Постанова

Іменем України

24 липня 2019 року

м. Київ

справа № 650/1134/13-ц

провадження № 61-11642св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Калараша А. А. (суддя-доповідач)

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 04 листопада 2015 року у складі судді

Коваля В. О., та на рішення апеляційного суду Херсонської області від

05 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Вейтас І. В., Склярської І. В., Цуканової І. В.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позов мотивовано тим, що з 04 червня 1999 року до 16 серпня 2010 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, під час якого за спільні кошти подружжя було придбано майно, яке підлягає поділу у рівних частках.

З урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд поділити майно подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності, визнавши за нею право особистої власності на:

- 1/2 трактора марки МТЗ-82.1, 2004 року випуску, заводський номер № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 ;

- 1/2 трактора марки МТЗ-82.1 2002 року випуску, заводський номер № НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 ;

- 1/2 трактора колісного марки Т-150К, 1993 року випуску, заводський номер № НОМЕР_5 , реєстраційний номер НОМЕР_6 ;

- 1/2 нежитлової будівлі АДРЕСА_1 ;

- 1/2 комплексу будівель АДРЕСА_1 ;

- 1/2 вартості доходу від урожаю соняшника та зернових культур, зібраного ОСОБА_2 з орендованих земель, розташованих на території Федорівської сільської ради Березнігуватського району Миколаївської області, Новокалузької сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області та Великоолександрівської селищної ради Херсонської області в

2009 та 2010 роках;

- 1/2 побудованого за кошти, виручені від продажу врожаю 2010 року, а потім і врожаю 2011 року, житлового будинку, розташованого за адресою:

АДРЕСА_2 ;

- 1/2 придбаного в листопаді 2010 року в автомобільному салоні в місті Херсон автомобіля позашляховика Toyota Land Cruiser;

- 1/2 нежитлової будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ;

- 1/2 земельної ділянки, розташованої за адресою АДРЕСА_1 ;

- 1/2 сільськогосподарської техніки та інших механізмів, описаних державним виконавцем;

- 1/2 коштів, витрачених на оплату орендної плати за земельні паї за 2010 рік, з розрахунку 3 тонни зерна і 200 кг насіння соняшника за 43 паї згідно з довідкою;

- 1/2 зброї, а саме: карабіну Сайга кал. 12, карабіну Калашникова АКМ MC кал. 7,62, пістолету ПГШ 790 кал. 9 мм., пістолету Макарова ПМР кал. 9 мм.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_3 та домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , оскільки вона після розірвання шлюбу значну частину власних коштів витратила на ремонт та утримання даного будинку і домоволодіння в цілому.

У серпні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом про поділ майна подружжя та, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив:

- визнати за ОСОБА_2 право власності на комплекс будівель, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;

- будівлю складу, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини:

- житлового будинку, розташованого за адресою:

АДРЕСА_3 ,

- земельної ділянки, розташованої за адресою:

АДРЕСА_3 ,

- будівлі магазину, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Великоолександрівського районного суду Херсонської області від

04 листопада 2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину спільно нажитого майна, а саме:

- трактора колісного марки Т-150К 1993 року випуску, заводський номер НОМЕР_5 , реєстраційний номер НОМЕР_6 , згідно зі свідоцтвом про реєстрацію серії НОМЕР_7 від 15 квітня 2010 року;

- нежитлової будівлі (магазину), яка розташована по АДРЕСА_1 , вартість якої складає 268663,00 грн, та земельної ділянки під вказаною будівлею;

- житлового будинку на АДРЕСА_3 загальною вартістю 763610,00 грн та земельної ділянки під вказаною будівлею вартістю 814397,00 грн;

- домоволодіння на АДРЕСА_3 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено за необґрунтованістю.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на:

- комплекс будівель (склади) на АДРЕСА_1 вартістю 234737,00 грн;

- будівлю складу на АДРЕСА_1 вартістю 119885,00 грн;

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину спільно нажитого майна, а саме:

- житлового будинку на АДРЕСА_3 загальною вартістю 763610,00 грн та земельної ділянки під вказаним будинком вартістю 814397,00 грн;

- нежитлової будівлі (магазину), яка розташована на АДРЕСА_1 загальною вартістю 268663,00 грн, та земельної ділянки під вказаною будівлею.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, щовищевказане майно придбано сторонами в період шлюбу, а тому є спільним сумісним майном та підлягає поділу. Відмовляючи в задоволенні решти позовних вимог

ОСОБА_1 , суд вважав, що позивачем за первісним позовом не надано належних і допустимих доказів того, що вказане майно та доходи є спільною сумісною власністю подружжя. Відмовляючи в частині задоволення позовних про визнання права власності за ОСОБА_1 на 1/2 частину зброї, суд першої інстанції зробив висновок, що зброя є річчю індивідуального користування і не належить до спільної сумісної власності.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 05 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від

04 листопада 2015 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину земельної ділянки, розташованої в АДРЕСА_3 скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення, яким відмовлено в задоволенні вказаної позовної вимоги.

Рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від

04 листопада 2015 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та визнання за нею права власності на 1/2 частину сільськогосподарської техніки, а саме: зернонавантажувача ЗМ-60, 2003 року випуску, дискової борони АГ-4,2,

2006 року випуску, зерноочисної машини СМ-4, сівалки СУПН-8, 2006 року випуску, культиватору КПЕ 3,8, 2003 року випуску; культиватору КРН, 5,6,

2003 року випуску, скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення, яким вказані позовні вимоги задоволено. Визнано за ОСОБА_1 1/2 частину права власності на майно: зернонавантажувача ЗМ-60, 2003 року випуску,

(1/2 частину) дискової борони АГ -4,2, 2006 року випуску, (1/2 частину) зерноочисної машини СМ-4, (1/2 частину) сівалки СУПН-8, 2006 року випуску, (1/2 частину) культиватору КПЕ 3,8, 2003 року випуску; (1/2 частину) культиватору КРН, 5,6, 2003 року випуску.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції вважав, що ОСОБА_1 належними та допустимими доказами доведено, що під час перебування у шлюбі сторони придбали наступне майно: зернонавантажувач ЗМ-60, 2003 року випуску, дискові борони АГ -4,2, 2006 року випуску, зерноочисну машину СМ-4, сівалку СУПН-8, 2006 року випуску, культиватор КПЕ 3,8, 2003 року випуску; культиватор КРН, 5,6, 2003 року випуску, а тому вказане майно підлягає поділу в рівних частинах між сторонами.

Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 у частині визнання 1/2 частини права власності на земельну ділянку, розташовану в

АДРЕСА_3 , апеляційний суд виходив із того, що вказана земельна ділянка набута внаслідок безоплатної передачі її із земель комунальної власності, а тому не є об`єктом права спільної сумісної власності.

Короткий зміст вимог та доводів, наведених у касаційній скарзі

12 січня 2017 року ОСОБА_1 засобами поштового зв?язку подала касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 04 листопада 2015 року та рішення апеляційного суду Херсонської області від 05 грудня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо визнання права власності на:

- 1/2 трактора марки МТЗ-82.1, 2004 року випуску, заводський номер № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 ;

- 1/2 трактора марки МТЗ-82.1 2002 року випуску, заводський номер № НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 ;

- 1/2 вартості доходу від урожаю соняшника та зернових культур зібраного ОСОБА_2 з орендованих земель, розташованих на території Федорівської сільської ради Березнігуватського району Миколаївської області, Новокалузької сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області та Великоолександрівської селищної ради Херсонської області в

2009 та 2010 роках;

- 1/2 житлового будинку, розташованого за адресою:

АДРЕСА_2 ;

- 1/2 автомобіля позашляховика Toyota Land Cruiser;

- 1/2 коштів, витрачених на оплату орендної плати за земельні паї за 2010 рік, з розрахунку 3 тони зерна і 200 кг. насіння соняшника за 43 паї згідно з довідкою;

- житловий будинок, розташований за адресою АДРЕСА_3 та домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_3

- 1/2 нежитлової будівлі АДРЕСА_1 ;

- 1/2 комплексу будівель АДРЕСА_1 ;

- 1/2 зброї, а саме: карабіна Сайга кал. 12, карабіна Калашникова АКМ MC кал. 7,62, пістолета ПГШ 790 кал. 9 мм., пістолета Макарова ПМР кал. 9 мм.

Просить ухвалити в цій частині рішення, яким вказані позовні вимоги задовольнити.

ОСОБА_1 просить скасуватирішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 04 листопада 2015 року та рішення апеляційного суду Херсонської області від 05 грудня 2016 року в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на комплекс будівель АДРЕСА_1 ; нежитлову будівлю АДРЕСА_1 на АДРЕСА_1 ; 1/2 частину житлового будинку на АДРЕСА_3 та домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 .

Просить ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

При цьому посилається на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що частково відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суди посилалися на розписку від 18 березня 2011 року, написану ОСОБА_2 , яка передбачала поділ майна за згодою сторін, та сам факт отримання грошових коштів ОСОБА_1 . Проте вказана розписка не містить перелік майна, за яке відповідачем здійснюється компенсація, а отже, і відомостей щодо предмету договору також.

Вважає, що висновок судів першої та апеляційної інстанцій про те, що факт продажу тракторів марки МТЗ-82.1 та марки МТЗ-82.1 є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, не ґрунтується на нормах права, оскільки лише після встановлення права власності ОСОБА_1 буде мати можливість захистити свої права шляхом визнання вказаних правочинів недійсними та стягнення компенсації.

Суди не повно дослідили обставини справи щодо часу припинення шлюбних відносин та дійшли помилкового висновку про те, що урожай 2010 року не є спільною власністю подружжя, оскільки посів соняшника та зернових культур відбувався в період спільного проживання подружжя.

Висновки судів, що спірний автомобіль Toyota Land Cruiser був придбаний ОСОБА_2 за кошти, отримані в позику, базуються на припущеннях, оскільки доказів на укладання договору позики надано не було, а тому

ОСОБА_1 вважає, що автомобіль є сумісною власністю подружжя, придбаною за дохід від спільної сільськогосподарської діяльності.

Крім того, суди в порушення норм закону помилково віднесли зброю до речей індивідуального користування.

В іншій частині судові рішення не оскаржуються, а тому в силу частини першої статті 400 ЦПК України в касаційному порядку не переглядаються.

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Короткий зміст ухвал суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, зупинено виконання рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 04 листопада 2015 року та рішення апеляційного суду Херсонської області від 05 грудня 2016 року, витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.

Справу № 650/1134/13-ц передано до Верховного Суду.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 липня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позиція Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати касаційного цивільного суду

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак оскаржувані судові рішення не відповідають зазначеним вимогам закону.

Короткий зміст встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин справи

Судами встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 04 червня 1999 року до 16 серпня 2010 року.

Рішенням Великоолександрівського районного суду Херсонської від 16 серпня 2010 року в справі про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 встановлено, що сторони не проживали разом з 23 лютого 2010 року, що було визнано сторонами.

За період шлюбу сторонами було придбано:

- житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується свідоцтвом про право власності серії НОМЕР_9 від 30 жовтня 2007 року;

- земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_10 від 05 квітня 2007 року;

- домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_3 ;

- будівлю магазину, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ;

- комплекс будівель, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності серії НОМЕР_11 від

22 травня 2007 року;

- будівлю складу, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності серії НОМЕР_11 від

22 травня 2007 року.

Встановлено, що після розірвання шлюбу сторони дійшли згоди про поділ спільно нажитого майна, яка була оформлена у вигляді розписки

ОСОБА_2 від 18 березня 2011 року. Зі змісту розписки вбачається, що сторони дійшли мирової угоди при поділі спільно нажитого майна:

ОСОБА_1 залишився будинок на АДРЕСА_3 та будинок на

АДРЕСА_4 магазин АДРЕСА_5 . За інше майно ОСОБА_2 зобов`язувався сплатити 200 тисяч доларів США протягом 4 років.

У день написання розписки ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2

65 тисяч доларів США, що підтверджується відповідною розпискою.

Крім того, ОСОБА_1 в рахунок виконання даної домовленості отримала ще 43 тисячі доларів США, що підтверджується ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 23 травня 2014 року.

Також встановлено, що житловий будинок, розташований на АДРЕСА_2 збудовано та зареєстровано ОСОБА_2 у 2011 році на земельній ділянці, яку він придбав у 2010 році після розірвання шлюбу, що підтверджується правовстановлюючими документами.

Висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду за результатом розгляду касаційної скарги та застосовані норми права

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи зазначену вище норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно з частиною першою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, керуючись положеннями частини четвертої статті 71 СК України, посилався на те, що ОСОБА_1 добровільно отримала грошову компенсацію замість її частки у праві спільної сумісної власності на майно, яке позивач ОСОБА_3 просив залишити за ним - комплекс будівель (склади) по АДРЕСА_1 та будівлю складу на АДРЕСА_1 .

Колегія суддів не погоджується із вказаним висновком судів першої та апеляційної інстанцій з огляду на наступне.

Аналіз розписки від 18 березня 2011 року, підписаної ОСОБА_2 , свідчить про те, що сторони дійшли мирової угоди при розділі спільно нажитого майна:

ОСОБА_1 залишається будинок на АДРЕСА_3 та будинок

АДРЕСА_6 , а за інше майно ОСОБА_2 бере на себе зобов`язання сплатити

200 тисяч доларів США протягом 4 років. Проте вказана розписка не містить переліку майна, за яке здійснюється така матеріальна компенсація, а тому висновок судів, що ОСОБА_1 надала добровільну згоду на отримання компенсації за майно, що залишилось у ОСОБА_2 , є передчасним.

Згідно зі статтею 60 ЦПК України (в чинній на час розгляду справи судами редакції) кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених у статті 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вирішуючи спір в частині позовних вимог про визнання права власності на 1/2 позашляховикаToyota Land Cruiser, апеляційний суд дійшов висновку про те, що автомобільToyota Land Cruiser було придбано ОСОБА_2 10 лютого 2011 року, тобто вже після розірвання шлюбу, за кошти отримані в позику, а не отримані в результаті спільної сільськогосподарської діяльності подружжя. Разом із тим, у матеріалах справах відсутній договір позики, а відповідач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження вказаного факту, а тому висновок суду ґрунтується на припущеннях.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог у частині визнання 1/2 частини права власності на зброю, а саме на: карабін Сайга кал. 12, карабін Калашникова АКМ MC кал. 7,62, пістолет ПГШ 790 кал. 9 мм., пістолет Макарова ПМР кал. 9 мм, зробив помилковий та необґрунтований висновок, що зброя є річчю індивідуального користування та не належить до спільної сумісної власності подружжя.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Відповідно до частини другої зазначеної статті особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя.

Зброя не може вважатися об'єктом індивідуального користування когось із подружжя, а тому не є особистою приватною власністю.

Отже, у порушення статей 264, 367, 382 ЦПК України апеляційним судом не було забезпечено повний та всебічний розгляд справи у вказаній частині, не встановлено достовірно обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, не з`ясовано, яке майно на момент звернення до суду було спільною сумісною власністю та не вирішено питання його вартості.

Встановлення наведених обставин справи має суттєве значення для правильного вирішення спору про поділ майна подружжя.

Усунути ці недоліки розгляду справи на стадії касаційного перегляду з урахуванням повноважень суду касаційної інстанції неможливо, оскільки в силу наведених положень статті 400 ЦПК України Верховний Суд позбавлений процесуальних можливостей з`ясовувати дійсні обставини справи та оцінювати докази, які не були досліджені судами першої та апеляційної інстанцій.

Апеляційний суд не встановив усіх фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, допустив порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, тому судове рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

У силу положень статті 400 ЦПК України касаційний суд позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, та давати оцінку доказам, які судами не досліджено, а відтак, не має можливості вирішити спір по суті за результатами касаційного перегляду.

Згідно з пунктами 1, 2 частини третьою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи апеляційним судом не встановлені, судове рішення суду апеляційної інстанції не може вважатися законним і обґрунтованим та в силу статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

За змістом частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Керуючись статтями 400, 411, 416, 417, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Херсонської області від 05 грудня 2016 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Поновити виконання рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 04 листопада 2015 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий А. А. Калараш

Судді:

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров

В. В. Сердюк