Номер провадження: 22-ц/813/3055/19
Номер справи місцевого суду: 2-7941/2006
Головуючий у першій інстанції Ярош С.В.
Доповідач Журавльов О. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.07.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

за участю секретаря Павлючук Ю.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 (правонаступник позивача ОСОБА_2 ),

представник позивача адвокат Макаров Ігор Михайлович,

позивач - ОСОБА_3 ,

представник позивача - ОСОБА_4 ,

відповідач - Одеська міська рада,

представник відповідача Старостін Олексій Сергійович,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу Одеської міської ради на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси 17 листопада 2006 року у складі судді Ярош С.В.,

встановив:

У серпні 2006 року ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до Одеської міської ради про визнання права власності на нежиле приміщення горища загальною площею 146,18 кв.м., розташованого над квартирою спільного заселення АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтовано тим, що позивачі є власниками квартири АДРЕСА_2 .

Над вказаною квартирою знаходяться нежилі приміщення горища, загальною площею 146,18 кв.м, відносно якого, між Представництвом по управлінню комунальної власності Одеської міської ради та СПД ОСОБА_6 було укладено договір оренди.

З урахуванням того, що строк дії договору оренди закінчився та приміщення є вільним позивачі у відповідності до ст. 328 ЦК України просили визнати за ними право власності на вказані нежитлові приміщення.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2006 року позовні вимоги задоволено, визнано за ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 право власності на нежитлові приміщення горища, загальною площею 146,18 кв.м, які розташовані над квартирою АДРЕСА_2 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позивачі є власниками квартири АДРЕСА_2 , над вказаною квартирою знаходяться нежитлові приміщення горища, загальною площею 146,18 кв.м., які є допоміжними та вільними у зв`язку із закінченням строку договору оренди, та позивачі мають права на визнання за ними права власності у відповідності до Рішенням Конституційного Суду України від 2 березня 2004 року та ст. 328 ЦК України.

27 квітня 2018 року Одеська міська рада звернулась до суду з заявою про перегляд заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2006 року.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 24 травня 2018 року заяву представника Одеської міської ради про перегляд заочного рішення було залишено без задоволення.

07 червня 2018 року Одеська міська рада в загальному порядку звернулась до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою.

В скарзі ставиться питання про поновлення строку на апеляційне оскарження вказаного заочного рішення, скасування судового рішення та ухвалення нового, про відмову позивачам у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, зокрема в частині належного сповіщення відповідача про час і місце розгляду справи, а також неправильно застосовано норми матеріального права, що захисту права власності.

19 вересня 2018 року на апеляційну скаргу ОСОБА_8 подано відзив, яким вона заперечує проти задоволення апеляційної скарги посилаючись на обізнаність апелянта щодо наявного судового спору та не вчинення ним жодної дії протягом дванадцяти років. Крім того, зазначає, що приміщення горища є допоміжним, а тому є складовою частиною квартири, право власності на яку вона має.

28 грудня 2018 року представником ОСОБА_1 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу Одеської міської ради без задоволення, а судове рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2006 року без змін. При цьому посилається на те, що суд першої інстанції правомірно ухвалив заочне рішення по справі, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 04.07.2018 року визначено колегію суддів апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого судді Черевка П.М., Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 10 липня 2018 року (суддя Черевко П.М.) поновлено Одеській міській раді строк на апеляційне оскарження заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2006 року та відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 10 липня 2018 року в складі суддів Черевка П.М., Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М. справу призначено до розгляду.

Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», ліквідовано апеляційний суд Одеської області, створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосуддя в апеляційному окрузі, який включає Одеську область, з місцезнаходженням у м. Одесі.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно - територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Частиною 5 статті 31 ЦПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.

На виконання вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ЦПК України рішенням зборів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 року №1 днем початку роботи суду визначено 03.01.2019 року, до якого підлягають передачі всі справи, що перебували в провадженні апеляційного суду Одеської області.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 26.01.2019 року визначено колегію суддів Одеського апеляційного суду в складі: головуючого судді Журавльова О.Г., Комлевої О.С., Кравця Ю.І.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 01 лютого 2019 року цивільна справа прийнята до провадження колегії суддів та призначена до розгляду.

В ході розгляду справи, у зв`язку із смертю позивача ОСОБА_2 ухвалою Одеського апеляційного суду від 12.06.2019 року до участі у справі залучено його правонаступника - ОСОБА_1 (а.с.150-151).

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї викладених у відзивах, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Одеської міської ради підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ухвалюючи заочне рішення суд першої інстанції виходив із того, що представник відповідача Одеської міської ради будучі повідомлений про дату та час судового засідання, не з`явився у судове засідання та не повідомив суд про причини неявки, що не є перешкодою у розгляді справи.

Судова колегія не погоджується з даними висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (ч. 3 ст. 3 ЦПК України).

Таким чином, надаючи оцінку доводам апелянта щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права судова колегія виходить із того, що застосуванню підлягають норми ЦПК України в редакції діючої станом на момент розгляду справи судом першої інстанції.

Так, згідно з ч. 5 ст. 74 ЦПК України (в редакції станом на момент ухвалення рішення суду першої інстанції) судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених ЦПК, разом із копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі.

За положеннями ст. ст. 74, 76 ЦПК України (в редакції станом на момент ухвалення рішення суду першої інстанції) судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судова повістка разом із розпискою надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Судова повістка юридичній особі направляється за її місцезнаходженням або за місцезнаходженням її представництва, філії, якщо позов виник у зв`язку з їх діяльністю. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 74 ЦПК України (в редакції станом на момент ухвалення рішення суду першої інстанції) судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за три дні до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Як роз`яснено пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» перевіряючи явку в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, суд установлює, чи повідомлені ті, хто не з`явився, про час і місце судового засідання з дотриманням вимог закону, чи вручені особам, які беруть участь у справі, судові повістки в строк, визначений частиною четвертою статті 74 ЦПК.

Проте в матеріалах справи відсутні докази належного сповіщення відповідача Одеської міської ради про час і місце судового засідання, призначеного на 17 листопада 2006 року, в зв`язку з чим судова колегія погоджується із доводами апеляційної скарги в цій частині та не приймає до уваги доводи викладені у відзивах, оскільки вони не відповідають обставинам справи, а саме з того, що судова повістка, яка наявна в матеріалах справи і на яку в суді апеляційної інстанції посилався позивач ОСОБА_1 (а.с.30) не є повідомленням на дату судового засідання в якому ухвалено оскаржуване рішення по справі.

Також апеляційний суд виходить із того, що відповідності до ч. 1 ст. 224 ЦПК України (в редакції станом на момент ухвалення рішення суду першої інстанції) суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів виключно у разі наявності повідомлення про належне сповіщення відповідача.

З урахуванням викладеного судова колегія приходить до висновку, що в матеріалах справи відсутні докази належного сповіщення відповідача про судове засідання, призначене на 17 листопада 2006 року, в зв`язку із чим судом першої інстанції порушені норми процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування рішення суду.

Крім того, апеляційним судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 20 грудня 1994 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів ОСОБА_9 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності, в річних частка, належать 555/1000 частин приміщення квартири спільного заселення АДРЕСА_2 , зареєстрованих у Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації 27 грудня 1994 року.

Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 27 січня 1995 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів ОСОБА_10 на праві приватної власності належать 445/1000 приміщення квартири спільного заселення АДРЕСА_2 , зареєстрованих у Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації 6 квітня 1995 року.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання за позивачами права власності на підставі ст. 328 ЦК України суд першої інстанції не врахував, що спірне приміщення належить територіальній громаді міста Одеси на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 року 311 «Про розмежування державного майна України» між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю), якою був затверджений перелік державного майна України, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності).

На виконання зазначеної Постанови, рішенням Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 року №266-XXI «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області» до переліку державного майна, що передається у власність міст обласного підпорядкування був включений житловий і нежитловий фонд місцевих рад народних депутатів. На основі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради було розроблено технічний паспорт на вказаний об`єкт нерухомості.

Таким чином територіальною громадою міста Одеси було набуто право власності на весь нежитловий фонд у порядку передбаченому законодавством України, зокрема і на спірний об`єкт нерухомості.

Згідно з ч. 1 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом (ч. 2 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Таким чином територіальна громада м. Одеси набула право власності на спірний об`єкт нерухомості на підставах, встановлених чинним на той час законодавством України, що безпосередньо підтверджується постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 року №311, а також прийнятим на її виконання рішенням Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 року №266-ХХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області» та відповідним двостороннім актом приймання-передачі майна.

Одеська міська рада як власник спірного об`єкта нерухомого майна не відмовлялась від права власності на належне їй нерухоме майно, а саме на нежитлові приміщення горища загальною площею 146,18 кв.м, яке розташоване над квартирою АДРЕСА_2 .

Рішення щодо передачі у приватну власність спірного нерухомого майна по відношенню до будь-якої фізичної чи юридичної особи Одеською міською радою також не приймалося.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна може вимагати усунення будь-якого обмеження його права власності.

Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Аналіз норм ЦК України вказує на те, що право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов`язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Згідно з частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Тому у судовому порядку позовні вимоги про визнання права власності підлягають задоволенню лише з вищевказаних підстав.

Отже, зі змісту вказаної статті вбачається, що особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права), у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Передумовою для реалізації диспозиції статті 392 ЦК України є відсутність іншого способу для відновлення порушеного, невизнаного або оспорюваного права.

Позивачем у даній категорії справ є особа, яка є власником майна, оскільки для того, щоб звернутись до суду з метою захисту відповідного права, позивач має бути носієм цього права, оскільки в іншому випадку порушення такого права неможливе, а підстави для звернення до суду відсутні. Однак, позивачами пред`явлено даний позов не для захисту права власності, а для набуття вказаного права.

Крім того, відповідно до постанови Верховного Суду України від 18.02.2015 року у справі №6-244цс14, предметом якої був спір про визнання права власності на нежитлові приміщення, за правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.

Таким чином, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб позивачка набула права власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Проте позивачами не надано будь-якого доказу того, що вони є власниками спірного нежитлового приміщення горища, а також доказів того, що Одеська міська рада, як відповідач у справі, будь-яким чином оспорює або не визнає її право власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ст. 12, 13, 81, 89 ЦПК України).

Однак, позивачами жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував те, що спірне нежитлове приміщення горища, є допоміжними та належать на праві спільної сумісної власності співвласникам квартир багатоквартирного будинку за зазначеною адресою, не надано. Усі твердження позивачів ґрунтуються на її власних припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Із урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Отже, при розгляді спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, а саме: рішення від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (п. 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (п. 32), визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, судом неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, оскаржуване рішення суду першої інстанції на підставі ст. 376 ч. 1 п. 3, 4 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення, про відмову ОСОБА_1 , ОСОБА_11 у задоволенні позову.

Одночасно, доводи позивача ОСОБА_1 про порушення апеляційним судом правової визначеності з посиланням на рішення Європейського суду від 03.04.2008 року «Пономартьов проти України» з підстав поновлення строків на апеляційне оскарження є необґрунтованими з огляду на наступне.

Так, з матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2006 року позовні вимоги ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 задоволено, визнано за ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 право власності на нежитлові приміщення горища, загальною площею 146,18 кв.м, які розташовані над квартирою АДРЕСА_2 (а.с.35-36).

При ухваленні заочного рішення, як було встановлено апеляційним судом, Одеська міська рада участи не приймала, оскільки не була повідомлена належним чином про час та місце судового засідання, яке відбулося 17.11.2006 року.

З матеріалів справи також вбачається, що 12.04.2018 року Одеська міська рада звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з заявою про ознайомлення з матеріалами справи (а.с.40).

27.04.2018 року Одеська міська рада звернулась до суду першої інстанції з заявою про перегляд заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2006 року (а.с.44-48).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 24 травня 2018 року заяву представника Одеської міської ради про перегляд заочного рішення було залишено без задоволення (а.с.54).

Відповідно до вимог ч. 4 ст. ст. 287 ЦПК України, у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

07 червня 2018 року в загальному порядку Одеська міська рада звернулась до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якої ставилось питання про поновлення строку на апеляційне оскарження вказаного заочного рішення та його скасування. (а.с.56-61).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 10 липня 2018 року (суддя Черевко П.М.) поновлено Одеській міській раді строк на апеляційне оскарження заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2006 року з підстав обґрунтованості заяви та відкрито апеляційне провадження. Зазначено, що ОМР не була повідомлено належним чином про час і місце розгляду справи, суд порушив конституційне право ОМР не участь у судовому розгляді справи (а.с.67-68).

При цьому апеляційний суд зазначає, що одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява №52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (п. 46 рішення).

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ, вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності), коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41 рішення у справі «Пономарьов проти України».

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України».

У пункті 16 розділу II доповіді Європейської комісії «За демократію через право» (Венеційська комісія) від 4 квітня 2011 року № 512/2009, схваленої Комісією на 86-му пленарному засіданні 2526 березня 2011 року «Верховенство права» (CDL-AD(2011)003rev), вказано, що Rule of Law («верховенство права») є невід`ємною частиною будь-якого демократичного суспільства.

У рамках цього поняття вимагається, щоб усі, хто наділений повноваженнями ухвалювати рішення, ставилися до кожного з виявом поваги, на основі рівності та розумності й відповідно до закону, і щоб кожен мав можливість оскаржити незаконність рішень у незалежному та безсторонньому суді, де кожен має бути забезпечений справедливими процедурами. Отже, предметом верховенства права є здійснення влади і стосунки між особою та державою. Пунктом 41 розділу IV визначено, що обов`язковими елементами верховенства права є, зокрема: законність, заборона свавілля та доступ до правосуддя, де законність - це принцип, який означає дотримання законів (пункт 42).

Заборона свавілля полягає в тому, що деклараційні повноваження органами державної влади мають здійснюватися відповідно з принципом верховенства права, з яким є несумісне ухвалення несправедливих, необґрунтованих, нерозумних чи деспотичних рішень (пункт 52).

Відзначено, що доступ до правосуддя полягає, зокрема, в тому, що роль судівництва є істотно важливою в державі, заснованій на верховенстві права. Судівництво є гарантом справедливості основоположної цінності у державі, керованій правом. Справою першочергової ваги є те, щоб судівництво мало повноваження визначати, які закони є застосовними та ваговитими щодо конкретної справи, вирішувати питання факту і застосовувати закон до фактичних обставин згідно з відповідною - тобто достатньо прозорою і передбачуваною - методологією тлумачення (пункт 54).

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

З матеріалів справи вбачається, що за подання апеляційної скарги Одеською міською радою було сплачено судовий збір в сумі 2643,00 грн. (а.с.62).

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується ст. 141 ЦПК України.

Враховуючи, що апеляційна скарга Одеської міської ради підлягає задоволенню, сума сплаченого судового збору за подачу апеляційної скарги підлягає стягненню в рівних частках з ОСОБА_1 ,ОСОБА_12 .

Керуючись ст. ст. 141, 268, 367, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Одеської міської радизадовольнити.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси 17 листопада 2006 року скасувати, ухвалити нову постанову.

У задоволенні позову ОСОБА_1 (правонаступник ОСОБА_2 ), ОСОБА_13 до Одеської міської ради про визнання права власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) ОСОБА_13 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) в рівних частках на користь Одеської міської ради витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2643,00 грн. (дві тисячі шістсот сорок три гривні 00 копійок).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст Постанови складено 18 липня 2019 року.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді О.С.Комлева

Ю.І.Кравець