Єдиний унікальний номер справи 355/1875/18
Провадження №22-ц/824/8171/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Таргоній Д.О., Приходька К.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Баришівського районного суду Київської області від 14 березня 2019 року у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2018 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до суду з вищезазначеним позовом, обґрунтовуючи його наступним:

15 лютого 2012 року між банком та ОСОБА_1 був укладений договір б/н, відповідно до умов якого останній отримав кредит в розмірі 2500,00 грн. у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків у розмірі 30.00% річних на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач зобов`язання щодо повернення кредитних коштів за вказаним договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим за кредитом утворилася заборгованість. Станом на 29 листопада 2019 року загальна сума заборгованості становила 15 144,06 грн., з яких: 8 272,53 грн. нарахованих відсотків за користування кредитом; 5674,19 грн. - пені; штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 697,34 грн. - штраф (процентна складова). Зважаючи на наведене, банк просив суд стягнути з відповідача на його користь вказану заборгованість та судові витрати по справі.

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 14 березня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. Скаргу обґрунтовує тим, що суд не перевірив розрахунок заборгованості та доводи банку про те, що позичальник користувався грошовими коштами, виконував умови кредитного договору, частково сплачуючи заборгованість за договором, у тому числі відсотки, пеню та комісії, а отже визнав свої зобов`язання за угодою та розміри встановлених обов`язкових платежів. Незастосування судом таких норм матеріального права та неповне з`ясування обставин справи призвели до ухвалення незаконного рішення. За таких умов кредитний договір, укладений між сторонами є дійсним, а тому підлягає виконанню.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що будь-яких доказів фактичного надання кредиту відповідачу матеріали справи не містять. З наданої позивачем копії такої заяви неможливо встановити не те що розмір кредитного ліміту на банківській карті відповідача, але й взагалі факту отримання такої карти після підписання цієї анкети-заяви. Таку свою позицію суд кореспондував з правовою позицією, що міститься у постанові Верховного суду України від 22.03.2017 (справа № 6-2320цс16).

З наведеною позицією суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується в повній мірі.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Зважаючи на наведені норми, банк зобов`язаний був надати до суду належні докази на підтвердження хоча б свого посилання про фактичну видачу кредиту відповідачу, в даному випадку - емісію та передачу позичальнику банківського інструменту - кредитної карти, за допомогою якої той би міг отримати кредитні кошти. В той же час таких доказів о суду представлено не було. Сама лише анкета-заява може свідчити виключно про досягнення сторонами згоди щодо отримання такої карти (відповідно і кредитних коштів), однак вона не містить жодного доказу фактичного виконання таких домовленостей. Таким чином питання про те, чи було відповідачу видано кредит (передано банківську карту), та чи взагалі емітувалася така карта, залишилося недоведеним. Посилання позивача на власний розрахунок заборгованості за кредитом не може вважатися таким доказом, оскільки він не містить належних доказів принаймні з питання, хто саме та за якою картою проводив такі операції. Більш того, доказом взагалі існування таких банківських операцій такий розрахунок також бути не може, а вищевказані обставини можливо б і могли бути підтверджені випискою руху коштів по рахунку, однак до суду першої інстанції такого доказу представлено не було.

Колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що додані позивачем до апеляційної скарги докази не можуть бути прийняті судом. У відповідності до положень ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи довів неможливість їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Вказані докази не були представлені до суду першої інстанції, а апелянт не обґрунтовував наявності передбачених ст. 367 ЦПК України підстав для прийняття таких доказів в суді апеляційної інстанції. За таких умов представлені разом з апеляційною скаргою документи не можуть бути прийняті судом та враховуватися при вирішенні справи.

З урахуванням викладеного колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов до правильного висновку про недоведеність позивачем своїх вимог, а зазначені в апеляційній скарзі доводи є безпідставними та не спростовують законності оскаржуваного рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Баришівського районного суду Київської області від 14 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий С.О. Журба

Судді: Д.О. Таргоній

К.П. Приходько