КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кулікова С.В.
№ 22-ц/824/9567/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 758/420/17

17 липня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кулікової С.В.

суддів - Ігнатченко Н.В.

- Олійника В.І.

при секретарі - Осінчук Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 13 березня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Ларіонової Н.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

26 грудня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, в якому з урахуванням уточнення позовних вимог, просив визнати незаконним розірвання трудового договору, укладеного з ОСОБА_1 на невизначений строк, у в`язку зі зміною в організації виробництва і праці з ініціативи власника або уповноваженого ним органу; визнати переважне право ОСОБА_1 на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці; поновити на роботі з 3 грудня 2016 року; стягнути на його користь заробітну плату за весь час вимушеного прогулу; визнати запис в трудовій книжці «№ 34 від 02.12.2016 р. Звільнений із займаної посади в зв`язку із скороченням штату згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України. Наказ № 8 від 28.09.2016 р.» таким, що зроблений безпідставно; стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 70 000 грн., та судовий збір у розмірі 704,80 грн.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що він працював в ГУ ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» з 14.01.2009 року. Згідно наказу № 29 від 01.07.2013 року його було переведено на посаду начальника ГУ ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» з питань автотранспортного страхування та врегулювання збитків.

28.09.2016 року його було ознайомлено з наказом № 8 про скорочення штату Головного управління по м. Києву та Київської області, однієї посади заступника начальника управління. В той же день, його було ознайомлено з розпорядженням № 8 про вивільнення його з займаної посади з 02.12.2016 року, у зв`язку зі скороченням посади. Наказом № 8 від 28.09.2016 року він був звільнений з 02.12.016 року на підставі п. 1 ст.. 40 КЗпП України.

Вважав, що його було звільнено незаконно, оскільки наказ від 28.09.2016 року був виданий з метою звільнення саме його, так як будь яких змін в організації виробництва і праці не відбулося.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 13 березня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Подільського районного суду м. Києва від 13 березня 2019 року скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким поновити його на займаній посаді з 3 грудня 2016 року; стягнути заробітну плату за весь час вимушеного прогулу; визнати запис в трудовій книжці № 34 від 02.12.2016 року таким, що зроблений безпідставно; стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 70000 грн.; судові витрати покласти на відповідача; допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначав, що в рішенні суду вказано, що ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду 01.01.2017 року. Вказана обставина не відповідає дійсності, оскільки позов було направлено 26 грудня 2016 року.

Вказував на те, що не з`ясувавши обставин звільнення позивача з роботи, взявши до уваги оспорюваний в цивільній справі № 758/12370/17 наказ № 12 від 26.12.2017 року про поновлення ОСОБА_1 на роботі з 27.12.2016 року, суд першої інстанції упереджено поставився до захисту порушеного права, чим порушив п. 1 ст. 2 ЦПК України. Крім того, суд не надав правової оцінки вимогам позивача щодо його поновлення на роботі саме з 3 грудня 2016 року.

Посилався на те, що рішення суду не відповідає вимогам ст.. 265 ЦПК України, оскільки судом у вступній частині рішення не враховано вимоги, що викладені в заяві про уточнення позовних вимог; в описовій частині рішення не зазначені клопотання та заяви, які були подані позивачем та містяться в матеріалах справи; у мотивувальній частині рішення не зазначено чому суд у якості доказу прийняв оспорюваний наказ про поновлення позивача на роботі, та не зазначено докази, які відхилені судом та мотиви їх відхилення, не зазначена мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.

Звертав увагу суду на те, що в матеріалах справи відсутній документ, який би підтверджував рішення ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» реалізувати своє право представлення інтересів у даній справі не самостійно, а через представника. Так, договір про надання правової допомоги № 1/16 від 1 грудня 2016 року та № 2/17 від 1 грудня 2017 року не містить належних доказів дійсної волі відповідача на уповноваження адвоката Овчаренка Р.В. надати правничу допомогу та представляти інтереси по відношенню саме до позивача у даній справі. Оригінал ордеру на надання правової допомогу в матеріалах справи відсутній, крім того він не містить назви суду в якому надавалася правова допомога відповідачу.

Також зазначав, що в судовому засіданні 13 березня 2019 року не проголошувалася вступна та резолютивна частина рішення, не роз`яснювався його зміст, порядок та строк оскарження, не роз`яснювався строк та порядок подачі заперечень на протокол судового засідання, тоді як у протоколі судового засідання зазначено що судом було вчинено такі дії, при цьому дата вчинення запису (03.04.2019) - суд виходить з нарадчої кімнати, суперечить даті протоколу судового засідання (13.03.2019).

09 липня 2019 року надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому представник відповідача просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Подільського районного суду м. Києва від 13 березня 2019 року без змін, посилаючись на те, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для її задоволення та скасування рішення суду.

В судовому засіданні ОСОБА_1 повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» - Овчаренко Р.В. проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Кулікової С.В., пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працював в ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» з 14.01.2009 року.

Згідно наказу ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» № 29 від 01.07.2013 року ОСОБА_1 переведено на посаду заступника начальника Головного управління по м. Києву та Київської області ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія».

Наказом начальника Головного управління по м. Києву та Київської області ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» № 8 від 28.09.2016 року, у зв`язку із зміною в організації виробництва і праці в Головному управлінні по м. Києву та Київської області ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», прийнято рішення про скорочення з 02.12.2016 року в штаті Головного управління по м. Києву та Київської області ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» одну посаду заступника начальника управління.

Розпорядженням начальника Головного управління по м. Києву та Київської області ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» № 8 від 28.09.2016 року попереджено заступника начальника Головного управління по м. Києву та Київській області ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» ОСОБА_1. про наступне його вивільнення у зв`язку з скороченням посади заступника начальника управління з 02.12.2016 року.

Повідомленням начальника Головного управління по м. Києву та Київської області ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» від 28.09.2016 року, повідомлено ОСОБА_1 про звільнення його із займаної посади згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України, про що свідчить відповідний підпис ОСОБА_1 .

Згідно з актом, складеним ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» 28.09.2016 року, який підписаний начальником Головного управління по м. Києву та Київської області, головним бухгалтером, спеціалістом відділу індивідуального страхування, що станом на 28.09.2016 року відсутні вакантні посади в Головному управлінні по м. Києву та Київської області ПрАТ , в зв`язку з чим управління не може надати іншу роботу заступнику начальника управління Головного управління по м. Києву та Київської області ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», який підлягає звільненню за скороченням штату, на підставі наказу № 8 від 28.09.2016 року, а саме ОСОБА_1 .

На виконання наказу № 8 від 28.09.2016 року відповідачем було скорочено посаду заступника начальника управління Головного управління по м. Києву та Київської області ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», яку займав ОСОБА_1

02.12.2016 року ОСОБА_1 отримав трудову книжку з записом про звільнення на підставі наказу Головного управління по м. Києву та Київської області ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» № 8 від 28.09.2016 року, що підтверджено оригіналом трудової книжки та визнається сторонами.

02.12.2016 року ОСОБА_1 було виплачено основну заробітну плату, 06.12.2016 року було виплачено компенсацію середнього заробітку за період з 03.12.2016 року по 06.12.2016 року та вихідна допомога при скороченні.

Наказом № 12 від 26.12.2016 року ОСОБА_1 поновлено на попередній роботі на посаді заступника начальника Головного управління по м. Києву та Київської області з 27 грудня 2016 року.

26.12.2016 року ОСОБА_2 було надано для ознайомлення наказ № 12 від 26.12.2016 року, в якому він власноручно зазначив, що відмовляється від поновлення без судового розгляду.

27.12.2016 року ОСОБА_1 виплачено компенсацію середнього заробітку за період з 07.12.2016 року по 12.12.2016 року у розмірі 1 364,15.

27.12.2016 року ОСОБА_1 відмовився ознайомлюватися з наказом № 43 від 27.12.2016 року про те, що він має приступити до виконання своїх службових обов`язків з 27.12.2016 року, що підтверджується відповідним актом.

Починаючи з 27.12.2016 року ОСОБА_1 не приступив до виконання своїх службових обов`язків згідно займаної посади, у зв`язку з чим наказом від 27.02.2017 року № 5 позивача звільнено з займаної посади за прогул без поважних причин, згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині поновлення на роботі, суд першої інстанції виходив з того, що поновлення позивача на роботі за наказом від 28.09.2016 року відбулося в позасудовому порядку, а саме: за ініціативою самого роботодавця, який своїм наказом № 43 від 27.12.2016 року самостійно поновив ОСОБА_1 на посаді, тому підстави для поновлення позивача, який був звільнений за наказом № 8 від 28.09.2016 року відсутні. Оскільки вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди є похідними від вимог про поновлення на роботі, то відсутні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання переважного права позивача на залишення на роботі, суд дійшов висновку, що наявність переважного права у працівника є обставиною, яка підлягає встановленню під час судового розгляду позовів про поновлення на роботі, і така вимога не може бути вимогою позовного характеру. Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання незаконним розірвання трудового договору та визнання безпідставним запису № 34 в трудовій книжці, суд зазначив, що такі вимоги не є належним способом захисту прав.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають фактичним обставинам справи, дослідженим судом доказам та вимогам матеріального та процесуального права, з огляду на таке.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом начальника Головного управління по м. Києву та Київської області ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» № 8 від 28.09.2016 року, у зв`язку із зміною в організації виробництва і праці в Головному управлінні по м. Києву та Київської області ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», прийнято рішення про скорочення з 02.12.2016 року в штаті Головного управління по м. Києву та Київської області ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» одну посаду заступника начальника управління.

Розпорядженням начальника Головного управління по м. Києву та Київської області ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» № 8 від 28.09.2016 року попереджено заступника начальника Головного управління по м. Києву та Київській області ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» ОСОБА_1. про наступне його вивільнення у зв`язку з скороченням посади заступника начальника управління з 02.12.2016 року.

Повідомленням начальника Головного управління по м. Києву та Київської області ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» від 28.09.2016 року, повідомлено ОСОБА_1 про звільнення його із займаної посади згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України, про що свідчить відповідний підпис ОСОБА_1 .

Згідно з актом, складеним ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» 28.09.2016 року, який підписаний начальником Головного управління по м. Києву та Київської області, головним бухгалтером, спеціалістом відділу індивідуального страхування, що станом на 28.09.2016 року відсутні вакантні посади в Головному управлінні по м. Києву та Київської області ПрАТ , в зв`язку з чим управління не може надати іншу роботу заступнику начальника управління Головного управління по м. Києву та Київської області ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», який підлягає звільненню за скороченням штату, на підставі наказу № 8 від 28.09.2016 року, а саме ОСОБА_1 .

На виконання наказу № 8 від 28.09.2016 року відповідачем було скорочено посаду заступника начальника управління Головного управління по м. Києву та Київської області ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», яку займав ОСОБА_1

02.12.2016 року ОСОБА_1 видано трудову книжку з записом про звільнення на підставі наказу Головного управління по м. Києву та Київської області ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» № 8 від 28.09.2016 року, що підтверджено оригіналом трудової книжки та визнається сторонами.

02.12.2016 року ОСОБА_1 виплачено основну заробітну плату, а 06.12.2016 року було виплачено компенсацію середнього заробітку за період з 03.12.2016 року по 06.12.2016 року та вихідна допомога при скороченні.

15 грудня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» із заявою про поновлення на роботі, за результатами розгляду якої, ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» було прийнято рішення про поновлення позивача на роботі та видано відповідний наказ про поновлення на роботі за рішенням роботодавця № 12 від 26 грудня 2016 року.

Враховуючи вказані обставини, оскільки ОСОБА_1 скористався правом на досудове урегулювання порушення свої трудових прав звернувшись до відповідача з відповідною заявою про поновлення на роботі, і така заява була задоволена, у зв`язку з чим видано наказ № 12 від 26 грудня 2016 року про поновлення на роботі за рішенням роботодавця, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для поновлення ОСОБА_1 на роботі, який був звільнений на підставі наказу № 8 від 28.09.2016 року, у зв`язку з скороченням посади заступника начальника управління з 02.12.2016 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Згідно роз`яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, зокрема, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі.

Оскільки наявність чи відсутність у працівника переважного права на залишенні на роботі, є лише обставиною, яку суд зобов`язаний з`ясувати, розглядаючи трудовий спір пов`язаний зі звільненням за п. 1 ст.40 КЗпП України, та враховуючи, що позивача було поновлено на посаді за рішенням роботодавця, то фактично перестали існувати обставини, у зв`язку з якими, суд має з`ясовувати та визнавати наявність у ОСОБА_1 переважного права на залишенні на роботі на момент його звільнення, а тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовної вимоги про визнання переважного права позивача на залишення на роботі при вивільненню працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимоги позову про визнання незаконним розірвання трудового договору та визнання безпідставним запису № 34 в трудовій книжці позивача, не є належним способом захисту трудових прав, оскільки поновивши позивача на роботі, відповідач тим самим визнав, що ОСОБА_1 було звільнено з роботи незаконно.

Стаття 235 КЗпП України передбачає, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Згідно ст. 2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Враховуючи, що підстав для поновлення ОСОБА_1 на роботі немає, оскільки наказом від 26.12.2016 року № 43 позивача за рішенням роботодавця було поновлено на попередній роботі на посаді заступника начальника Головного управління по м. Києву та Київської області з 27 грудня 2016 року, відповідачем було виплачено позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги про те, що в рішенні суду невірно визначено дату звернення позивача з позовом до суду, колегія суддів відхиляє, оскільки вони мають правового значення для вирішення спору по суті.

Твердження в апеляційній скарзі на те, що суд не надав правової оцінки вимогам позивача щодо його поновлення на роботі саме з 3 грудня 2016 року, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки в даній справі позивачем не оспорювався наказ про його поновлення роботі з 27 грудня 2016 року, тому суд не мав підстав надавати правову оцінку щодо дати поновлення позивача. При цьому, суд апеляційної інстанції, звертає увагу на те, що позивачу було виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності повноважень адвоката Овчаренка Р.В. на представлення інтересів ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на дання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до ч. 4 ст. 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Адвокатом Овчаренко Р.В. на підтвердження повноважень надавались наступні копії документів: договір-доручення про надання правової допомоги від 01 грудня 2016 року та Ордер КВ 209501 від 01 грудня 2016 року; Договір № 2/17 про надання правової допомоги від 01 грудня 2017 року та Ордер КВ 209501 від 01 грудня 2016 року, Договір № 1/07-2018 про надання правової допомоги від 06 липня 2018 року та Ордер КВ № 43602 від 06 липня 2018 року.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат має право, зокрема, посвідчувати копії документів у справах, які він веде, крім випадків, якщо законом установлено інший обов`язків спосіб посвідчення копій документів.

Отже, з огляду на те, що долучені до матеріалів справи копії договору про надання правової допомоги та ордеру засвідчені у визначеному законом порядку, а саме у відповідності до п. 9 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», вони є належними документами, що підтверджують право особи, на вчинення процесуальних дій.

Таким чином, повноваження адвоката Овчаренка Р.В. на представлення інтересів ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» підтверджені належними документами.

Доводи апеляційної скарги, що в судовому засіданні 13 березня 2019 року не проголошувалася вступна та резолютивна частина рішення, не роз`яснювався його зміст, порядок та строк оскарження, не роз`яснювався строк та порядок подачі заперечень на протокол судового засідання, при цьому у протоколі судового засідання зазначено, що судом було вчинено такі дії, тоді як дата вчинення запису (03.04.2019) - суд виходить з нарадчої кімнати, суперечить даті протоколу судового засідання (13.03.2019) не є підставою для скасування обгрунтованого рішення суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, ухвалено законне й обгрунтоване рішення, подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Подільського районного суду м. Києва від 13 березня 2019 року без змін.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 13 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженау касаційному порядку до Верховного Судупротягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 19 липня 2019 року.

Головуючий: Судді: