ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/6193/18 Номер провадження 22-ц/814/1960/19Головуючий у 1-й інстанції Самсонова О. А. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Кривчун Т.О.

Суддів: Бондаревської С.М., Кузнєцової О.Ю.

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 08 травня 2019 року (повний текст виготовлено 10 травня 2019 року)

по справі за позовом Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2018 року ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» звернулось до місцевого суду з вказаним позовом до відповідача, посилаючись на те, що ОСОБА_1 є споживачем послуг, що надаються позивачем. За період з 01 грудня 2013 року по 01 жовтня 2018 року відповідач не сплачував кошти за надані йому послуги, які фактично отримані за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим виникла заборгованість у розмірі 9994,74 грн.

З урахуванням наведеного прохали стягнути з відповідача на їх користь суму боргу 9994,74 грн., нарахований індекс інфляції в розмірі 2455,11 грн. та 3% річних в сумі 585,34 грн., а всього - 13035,19 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 08 травня 2019 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго" заборгованість за послуги теплопостачання за період з 01 грудня 2013 року по 01 жовтня 2018 року в сумі 9994,74 грн., компенсацію інфляційних втрат підприємства в розмірі 2455,11 грн., 3% річних в сумі 585,34 грн., на відшкодування понесених судових витрат - 1762,00 грн., а всього стягнуто 14747,19 грн.

З цим рішенням не погодився відповідач ОСОБА_1 , який у поданій апеляційній скарзі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування доводів скарги зазначає, що місцевий суд при постановленні оскаржуваного рішення вийшов за межі позовних вимог, оскільки стягнув заборгованість не по кімнаті НОМЕР_1, як визначено в позові, а по кімнаті НОМЕР_2.

При цьому, апелянт зауважує, що послуги з теплопостачання по жодній з кімнат він не отримував, оскільки фактично проживає за іншою адресою. Зазначає, що заяву в ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» про нарахування за послуги з теплопостачання він написав після його реєстрації в кімнаті № АДРЕСА_1, проте вселитися до неї так і не зміг, оскільки дана кімната використовується мешканцями гуртожитку як підсобне приміщення.

Також, апелянт вказує на пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки судовий наказ, яким начебто перервано строк позовної давності було видано щодо кімнати АДРЕСА_1, користувачем якої є відповідач.

Апеляційний суд, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ТОВ «Управлінська житлова компанія» видало ОСОБА_1 ордер на жиле приміщення від 12.11.2013 року з сім`єю з одного чоловіка на право зайняття жилого приміщення жилою площею 13,4 кв.м. у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.67).

Згідно довідки №2628 від 29 листопада 2013 року, виданої ТОВ «Управлінська житлова компанія», ОСОБА_1 дійсно зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , опалювальна площа - 22,38 кв.м. (а.с.68).

Також, як установлено, Договір між сторонами не укладався, але одна сторона - Полтавське обласне комунальне виробниче підприємство теплового господарства "Полтаватеплоенерго" надавала другій стороні - ОСОБА_1 , як споживачу послуг за вказаною адресою, послуги з теплопостачання, а відповідач такі послуги прийняв, від їх отримання не відмовлявся.

Наведене підтверджується заявою ОСОБА_1 від 25.11.2013 року щодо звернення до ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» з проханням проводити нарахування за послуги теплопостачання з 12 листопада 2013 року згідно ордера від 12 листопада 2013 року (а.с.66).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що, оскільки ОСОБА_1 є користувачем кімнати АДРЕСА_1 , послуги з теплопостачання до якої фактично надавались, то у нього виник обов`язок по їх оплаті. При цьому, оскільки правовідносини між сторонами по справі є грошовими, то вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних також є правомірними.

Такі висновки суду першої інстанції в повній мірі відповідають встановленим по справі обставинам та нормам матеріального права, виходячи з наступного.

На підставі ст.ст.67, 68 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за комунальні послуги.

У відповідності до ч.1 ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Відповідно до п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відтак, з наведеного вбачається, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Згідно вимог статей 68, 162 ЖК України, наймачі та особи, яким на праві приватної власності належить будинок (квартира), зобов`язані своєчасно вносити плату за комунальні послуги.

Згідно ст.ст.526,527,530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Матеріалами справи установлено, що ОСОБА_1 є користувачем кімнати АДРЕСА_1 та підставі Ордену на жиле приміщення від 12.11.2013 року, виданого ТОВ «Управлінська житлова компанія». При цьому, ним 25.11.2013 року була написана заява до підприємства позивача з проханням проводити нарахування за послуги теплопостачання з 12 листопада 2013 року згідно ордера від 12 листопада 2013 року.

Тобто, відповідач визнав наявність між сторонами договірних відносин з теплопостачання.

Відтак, оскільки ОСОБА_1 прохав ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» здійснювати йому постачання тепла, то він фактично погодив правомірність нарахування оплати за надані послуги, проте відповідні платежі не вчиняв.

Матеріалами справи, зокрема, доданим до позовної заяви розрахунком заборгованості, установлено, що по кімнаті АДРЕСА_1 наявна заборгованість з послуг теплопостачання за період з 01.12.2013 року по 01.10.2018 року на загальну суму 9994,74 грн., яка не погашена ОСОБА_1 , а тому правомірно стягнута оскаржуваним рішенням суду.

Згідно з положень ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 ЦК України визначено, що коли, у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до вищевикладеного, оскільки матеріалами справи установлено, що відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання зі сплати коштів за надані послуги з теплопостачання, місцевим судом обґрунтовано задоволено вимогу позивача та стягнуто на його користь з ОСОБА_1 встановлений індекс інфляції в розмірі 2455,11 грн. та 3% річних від простроченої суми в розмірі 585,34 грн.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що місцевий суд при постановленні оскаржуваного рішення вийшов за межі позовних вимог, оскільки стягнув заборгованість не по кімнаті НОМЕР_1, як визначено в позові, а по кімнаті НОМЕР_2, колегія суддів оцінює критично, оскільки в прохальній частині позову не визначено по якій саме кімнаті проводиться стягнення, розрахунки, додані до позовної заяви, здійснені саме щодо заборгованості по кімнаті АДРЕСА_1 , відтак, зазначення в описовій частині позову невірного номеру кімнати не може свідчити про безпідставність стягнення місцевим судом суми боргу по кімнаті №НОМЕР_2.

Твердження апелянта стосовно того, що послуги з теплопостачання по жодній з кімнат (№НОМЕР_1 та №НОМЕР_2) він не отримував, оскільки фактично проживає за іншою адресою, суд апеляційної інстанції оцінює критично, з урахуванням наступного.

Відповідно до відомостей з обліку Реєстру територіальної громади виконавчого комітету Полтавської міської ради від 07.11.2018 року №16-19/21261, ОСОБА_1 зареєстрований в АДРЕСА_1 (а.с.15).

Відтак, з урахуванням наведених вище норм права, у апелянта виник обов`язок щодо оплати наданих послуг з теплопостачання за підтвердження факту його реєстрації за адресою, куди відповідні послуги надавались.

Окрім того, посилання апелянта на пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки судовий наказ, яким начебто перервано строк позовної давності, було виданого щодо кімнати АДРЕСА_1, користувачем якої є відповідач, також є безпідставним, оскільки, як убачається з ухвали Київського районного суду м. Полтави від 14.09.2018 року про скасування судового наказу, виданого 15.06.2016 року Київським районним судом м. Полтави в справі №552/2791/16-ц за заявою ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 , відповідний судовий наказ видавався саме щодо стягнення заборгованості за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.4).

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції також не спростовують та зводяться фактично до незгоди із судовими рішеннями без належного обґрунтування нормами права.

Таким чином, суд першої інстанції повно та об`єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 08 травня 2019 року,- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ Т.О. Кривчун

СУДДІ С.М. Бондаревська

О.Ю. Кузнєцова