ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 липня 2019 року

м.Харків

справа № 641/3086/18

провадження № 22-ц/818/2780/19

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Кругової С.С., Колтунової А.І.,

учасники справи:

позивач Харківська міська рада,

відповідач ОСОБА_1

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Харківської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення суми за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 14 січня 2019 року, постановлене під головуванням судді Чайка І.В., в залі суду в місті Харкові,-

в с т а н о в и в:

У травні 2018 року Харківська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати у сумі 151 457,28 грн.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 14 січня 2019 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Харківської міської ради збитки у вигляді неодержаного доходу внаслідок користування земельною ділянкою в розмірі 151 457,28 грн. Стягнуто з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 271,86 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити Харківській міській раді у задоволенні позову, судові витрати покласти на позивача.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що спірні правовідносини регулюються нормами Земельного Кодексу України. Судом не враховано, що земельна ділянка площею 0,1824 га, яка знаходиться по АДРЕСА_1 , не має визначених меж, кадастрового номера та інформація про неї не занесена до Державного земельного кадастру. Відсутність сформованої земельної ділянки як об`єкта цивільних прав виключає наявність особи, яка має оформлені права на неї. ОСОБА_1 вважає позов Харківської міської ради безпідставним та необгрунтованим.

Відзиву на апеляційну скаргу не надано.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що земельна ділянка площею 0,1824 га, яка знаходиться по АДРЕСА_1 , перебуває у власності територіальної громади міста Харкова. За період з 01.04.2017 року по 30.04.2018 року відповідач, нежитлові приміщення якого розташовані на вказаній земельній ділянці, не сплачує плату за користування земельною ділянкою. Тому наявні підстави для стягнення суми збитків, у вигляді неодержаного доходу внаслідок користування земельною ділянкою без правовстановлюючих на це документів.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 28.03.2018 № 118787280 право власності на нежитлові приміщення підвалу в літ. «АМ-3» загальною площею 1691,3 кв.м. по АДРЕСА_1 з 30.03.2017 року зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 29.03.2017 № 155. ( а.с.10-20). Крім того, відповідно до вказаної довідки, право власності на нежитлові приміщення 1-го поверху в літ. «АМ-3» загальною площею 214,5 кв.м., загальною площею 1414,5 кв.м., загальною площею 127,7 кв.м., а також нежитлові приміщення 2-го поверху загальною площею 1660,8 кв.м., та нежитлові приміщення 3-го поверху загальною площею 1663,3 кв.м., що розташовані по АДРЕСА_1 , зареєстровано за іншими власниками.

Листом Відділу у м. Харкові Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 28.08.2017 року № 19-20-0.23,08-1692/116-17 та листом Департаменту земельних відносин Харківської міської ради від 18.08.2017 року № 5237/0/225-17 встановлено, що речові права ОСОБА_1 на земельну ділянку по АДРЕСА_1 не зареєстровано ( а.с.21, 22-23).

Департаментом територіального контролю Харківської міської ради було виявлено факт використання земельної ділянки площею 0,1824 га, яка знаходиться по АДРЕСА_1 для обслуговування нежитлової будівлі з порушенням вимог земельного законодавства України, що засвідчено Актом обстеження, визначення меж, площі та конфігурації земельної ділянки за вищевказаною адресою від 28.03.2018 року (а.с.27-32).

У період з 01.04.2017 року по 30.04.2018 року ОСОБА_1 не сплачував за користування земельною ділянкою плату за землю у встановленому законодавством розмірі. Розмір несплачених коштів становить 151 457,28 грн. (а.с.25-26).

Як на підставу позовних вимог Харківська міська рада посилається на те, що ОСОБА_1 , набувши право власності на об`єкт нерухомості, розташований на земельній ділянці комунальної форми власності, належним чином не оформив та не зареєстрував речові права на земельну ділянку. У період часу з 01.04.2017 року по 30.04.2018 року відповідач не вносив плату за користування нею, внаслідок чого безпідставно зберіг у себе майно - грошові кошти у розмірі орендної плати на загальну суму 151 457,28 грн., що є підставою для стягнення вказаної суми.

Відповідно до статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Суб`єктами права на землі комунальної власності згідно статті 80 ЗК України, є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, незалежно від того, зареєстрована земельна ділянка за територіальною громадою, чи ні.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, згідно ст. 124 ЗК України, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди землі і його державної реєстрації.

Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж в натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Згідно ст. 126 ЗК України документами, що посвідчують право на земельну ділянку, є державний акт про право власності на землю, або договір оренди землі, зареєстрований відповідно до закону.

Питання захисту прав на землю регулюються Главою 23 ЗК України.

Держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Статтею 206 ЗК України визначено, що використання землі в Україні є платним.

Плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель.

За приписами статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільним зайняттям земельної ділянки є будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Відповідно до частини 2 статті 120 ЗК України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Аналогічним чином встановлено перехід права користування на земельну ділянку до особи, яка набула право власності на будівлі або споруди, унормовують положення статті 377 ЦК України. Згідно зі ст. 7 Закону України «Про оренду землі», до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку.

Таким чином, право на земельну ділянку в набувача будинку, будівлі або споруди виникає з моменту набуття права на будинок, будівлю або споруду незалежно від будь-яких подальших дій набувача щодо оформлення права на земельну ділянку. Таке оформлення може мати місце в подальшому, в тому числі шляхом підписання відповідного договору (оренди, емфітевзису, суперфіцію).

Згідно із частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

З аналізу наведених норм вбачається, що користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів позбавляє орендодавця права одержати дохід у вигляді орендної плати за землю, який він міг би отримувати, якби його право не було порушено.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, у тому числі, й шляхом відшкодування заподіяних збитків, а також застосування інших, передбачених законом, способів.

Матеріали справи свідчать про те, що набувши право власності на об`єкт нерухомості, розташований на спірній земельній ділянці, ОСОБА_1 належним чином не оформив правовідносин щодо користування земельною ділянкою.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі статті 1212 ЦК України (вказані висновки сформульовані у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 922/207/15).

В постанові від 12 квітня 2017 року по справі № 922/207/15, Верховний Суд України зазначив, що правовий механізм переходу прав на землю, пов`язаний із переходом права на будинок, будівлю або споруду, визначено у статті 120 ЗК. Виходячи зі змісту зазначеної статті, норма щодо переходу права на земельну ділянку у разі переходу права на будинок, будівлю і споруду може бути застосована у випадках, якщо земельна ділянка перебувала у власності або у користуванні колишнього власника будівлі. Як вбачається із положень статті 120 ЗК, виникнення права власності на об`єкт нерухомості не є підставою для автоматичного виникнення права власності чи укладення (продовження, поновлення) договору оренди земельної ділянки. Водночас за змістом статті 125 ЗК право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що з моменту виникнення права власності на нерухоме майно у власника виникає обов`язок оформити та зареєструвати речове право на відповідну земельну ділянку, розташовану під цією будівлею.

Законодавством передбачено виникнення обов`язку щодо сплати орендної плати за землю з часу виникнення права оренди після переходу права власності на нерухоме майно.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду у справі №629/4628/16-ц від 23 травня 2018 року та від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17.

Норми статей 1212 ЦК підлягають застосуванню в тому числі у відносинах, які не місять ознак делікту.

Частиною 2 ст. 1212 ЦК України визначено, що положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Тобто, ці норми поширюють свою дію і на випадки набуття (збереження) майна в результаті правомірних дій.

Незалежно від наявності вини в поведінці відповідача, сам факт несплати відповідачем за користування земельною ділянкою, свідчить про втрату позивачем майна, яке у спірних правовідносинах підпадає під категорію «виправдане очікування», що є загальновизнаною в тому числі в практиці визначення Європейського суду з прав людини.

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 76, ч.1, 2 ст.77, ч.1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновок суду першої інстанції про доведеність позовних вимог, - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Посилання апелянта на те, що позивачем не доведено факт наявності у нього права власності на земельну ділянку, - не приймаються до уваги колегією суддів, оскільки відповідно до ст. 189 Земельного Кодексу України Харківська міська рада здійснює самоврядний контроль за використанням та охороною земель за адресою: м.Харків, проспект Московський, 118.

Доводи апелянта щодо того, що розміри спірної земельної ділянки є невизначеними, - також спростовуються матеріалами справи. Департаментом територіального контролю Харківської міської ради 28.03.2018 року складено Акт обстеження земельних ділянок, визначення їх меж, площ та конфігурації, згідно з яким земельна ділянка площею 0,1824 га, яка знаходиться по АДРЕСА_1 використовується відповідачем для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 . До вказаного акту додані план, ситуаційна схема та фотографії, які підтверджують висновки, зазначені в акті (а.с. 30-32).

Доказів на спростування зазначених висновків відповідачем суду не надано.

За таких обставин суд першої інстанції обгрунтовано прийняв зазначений акт в якості доказу і стягнув з відповідача на користь Харківської міської ради безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати за землю за період з 01.04.2017 року по 30.04.2018 року.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 14 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і, в силу п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

А.І. Колтунова