ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1893/19 Справа № 194/428/18 Суддя у 1-й інстанції - Корягін В. О. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2018 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання незаконними дій, надання доступу до житлового будинку, повернення ключів та документів на право власності на частину будинку, відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про визнання незаконними дій, надання доступу до житлового будинку, повернення ключів та документів на право власності на частину будинку, відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 07 лютого 2012 року через тиждень після смерті матері відповідачка її помістила до психіатричної лікарні в м. Павлограді, а згодом відправила до Дніпропетровської психіатричної лікарні, при цьому зазначила, що вона є психічнохворою. 12 липня 2012 року Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області було винесено рішення про визнання її недієздатною та призначення їй опікуна ОСОБА_1 . В цьому ж році 17 липня 2012 року вона була поміщена до КЗ «Володимирський психоневрологічний інтернат» ДОР» на постійне місце проживання на повне державне утримання. Однак, 22 грудня 2016 року апеляційним судом Дніпропетровської області рішення Павлоградського міськрайонного суду від 12 липня 2012 року скасовано як незаконне та відмовлено відповідачу у задоволенні позову. Отже, на сьогоднішній день вона є дієздатною особою. Їй належить на праві власності 6/12 частин будинку АДРЕСА_1 , а також 1/12 відповідач не оформила на неї. На час опікунства відповідачка зберігала усі документи на будинок у себе. На одноразові звернення категорично відмовилась надавати документи на оспорюваний будинок та надавати до нього доступ. В порядку досудового врегулювання спору спір врегулювати не вдалось можливим. Окрім того, неправомірна поведінка її сестри спричинила їй моральну шкоду, яка полягає у наступному: вона є інвалідом 1 групи, має порушення вестибулярного апарату, проблеми з суглобами, однак відповідач не надала можливості їй проживати у власному житлі. Їй приходиться просити жити у сторонніх осіб.

Позивачка просила суд визнати незаконною відмову відповідача в надані доступу до власного житла, в надані їй її документів про право власності на частину будинку АДРЕСА_1 ; зобов`язати відповідача надати доступ до житлового будинку АДРЕСА_1 ; зобов`язати відповідачку повернути ключі та документи на частину будинку АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідачки на її користь моральну шкоду у розмірі 10000 грн.

Рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2018 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано незаконною відмову ОСОБА_1 в наданні доступу до власного житла ОСОБА_4 на частину будинку АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_1 надати доступ ОСОБА_5 до житлового будинку АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 на відшкодування моральної шкоди 2000 грн.. В частині зобов`язання ОСОБА_1 повернення ключів і документів про право власності на частину житлового будинку ОСОБА_5 та у визнані незаконною відмови ОСОБА_1 в наданні документів про право власності на частину будинку АДРЕСА_1 , відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позивачка як співвласник спірного будинку має право на доступ до нього та має право на проживання в ньому. Крім того, суд вважав, що діями відповідачки позивачці спричинена моральна шкода, яка полягає у позбавленні її доступу до житла, яке належить їй на праві приватної власності, при цьому остання є інвалідом 1 групи, внаслідок чого вона вимушена була мешкати у сторонніх осіб. Також, врахувавши характер правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням усіх обставин, які мають істотне значення суд вважав, що позивачкою значно завищений розмір спричиненої моральної шкоди, а тому на її користь слід стягнути моральну шкоду у розмірі 2 000 грн.. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо зобов`язання відповідачки повернути ключі і документи про право власності на частину житлового будинку та у визнані незаконною відмови відповідачки в наданні позивачці документів про право власності на частину будинку, суд першої інстанції виходив з недоведеності вказаних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила вказане рішення скасувати в частині задоволення позовних вимог та в цій частині ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні вказаних вимог відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції було порушено правила територіальної підсудності розгляду справи, оскільки вона зареєстрована в м. Павлограді Дніпропетровської області. Крім того, апелянт зазначає, що позивачка не може себе обслуговувати, потребує стороннього догляду і зареєстрована в КЗ "Володимирівський психоневрологічний інтернат". Також, апелянт зазначає, що позивачка не надала доказів недопущення її до спірного житла.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, з наступних підстав.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 на праві приватної власності належить 1/2 частина будинку АДРЕСА_1 , а ОСОБА_1 на праві приватної власності належить 5/12 частин вказаного будинку.

Дані обставини не оспорюються сторонами та підтверджуються інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №77840545 від 07 січня 2017 року.

ОСОБА_3 є інвалідом першої групи з дитинства безстроково та потребує догляду.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровскої області від 12 квітня 2012 року, ОСОБА_6 визнано недієздатною, призначено ОСОБА_1 опікуном над ОСОБА_7 .

Однак, рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2016 року скасовано рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2012 року та відмовлено ОСОБА_1 у задоволені заяви про визнання особи недієздатною та призначення опікуном.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 травня 2018 року визнано неправомірним поміщення на утримання ОСОБА_4 в КЗ «Володимирського психоневрологічного інтернату Дніпропетровської обласної ради» з 2012 року до 10 лютого 2017 року. Визнано відмову щодо відрахування ОСОБА_4 із КЗ «Володимирського психоневрологічного інтернату Дніпропетровської обласної ради» неправомірною та зобов`язано КЗ «Володимирського психоневрологічного інтернату Дніпропетровської обласної ради» відрахувати ОСОБА_6 із інтернату.

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 206 від 05 грудня 2017 року ОСОБА_3 виявляє ознаки «органічного ураження головного мозку травматично-судинного ґенезу із психоорганічним синдромом»; наявний у ОСОБА_4 психічний розлад істотно впливає на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними; в 2011, 2012, 2014 році у ОСОБА_4 , згідно з аналізом наданої на дослідження медичної документації, були наявні ознаки хронічного стійкого психічного розладу; згідно з аналізом наданої на теперішнє дослідження медичної документації, виявлені психіатрами у ОСОБА_4 психічні розлади в 2011-2012 роках позбавляли її здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а в 2014 році істотно впливали на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Згідно листів, довідок Тернівського ВП ПВП ГУНП в Дніпропетровській області від 06 серпня 2018 року, пояснень та заяв, ОСОБА_3 намагалася 03 серпня 2018 року потрапити до спірного житлового будинку, однак не змогла цього зробити.

Згідно ст. 26 ЦК України, усі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа має усі особисті немайнові права, встановлені Конституцією України та цим Кодексом. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

Частиною 1 статті 30 ЦК України передбачено, що цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними.

Відповідно до ч.1 ст. 39 ЦК України, фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.

Частиною 1 ст. 40 ЦК України передбачено, що фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це.

Встановивши, що ОСОБА_3 є дієздатною особою, оскільки рішення суду про визнання її недієздатною та призначення їй опікуна ОСОБА_1 скасовано, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачка має усі права та обов`язки, які передбачені чинним законодавством, за умови, що вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства.

Статтею 21 Конституції України передбачено, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Згідно з ст. 22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч.1 ст.33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

З аналізу зазначених норм права вбачається, що власник житлового будинку (частини житлового будинку) має право в ньому проживати, користуватися, володіти та розпоряджатися ним (нею), а також має право на усунення перешкод у користуванні своєю власність (частиною власності) у тому числі і від співвласників.

Керуючись вказаними нормами закону, а також встановивши, що право власності є непорушним, та те, що ОСОБА_3 є дієздатною особою, оскільки рішення суду про визнання її недієздатною та призначення їй опікуна ОСОБА_1 скасовано, - суд першої інстанції дійшов вірного висновку висновку, що позивачка має право на доступ до будинку як співвласник та має право на проживання в ньому.

При цьому, вирішуючи питання щодо стягнення з відповідачки моральної шкоди, суд врахувавши характер правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням усіх обставин, які мають істотне значення дійшов вірного висновку про стягнення з відповідачки на користь позивачки моральної шкоди у розмірі 2 000 грн..

Доводи апелянта в скарзі про те, що позивачка не може себе обслуговувати, потребує стороннього догляду і зареєстрована в КЗ "Володимирівський психоневрологічний інтернат", який на протязі року розшукує позивачку, - колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вказані твердження апелянта є його припущеннями, так як не підтверджені жодними належними та допустимими доказами. Більш того, рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровскої області від 12 квітня 2012 року, яким ОСОБА_6 було визнано недієздатною та призначено ОСОБА_1 опікуном над ОСОБА_8 - скасоване рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2016 року та відмовлено ОСОБА_1 у задоволені заяви про визнання особи недієздатною та призначення опікуном. Крім того, рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 травня 2018 року визнано неправомірним поміщення на утримання ОСОБА_4 в КЗ «Володимирського психоневрологічного інтернату Дніпропетровської обласної ради» з 2012 року до 10 лютого 2017 року; визнано відмову щодо відрахування ОСОБА_4 із КЗ «Володимирського психоневрологічного інтернату Дніпропетровської обласної ради» неправомірною та зобов`язано відрахувати ОСОБА_6 із інтернату.

Інші доводи апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність рішення суду в оскаржуваній частині.

Законність рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо зобов`язання відповідачки повернути ключі і документи про право власності на частину житлового будинку та у визнані незаконною відмови відповідачки в наданні позивачці документів про право власності на частину будинку, - колегія суддів не перевіряє, оскільки рішення воно у цій частині не є предметом апеляційного оскарження.

За таких обставин судом першої інстанції у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду, справа розглянута в межах позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко