КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-и/824/5203/2019 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Панченко М.М., Слюсар Т.А.

при секретарі Маличівській Н.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22 грудня 2018 року у цивільній справі за позовом Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва», Комунального підприємства «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду в Святошинському районі м. Києва» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення боргу за житлово-комунальні послуги.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

17.07.2018 позивачі Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва», Комунальне підприємство «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду в Святошинському районі м. Києва» в особі свого представника звернулися у суд з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення боргу за житлово-комунальні послуги у розмірі 92 061,85 грн., з яких 73062,53 грн. боргу за житлово-комунальні послуги за період з 01.01.2011 по 28.02.2015 та судові витрати в сумі 1049,57 грн. просили стягнути з відповідачів на користь Комунального підприємства «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду в Святошинському районі м. Києва», а 37223,61 грн. за житлово-комунальні послуги за період з 01.03.2015 по 30.04.2018 та судові витрати в сумі 712,43 грн. просили стягнути з відповідачів на користь Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва».

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 22 грудня 2018 року у задоволенні позовних вимог Комунального підприємства «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду в Святошинському районі м. Києва» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення боргу за житлово-комунальні послуги відмовлено в повному обсязі.

У задоволенні позовних вимог Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення боргу за житлово-комунальні послуги відмовлено в повному обсязі.

Позовні вимоги Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 задоволені частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , на користь Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» за період з 17.07.2015 по 30.04.2018 основного боргу за житлово-комунальні послуги в розмірі 31927,78 грн., 3469,07 грн. інфляційних втрат та 846,80 грн. 3% річних, на загальну суму 36 243,65 грн.

Додатковим рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 21 січня 2019 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» витрати по сплаті судового збору у розмірі 693,67 грн.

Не погодившись із рішенням суду в частині солідарного стягнення боргу у розмірі 36 243,65 грн. за житлово-комунальні послуги з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відповідач ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, вважаючи його необгрутованим. Зокрема зазначав, що суд при розгляді справи не взяв до уваги його доводи щодо безпідставності проведених позивачем двох розрахунків заборгованості за 2- періоди з 01.01.2011 по 28.02.2015 та з 01.03.2015 по 30.04.2018, оскільки ці розрахунки не містять переліку наданих житлово-комунальних послуг, їх вартості, застосованих тарифів та їх структури з посиланням на відповідні-нормативно-правові акти. Не звернув суд уваги і на те, що ним 17.03.2007 було укладено договір про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території з житлово-експлуатаційною організацією №812. А тому, позивачі не мають до нього права вимоги і є неналежною стороною у спорі. Неповнота та неправильне встановлення обставин, які мають значення для справи призвели, на його думку, до ухвалення незаконного судового рішення. Просив рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 представник позивача КП «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду в Святошинському районі м. Києва» вказала, що рішення суду першої інстанції є законним та обгрутованим, ухваленим на підставі усіх з`ясованих обставин справи з додержанням норм матеріального та процесуального права. Розрахунки вартості житлово-комунальних послуг проведені відповідно до діючих Розпоряджень КМДА. А позивач Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» на користь якої стягнуто борг є належна сторона у справі, як правонаступник, має право вимоги до відповідачів. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

В судові засідання на неодноразові виклики відповідачі не з`явились.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог частини 1 статті 44 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ч.1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 120 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку відповідачів в судове засідання, які про час та місце розгляду справи повідомлялися, причину неявки суду не повідомили, такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрутованість рішення суду першої інстанції в межа доводів та вимог апеляційної скарги.

Зі змісту апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 вбачається, що він не погоджується з рішенням суду першої інстанції лише в частині задоволених позовних вимог та стягнення з нього на користь позивачів боргу у розмірі 36 243,65 грн., що складає комунальні послуги, інфляційні втрати, 3% річних.

Відповідно до ч.3 п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24.10.2008 у разі, якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Таким чином, апеляційним судом перевіряється законність та обгрунтованість рішення суду лише в частині задоволених позовних вимог до відповідача ОСОБА_1 . Рішення суду в частині відмовлених позовних вимог апеляційним судом не перевіряється.

Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи з відповідача ОСОБА_1 в солідарному порядку зі ОСОБА_3 на користь Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» за період з 17.07.2015 по 30.04.2018 в розмірі 31927,78 грн. основного боргу за житлово-комунальні послуги, 3469,07 грн. інфляційних втрат та 846,80 грн. 3% річних, на загальну суму 36 243,65 грн. суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог за відповідний період часу та у відповідній сумі.

Колегія суддів з такими висновками суду погоджується виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону.

При ухваленні рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції вважав встановленими наступні обставини.

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 18.12.2006 квартири АДРЕСА_1 належать на праві спільної часткової власності в рівних частинах ОСОБА_1 , ОСОБА_3 .

Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 17 липня 2013 року, яке набрало законної сили, було виділено в користування ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 , виділено в користування ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_3 , квартиру АДРЕСА_4 залишено у спільному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Відповідно довідки про реєстрацію місця проживання ОСОБА_3 з 10.07.2018 та ОСОБА_1 з 25.02.1999 по теперішній час вони проживають по АДРЕСА_1 ( а.с.26-30) та відповідно є належними відповідачами у справі.

За змістом статей 322, 360 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом; співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України, цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Законом України «Про житлово-комунальні послуги» визначено основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.

Згідно із статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на:

1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо);

2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо);

3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо);

4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Згідно з п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Такі ж вимоги передбачені в п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року № 45.

Із зазначених положень випливає, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

У постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 зроблено висновок, що «хоча у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі».

Таким чином, під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» управитель зобов`язаний забезпечувати експлуатацію будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд та об`єктів благоустрою, розташованих на прибудинкових територіях, згідно з умовами укладених договорів, стандартами, нормативами, нормами і правилами; вимагати своєчасної і в повному обсязі оплати наданих житлово-комунальних послуг від споживачів.

У даному випадку між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 склалися фактичні договірні відносини, за якими у належне відповідачу житло, надавалися житлово-комунальні послуги, нарахування плати за які здійснювалися позивачем відповідно до виставлених рахунків, які відповідачем не оспорені. Окрім того, розмір тарифів за комунальні послуги відповідачем в установленому законом порядку не оскаржувався.

Доказів того, що позивачем в спірний період надавались послуги неналежної якості матеріали справи не містять.

Суд першої інстанції, з яким погоджується і апеляційний суд, встановив наявність заборгованості за житлово-комунальні послуги, але з урахуванням вимог ст. ст. 257, 267 ЦК України (строк позовної давності) обґрунтовано стягнув заборгованість за період з 17.07.2015 по 30.04.2018 в розмірі 31927,78 грн. основного боргу за житлово-комунальні послуги.

Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов`язання.

За частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судовим розглядом встановлено, що заборгованість за житлово-комунальні послуги відповідача ОСОБА_1 становлять 31927,78 грн.

Встановлені обставини свідчать, що ОСОБА_1 прострочив виконання грошового зобов`язання, а тому наявні підстави для застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Суд першої інстанції перевіривши розрахунок інфляційних втрат та трьох відсотків річних наданих позивачем, з якими погоджується апеляційний суд правильно прийшов до висновку, що він зроблений правомірно та у відповідності до положень ст. 625 ЦК України, з урахуванням рекомендацій Верховного Суду України, викладених у листі № 62-97р від 03.04.1997 року «Про рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ».

Посилання в апеляційній скарзі відповідача щодо необґрунтованості ухваленого рішення, його неповноти та неправильного встановлення обставин, які мають значення для справи, що призвели, на його думку, до ухвалення незаконного судового рішення, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, всі висновки суду першої інстанції щодо правомірності заявленого позову та можливості відновлення порушеного права у обраний позивачем спосіб повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга відповідача не містить. А в судові засідання апеляційного суду, відповідач, не з`явився.

Подаючи апеляційну скаргу сторона відповідача, окрім вищевикладеного, одним із аргументів заперечення рішення суду зазначав не застосування тарифів, які діяли на час нарахування платежів.

Між тим, доводи відповідача щодо неправильності застосування тарифів на час нарахування платежів не можуть бути прийняті апеляційним судом до уваги, оскільки на цей період діяли тарифи затверджені Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 06 червня 2017 року №668, які були чинні.

Щодо укладення ОСОБА_1 договору з ЖЕО-812 від 17.03.2007, що є підставою, на його думку, для відмови у позові, то цей договір для розгляду справи взагалі не має правового значення, так як відповідач не надав суду доказів отримання ним житлово-комунальних послуг саме від цієї установи та відповідно проведену ним оплату за ці послуги і за період, який визначений позовними вимогами.

Твердження позивача з приводу неналежних позивачів, які не мають до нього права вимоги, то вони спростовуються наступним.

Відповідно до Статуту, затвердженого Роспорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) від 01.04.2017 №442 Комунальне підприємство «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду в Святошинському районі м. Києва» створена на підставі рішення Святошинської районної у м. Києві ради від 24.04.2008 №212 «Про удосконалення комунальних підприємств та реорганізації КП «Галагани». Підприємство є правонаступником майнових і немайнових прав та обов`язків комунального підприємства «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва». Підприємство засноване на комунальній власності територіальної громади міста Києва. Власником підприємства є територіальна громада міста Києва, від імені якої виступає Київська міська рада.

Відповідно до Розпорядження виконавчого органу Київської міської ради від 06.012015 №8 Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» створене на підставі рішення Київської міської ради від 09.10.2014 №270/270 «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва». Вид діяльності зазначених установ визначений статутом, в тому числі, і що стосується надання житлово-комунальних послуг та ін.

Таким чином, позивачі у справі є належною стороною та мають право вимоги до відповідача щодо заборгованості за житлово-комунальні послуги.

З приводу розрахунків за електроенергію, то вони позивачем узгоджуються з постачальником електроенергії відповідно до укладених договорів та визначених розрахунків (а.с. 182-188).

За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування ухваленого рішення. Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Керуючись ст. ст. 367,374,375,382,384 ЦПК України, колегія суддів ,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22 грудня 2018 рокузалишити без змін.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: