Постанова

Іменем України

18 липня 2019 року

м. Київ

справа № 635/8931/15-ц

провадження № 61-23360св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Харківської області, у складі колегії суддів: Бездітка В. М., Коваленко І. П., Сащенка І. П., від 02 лютого 2017 року.

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом доОСОБА_2 про зобов`язання вчинити певні дії.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 20 травня 1997 року він є власником 59/100 часток домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . На підставі договору купівлі-продажу від 17 жовтня 2012 року ОСОБА_2 придбала у свою власність 41/100 частин вказаного домоволодіння. На земельній ділянці, віднесеній до зазначеного домоволодіння, розташоване приміщення льоху літ. «Ж». Між ОСОБА_1 та попереднім співвласником склався певний порядок користування земельною ділянкою та розташованими на ній приміщеннями, відповідно до якого він користувався спірним льохом літ. «Ж». Однак, після того, як ОСОБА_2 стала співвласником домоволодіння АДРЕСА_1 , вона самовільно зайняла приміщення льоху літ. «Ж» та чинить йому перешкоди у користуванні спірною спорудою.

Із урахуванням зазначеного, позивач просив позов задовольнити, зобов`язати ОСОБА_2 звільнити приміщення льоху літ. «Ж», що розташований по АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 19 липня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено. Зобов`язано ОСОБА_2 звільнити приміщення льоху літ. «Ж» що розташований АДРЕСА_1 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, щоз правовстановлюючих документів на 59/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_1 , слідує, що льох літ. «Ж», розташований на земельній ділянці, яка належить позивачу на праві власності, і у зв`язку з самовільним зайняттям відповідачем вказаного приміщення порушуються права позивача щодо користування належним йому майном.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 02 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Харківського районного суду Харківської області від 19 липня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволені позову.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що відповідно до правовстановлюючих документів право власності на житловий будинок літ. «А-1» з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 належить сторонам на праві спільної часткової власності. Позивачем не надано доказів на підтвердження встановлення порядку користування надвірними будівлями, за яким ОСОБА_1 є користувачем льоху літ. «Ж», а тому позовні вимоги до задоволення не підлягають.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У лютому 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Апеляційного суду Харківської області від 02 лютого 2017 року і залишити в силі рішення Харківського районного суду Харківської області від 19 липня 2016 року, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом неправильно встановлено обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення. Судом апеляційної інстанції на надано належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам, які підтверджують порушене право позивача на користування та розпорядження спірним льохом, який належить останньому, що підтверджується договором купівлі-продажу від 02 квітня 1991 року та іншими письмовими доказами.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Статтею 383 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України), що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до пункту 4 Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

11 червня 2019 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду справу № 635/8931/15-ц розподілено судді-доповідачеві.

Доводи осіб, які подали відзив (заперечення) на касаційну скаргу

У поданих запереченнях на касаційну скаргу ОСОБА_2 посилається на те, що при вирішенні спору апеляційний судом зроблено правильний та обґрунтований висновок про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Договір купівлі-продажу від 02 квітня 1991 року не спростовує висновки апеляційного суду про те, що житловий будинок перебуває у спільній частковій власності. Доказів поділу будинку внатурі, виділення часток співвласників в натурі або встановлення порядку користування спірним будинком та нежитловими приміщеннями суду не надано.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Домоволодіння по АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності.

ОСОБА_1 належить 59/100 часток вказаного житлового будинку з надвірними будівлями на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 22 травня 1997 року, виданим Першою державною нотаріальною конторою Харківського району та області, реєстраційний № 3-1853.

ОСОБА_2 належить 41/100 житлового будинку з надвірними будівлями на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 17 жовтня 2012 року та посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Руденко О. Є.

Згідно відомостей обох вищевказаних правовстановлюючих документів, а також технічного паспорту, виготовленого станом на 08 жовтня 2012 року, на земельній ділянці розташований жилий будинок з прибудовами літ. «А-1», житловою площею 57,70 кв. м та наступні будівлі і споруди: сараї літ. «И», «Л», «М», вбиральня літ. «Н», льох літ. «Ж», гараж літ. «О», навіси літ. «П», «С», огорожа № 1-6, зливна яма літ. «К».

Згідно рішення Харківського районного суду Харківської області від 06 травня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визначення порядку користування земельною ділянкою відмовлено за недоведеністю позовних вимог (справа № 635/7690/15-ц). Вказане рішення набрало законної сили.

Таким чином, порядок користування земельною ділянкою та надвірними будівлями по АДРЕСА_1 між співвласниками будинку не встановлений.

Позиція Верховного Суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено і в статті 41 Конституції України, в якій гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом.

Згідно положень статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно положень статті 57 ЦПК України, 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд, із урахуванням вказаних норм матеріального права, встановлених обставин справи, враховуючи характер правовідносин, які склалися між сторонами спору, обґрунтовано виходив із того, що позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки позивач не довів порушення відповідачем права на користування належною лише позивачу частиною спірних нежитлових приміщень, зокрема льохом. Доказів того, що льох під літерою «Ж» є особистою приватною власністю позивача матеріали справи не містять.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, відповідно до правовстановлюючих документів право власності на житловий будинок літ. «А-1» з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 він належить сторонам на праві спільної часткової власності. Земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок, а також будівлі та споруди перебувають у спільному користуванні співвласників будинку.

Враховуючи те, що позивачем не доведено, що він є власником або єдиним користувачем льоху літ. «Ж», апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність заявлених позовних вимог.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене судове рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Колегія суддів погоджується із правильними по суті висновками суду апеляційної інстанції, оскільки судом правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, зроблені обґрунтовані висновки про відмову у задоволенні позовних вимог на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами (стаття 212 ЦПК України у редакції, чинній на момент розгляду справи).

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування правильного по суті судового рішення, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене рішення апеляційного суду - без змін.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 02 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта
В. В. Шипович