, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 71, 72 ЖК України суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІН НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_2 , виданий Дзержинським РВ в м. Харкові ГУ ДМС України в Харківській області 04.01.2013 року, таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІН НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_2 , виданий Дзержинським РВ в м. Харкові ГУ ДМС України в Харківській області 04.01.2013 року, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІН НОМЕР_3 , паспорт НОМЕР_4 , виданий ЦВМ Дзержинського РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 11.08.2000 року, витрати по сплату судового збору у розмірі у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до або через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий: