КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 липня 2019 року м. Київ

Єдиний унікальний номер справи № 758/1353/18

Апеляційне провадження №22-ц/824/7753/2019

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Іванченко М.М.

суддів: Борисової О.В., Желепи О.В.

при секретарі: Макаровій К.В.

за участю:

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

представника відповідача: Дубовика А.А.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Фонду соціального страхування України, третя особа - ОСОБА_3 , про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1

на рішення Подільського районного суду м. Києва ухваленого 7 лютого 2019 року в приміщенні суду під головуванням судді Войтенко Т.В., повний текст судового рішення складений 12 лютого 2019 року,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом та з урахуванням уточненої позовної заяви до Фонду соціального страхування України, в якому просив визнати звільнення з роботи незаконним та скасувати наказ про звільнення від 22 грудня 2017 року №1048, поновити його на роботі на посаді водія автотранспортних засобів відділу господарського забезпечення управління справами виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України з 30 грудня 2017 року, стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30 грудня 2017 року по день ухвалення судом рішення, покласти на відповідача витрати пов`язані із розглядом даної справи, зокрема витрати на професійну правничу допомогу, орієнтовна сума становить 7000 грн.

На обґрунтування позову зазначив, що він з 2014 року працював на посад водія автотранспортних засобів з тимчасової втрати працездатності. 29 грудня 2017 року його звільнили з роботи за п.1 ст.40 КЗпП України. Вважає дане звільнення таким, що не відповідає вимогам чинного трудового законодавства.

Так, зокрема вказував, що у зв`язку з проведенням реорганізації шляхом злиття Фондів, всіх працівників з 1 серпня 2017 року відповідно до п.6 ст. 36 КЗпП України переведено до Фонду соціального страхування України. 12 вересня 2017 року правлінням Фонду соціального страхування України прийнято постанову № 47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України» видано наказ № 603 «Про зміни в організації виробництва і праці». Представником управління по роботі з персоналом відповідача ОСОБА_4 одночасно всіх працівників Виконавчої дирекції Фонду в усній формі було ознайомлено зі змістом вказаного наказу. Позивач вважає, що про звільнення належним чином не був попереджений, письмових повідомлень про зміни в організації виробництва і праці він не отримував. Він сумлінно та професійно виконував покладені на нього трудовим договором обов`язки та правилами внутрішнього трудового розпорядку. Крім того відповідач не запропонував позивачу іншої роботи в Фонді. Натомість, як після 26 жовтня 2017 року відповідач продовжував прийом на роботу працівників за наявними вакансіями. Вважає, що він мав переважне право бути залишеним на роботі у зв`язку із скороченням штату.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 7 лютого 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Фонду соціального страхування України, третя особа - ОСОБА_3 , про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу- відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Філонов в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права та при неповному з`ясуванні обставин справи просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що відповідачем при звільненні його з займаної посади порушено норми чинного законодавства про працю. Відповідачем не запропоновано позивачу на момент звільнення всі вільні вакансії, при цьому зазначає про те, що позивача належним чином не повідомлено про майбутнє звільнення.

Позивач та його представник у суді апеляційної інстанції підтримали апеляційну скаргу та просили рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. Зокрема вказували на те, що судом не досліджено обставин не запропонування відповідачем вільних вакантних посад. Та вказував, що позивач мав переважне право на залишення на роботі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував та просив відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Третя особа в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Від ОСОБА_3 надійшла заява з проханням розглядати справу у його відсутність.

Згідно положень частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тому, з урахуванням положень ст.372 ЦПК України, апеляційний суд вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, заслухавши учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні заявлених позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було доведено протиправності дій відповідача при його звільненні та не надано доказів порушення його трудових прав.

Апеляційний суд погоджується з такими висновком суду з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 25 червня 2014 року призначений на посаду водія автотранспортних засобів інженерно-технічного забезпечення управління господарського забезпечення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.

31 липня 2017 року позивача звільнено із займаної посади за переведенням у Виконавчу дирекцію Фонду соціального страхування України, та 1 серпня 2017 року його призначено на посаду водія автотранспортних засобів відділу господарського забезпечення управління справами Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України.

Так, відповідно до постанов Правління Фонду соціального страхування України від 12 вересня 2017 року №47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України», від 10 жовтня 2017 року №50 «Про затвердження структури органів Фонду», в виконавчій дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві мали зміни в організації виробництва і праці, що потягло за собою скорочення штату та чисельності працівників з 1 січня 2018 року зменшилась з 267 до 188.

Відповідно до Наказу №603 від 26 жовтня 2017 року виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України «Про зміни в організації виробництва і праці» вказано, що ввести з 1 січня 2018 року в виконавчій дирекції Фонду соціального страхування України зміни в організації виробництва і праці, що тягнуть за собою зміну істотних умов праці, вказані у постановах правління Фонду соціального страхування України від 12 вересня 2017 року №47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України», від 10 жовтня 2017 року №50 «Про затвердження структури органів Фонду», від 10 жовтня 2017 року № 51 «Про затвердження схеми посадових окладів працівників виконавчої дирекції фонду соціального страхування та її робочих органів», від 10 жовтня 2017 року № 52 «Про внесення змін до положення про умови оплати та стимулювання праці працівників Фонду соціального страхування України». Наказано управління по роботі з персоналом до 01 листопада 2017 року провести передбачені чинним законодавством заходи щодо персонального попередження всіх працівників виконавчої дирекції фонду, про зміни в організації виробництва і праці, відповідні зміни істотних умов праці, а також про наступне вивільнення у зв`язку з скороченням з 1 січня 2018 року чисельності штату працівників виконавчої дирекції фонду під особистий підпис (згідно з додатком).

Із цим наказом ОСОБА_1 ознайомлений 27 жовтня 2017 року, що засвідчено його особистим підписом (а.с. 106 (зворот) том 1).

Апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не вважав, що вказаний наказ може мати наслідки звільнення, оскільки позивачем не доведено обставин того, що даний наказ мав відмінний зміст від наданого відповідачем. Також необхідно зауважити, що зі змісту наказу не вбачається, що він не може тлумачитись, як неможливість потягти за собою наслідків звільнення.

Наказом за підписом директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві ОСОБА_3 . №1048 від 22 грудня 2017 року ОСОБА_1 з 29 грудня 2017 року звільнено у зв`язку зі скороченням чисельності штату працівників.

Пунктом 1 ч.1 ст.40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Змінами в організації виробництва і праці слід розуміти раціоналізацію робочих місць, введенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо.

Відповідно до ч.1 ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Відповідно до п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 6 листопада 1992 року розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Окрім того, Верховним Судом України при розгляді цивільної справи №6-40цс15 від 1 квітня 2015 року висловлено правову позицію про те, що власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Вжиття роботодавцем заходів для працевлаштування працівника на іншому підприємстві чи після розірвання з працівником трудового договору відповідно до вимог частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України не є обов`язком роботодавця.

В контексті ст.49-2 КЗпП України та зазначеної правової позиції, роботодавець зобов`язаний вжити заходів з недопущення вивільнення працівника та запропонувати йому будь-які вакантні посади, які відповідали б його фаху та спеціальності.

Зазначене є гарантією, яка встановлена ст.5-1 КЗпП України та власне ст.49-2 цього Кодексу.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що відповідачем не запропоновано вакантних посад відхиляються апеляційним судом, з огляд на таке.

Стороною позивача у суді апеляційної інстанції, вказано, що позивач мав право займати посади головного спеціаліста відділу організаційного забезпечення управління організаційної роботи, проте судом не приймаються до уваги такі посилання позивача з огляду на таке.

Згідно наданої відповідачем посадової інструкції головного спеціаліста відділу організаційного забезпечення на вказану посаду призначається особа з повною вищою освітою за спеціальністю «Адміністративний менеджмент», «Менеджмент», «Менеджмент організацій», за освітньо-кваліфікаційним рівнем магістра, спеціаліста, та стажем роботи за фахом не менше 2-х років.

При цьому, як встановлено судом позивач не має вищої освіти, а отже вказана посада не могла бути запропонована позивачу.

Крім того, не знайшли свого підтвердження у суді апеляційної інстанції твердження скаржника про те, що посадові обов`язки щодо посади головного спеціаліста відділу організаційного забезпечення управління організаційної роботи були виготовлені під час розгляду справи у суді першої інстанці.

Також дослідивши наявні в матеріалах справи докази, апеляційний суд вважає, що наявні у позивача вакантні посади: директора департаменту юридичної роботи, заступника начальника відділу договірної роботи департаменту юридичної роботи, головного спеціаліста відділу правового забезпечення представництва Фонду департаменту юридичної роботи, головного спеціаліста відділу договірної робити департаменту юридичної роботи, головного спеціаліста відділу нормативно-правового відділу департаменту юридичної роботи, головного спеціаліста відділу внутрішнього та зовнішнього аудиту департаменту аудиту не можуть бути запропоновані позивачу, оскільки вони не відповідають спеціальності та професії позивача.

Доводи апеляційної скарги проте, що відповідачем не дотримано вимог ст.43 КЗпП України щодо отримання попередньої згоди первинної профспілкової організації на звільнення ОСОБА_1 не заслуговують на увагу, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що позивач був та є членом профспілки.

Також, не заслуговують посилання скаржника на те, що він має переважне право на залишення

Відповідно до частини 1 та 2 ст.42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається:

1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців;

2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком;

3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації;

4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва;

5) учасникам бойових дій, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»;

6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій;

7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання;

8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України;

9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Згідно із ст.42 КЗпП України під час вирішення питання про працівника, який має більше переваг на залишення на роботі, спочатку вирішується питання про порівняльні характеристики кваліфікації і продуктивності праці працівників. Перевагу має той, працівник, показники якого більші. Якщо ж жоден із працівників не має більших показників за цими ознаками, тобто всі працівники рівні, то законом, як спосіб вирішення цього питання, установлено ряд додаткових ознак, які застосовуються у порядку черговості.

При цьому за змістом ст.42 КЗпП України правило порівняння характеристик застосовується до всіх працівників, які обіймають таку ж посаду.

Судом встановлено, що відповідно до штатного розпису виконавчої дирекції фонду соціального страхування України, яку введено в дію з 1 січня 2018 року, у відділі обліку матеріально-технічної бази управління справами Виконавчої дирекції фонду соціального страхування вказано лише 2 посади водія, тоді як до введення нового штатного розпису у відділі господарського забезпечення управління справами Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування передбачалось 5 посад водія.

У своїй апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що роботодавець зумисно не надав йому доручень по роботі, а тому усунувши його від роботи. Апеляційний суд вважає такі твердження скаржника безпідставними, оскільки не знайшли підтвердження під час розгляду справи у суді.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Положеннями ч.1 ст.375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, судом,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 7 лютого 2019 року - залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний тест постанови складено та підписано 25 липня 2019 року.

Головуючий суддя:

Судді: