Постанова

Іменем України

22 липня 2019 року

м. Київ

справа № 301/745/17

провадження № 61-31511св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Кузнєцова В. О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Іршавського районного суду Закарпатської області у складі судді Золотар М. М. від 24 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області у складі колегії суддів: Куштана Б. П., Джуги С. Д., Мацунича М. В. від 13 вересня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Позов мотивований тим, що 28 квітня 2016 року між сторонами укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримав від нього позику у розмірі 3000,00 доларів США, які зобов`язувався повернути до 28 червня 2016 року.

Посилаючись на те, що у зазначені строки відповідач борг не повернув, на численні звернення позивача з вимогою про повернення боргу не відповідав, а станом на 27 березня 2017 року сума основного боргу в гривневому еквіваленті складає 81 360 грн, ОСОБА_1 просив позов задовольнити та стягнути з ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 3000 доларів США, що еквівалентно 81 360 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 24 квітня 2017 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3000 доларів США за договором позики, що еквівалентно 81 360 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із доведеності позовних вимог та наявності правових підстав для їх задоволення, оскільки ОСОБА_2 у визначений договором позики строк не повернув отриману у борг суму у розмірі 3000 доларів США.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 13 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 24 квітня 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що він не отримував грошові кошти за вказаним договором позики, оскільки підписав його перед поїздкою у м. Луцьк та м. Київ з метою придбання автомобіля, проте, щоб не возити грошові кошти з собою, сторони домовились про перерахунок цих коштів ОСОБА_1 на його картку у випадку, коли він знайде необхідний автомобіль. Фактично грошові кошти йому не були передані. Суди попередніх інстанцій вказаного не врахували, та позбавили його можливості надати заперечення на позовну заяву, оскільки він не був належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано справу № 301/745/17-ц з Іршавського районного суду Закарпатської області.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У січні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що 28 квітня 2016 року між сторонами укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 позику у розмірі 3000,00 доларів США, які зобов`язався повернути до 28 червня 2016 року.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що зазначені кошти у розмірі 3000,00 доларів США у визначений сторонами у договорі строк ОСОБА_2 не повернув, та на його звернення не реагував, у зв`язку із чим позивач просив стягнути з останнього 3000 доларів США, що еквівалентно 81 360 грн.

Мотивувальна частина

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Так, поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16.

Зважаючи на вищевикладене суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що укладений між сторонами письмовий договір позики є не лише фактом укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику; при цьому, немає підстав вважати, що факт отримання позичальником грошових коштів за вказаним письмовим договором обов`язково повинен бути підтверджений складанням розписки.

У абзаці 2 частини першої статті 218 ЦК України визначено, що заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Аналогічні положення містяться й у статті 1051 ЦК України, згідно з якою позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Згідно з частиною другою статті 59 ЦПК України 2004 року обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Будь-яких доказів безгрошовості позики (письмові докази, засоби аудіо-, відеозапису тощо), які відповідно до положень статей 218, 1051 ЦК України, можуть підтвердити ці обставини, відповідачем не надано.

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у розмірі 3000 доларів США, що еквівалентно 81 360 грн.

Також є безпідставними й доводи касаційної скарги щодо неналежного повідомлення позивача про розгляд справи у суді першої інстанції та не відкладення розгляду справи для можливості подачі заперечень, оскільки такі спростовуються матеріалами справи.

Зокрема, з матеріалів справи вбачається, що відповідач був повідомлений про розгляд справи 11 квітня 2017 року, проте саме за його клопотанням від 11 квітня 2017 року розгляд цієї справи було відкладено на 24 квітня 2017 року.

Під час перегляду справи у суді апеляційної інстанції відповідач подав телеграму про розгляд справи 13 вересня 2017 року без його участі.

Таким чином, відповідач не був позбавлений можливості подавати свої заперечення та відповідні докази на їх підтвердження як у суді першої інстанції, так і в апеляційному суді, зокрема, у своїй апеляційний скарзі.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення).

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява N 3236/03).

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 24 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 13 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко
В. О. Кузнєцов