Номер провадження: 22-ц/813/2779/19
Номер справи місцевого суду: 520/1453/18
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.07.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.

суддів: Журавльова О.Г., Кравця Ю.І.

з участю секретаря Ткачука В.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»

треті особи - ОСОБА_2 , публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 , представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Петренко В.С., повний текст складено 09 жовтня 2018 року, -

в с т а н о в и в:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (надалі ПАТ «Дельта Банк»), треті особи ОСОБА_2 , публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (надалі ПАТ «УкрСиббанк») про припинення договору іпотеки та зняття заборони.

В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що 09 жовтня 2006 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 853-11ДОУ 1 Н за умовами якого позивачу були надані кредитні кошти у сумі 132 730 швейцарських франків на строк до 09 жовтня 2027 року під 7,99% річних, для придбання нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 .

Згідно до заяви про отримання готівки від 11.10.2006 року позивач отримав 516 577 грн. 99 коп.

Також 11 жовтня 2006 року був укладений іпотечний договір та накладена заборона відчуження зазначеної вище квартири до припинення договору.

Кредитний споживчий договір був забезпечений 09 жовтня 2006 року договором поруки з ОСОБА_2 .

У зв`язку з тим що умови договору не виконувались належним чином, у 2010 р. ПАТ «УкрСиббанк» звернулося до суду з позовом про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у сумі 1 184 023 грн.19 коп. або 157 510 швейцарських франків.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 24 червня 2011 року позовні вимоги задоволено, рішення набрало чинності 04 листопада 2011 року.

Також позивач зазначив, що рішення від 24 червня 2011 року стягувачем не було звернуто до примусового виконання, оскільки 08 грудня 2011року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено угоду - договір відступлення прав вимоги за кредитами, за умовами якого був проданий його кредит.

Разом з тим, позивач зазначив, що він не був повідомлений належним чином про вказаний договір відступлення прав вимоги банками, а про наявність існуючого договору він дізнався 15 січня 2013 року у судовому засіданні, під час розгляду заяви ПАТ «Дельта Банк» про заміну сторони у виконавчому провадженні.Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 27 лютого 2013 року, як вказує позивач, у задоволенні заяви було відмовлено з підстав того, що первісний кредитор - ПАТ «УкрСиббанк» втратив своє право виконати у примусовому порядку рішення суду від 08 грудня 2011року, а новий кредитор - ПАТ «Дельта Банк» цього права не набув у відповідності до законодавства України, тому судове рішення від 24 червня 2011року про стягнення боргу у примусовому порядку через державну виконавчу службу не виконано.Після цього, ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 , у задоволенні якого рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10 травня 2017року відмовлено, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 02 листопада 2017року.

На підставі вищевикладеного, позивач просив суд визнати іпотечний договір від 11 жовтня 2006 року, укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ним - ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гарською В.В., реєстровий № 3563, за умов якого він передав кредитору в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , припиненим.Зняти заборону на нерухоме майно - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , від 11 жовтня 2006 року, реєстраційний №138, реєстраційний номер обтяження: 3872084 від 24.11.2012року та внести відповідні зміни до Державних реєстрів.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на те, що судом неповно з`ясовані обставини справи, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги ОСОБА_3 представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зазначає, що виконавче провадження за заявою стягувача про примусове виконання судового рішення відносно боржників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відкрито не було. У період розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення суду, ПАТ «УкрСиббанк» уклав з ПАТ «Дельта Банк» договір відступлення прав вимоги, однак ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 про укладений договір повідомлені не були, тому вважає, що договір відступлення права вимоги був укладений з порушенням.

У своєму відзиві ПАТ «Дельта Банк» зазначає, що суд вірно прийшов до висновку, що на підставі укладеного кредитного договору, в забезпечення якого укладений іпотечний договір, відсутня жодна обставина, відповідно до якої спірний іпотечний договір має бути припиненим, а за умови відхилення касаційної скарги банк має право реалізувати своє право шляхом реєстрації права власності на предметом іпотеки у відповідності до вимог Закону, а стосовно вимог щодо укладення договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами зазначає, що вказаний договір повністю відповідає вимогам чинного законодавства.

У своєму відзиві ПАТ «УкрСиббанк» зазначає, що позивачвизнав, що отримав кредитні кошти для придбання нерухомого майна, а саме квартири, рішення суду, на яке посилається апелянт не є підставою припинення іпотеки, а ПАТ «Дельта Банк» не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього, також вважає, що суд повно дослідив матеріали справи та вірно дійшов до висновку про відмову у задоволені позову на підставі правильно застосованих норм матеріального та процесуального права.

Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», ліквідовано Апеляційний суд Одеської області, створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосуддя в апеляційному окрузі, який включає Одеську область, з місцезнаходженням у м.Одесі.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно - територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Частиною 5 ст. 31 ЦПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.

На виконання вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ЦПК України рішенням зборів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 №1 днем початку роботи суду визначено 03.01.2019 року, до якого підлягають передачі всі справи, що перебували в провадженні Апеляційного суду Одеської області.

За результатами автоматичного розподілу після створення нового суду визначено склад колегії суддів: Комлева О.С. - головуючий суддя, судді -Журавльов О.С., Кравець Ю.І.

Ухвалою Одеського апеляційного суду цивільна справа за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 була прийнята до провадження та призначена до розгляду.

В судове засідання, призначене на 24 липня 2019 року не з`явилися, були сповіщені належним чином завчасно (а.с. 184, 185, 224, 225).

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла до висновку про розгляд справи за відсутності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також їх представника адвоката Лобової Л.М., які не з`явилися до суду апеляційної інстанції, про причини своєї неявки суд не сповістили, були належним чином завчасно сповіщені про день та час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України,суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 09.10.2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №853-11 ДОУ 1 Н, відповідно до умов якого, банк надав ОСОБА_1 кредитні кошти в сумі 132 730 швейцарських франків з розрахунку 7,99% річних на строк до 09.10.2027 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 11.10.2006року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого, ОСОБА_1 передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 .

Також кредитний споживчий договір був забезпечений 09 жовтня 2006 року договором поруки з ОСОБА_2

08 грудня 2011року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «УкрСиббанк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами.

Згідно з актом прийому-передачі документації за договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, передано зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором №853-11 ДОУ 1 Н від 09.10.2006року.

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору щодо своєчасного погашення суми кредиту, станом на 01 квітня 2014року заборгованість ОСОБА_1 перед банком складала 194165,75 швейцарських франків, що за курсом НБУ становило 2 414 600, 99 грн.

На підставі чого, ПАТ «Дельта Банк» звернулося до Київського районного суду м. Одеси з позовом, в якому просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за банком права власності, припинення права власності на квартиру за ОСОБА_1 , витребування у останнього технічний паспорт на квартиру та виселити з квартири іпотекодавця та інших осіб, які у ній проживають.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10.05.2017року у задоволенні позову було відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 02.11.2017року рішення Київського районного суду м. Одеси від 10.05.2017року було залишено без змін.

Таким чином, вважаючи, що відповідач не реалізував передбаченого договором способу позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачав би передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов`язання, а умовами вищевказаного договору про іпотеку сторонами не передбачено можливості звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття іпотекодержателем права власності на нього, ПАТ «Дельта Банк» не має права вимагати звернення стягнення на предмет іпотеки вказаним шляхом, у зв`язку з чим, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про припинення договору іпотеки та зняття заборони.

Відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що основне зобов`язання позичальником не виконане, тому підстави для припинення іпотечного договору відсутні.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За змістом ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно ст. 593 ЦК України, право застави припиняється у разі: 1) припинення зобов`язання, забезпеченого заставою; 2) втрати предмета застави, якщо заставодавець не замінив предмет застави; 3) реалізації предмета застави; 4) набуття заставодержателем права власності на предмет застави. Право застави припиняється також в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 17 Закону України «Про іпотеку» також встановлено підстави припинення іпотеки. Так, іпотека припиняється у разі:припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору;реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону;набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки;визнання іпотечного договору недійсним;знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється;з інших підстав, передбачених цим Законом.

Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою.

Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до пункту 6.1. договору іпотеки від 11.10.2006 року цей договір діє з моменту його нотаріального посвідчення і діє до повного виконання зобов`язань.

Абзацом 4 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Аналогічна правова позиція висвітлена у Постанові Верховного суду України від 09.09.2015р. по справі №6-939цс15.

Оскільки, як вбачається із копії наданого до суду договору іпотеки, строк його дії не сплинув, враховуючи, що основне зобов`язання позичальником не виконане, суд прийшов до обґрунтованоговисновку про те, що підстави для припинення іпотечного договору відсутні.

Як вже зазначалося, статтею 17 Закону України «Про іпотеку» визначений вичерпний перелік підстав для припинення договору іпотеки, серед яких не передбачено, що відмова суду в визнанні права власності на предмет іпотеки припиняє дію іпотечного договору.

Так, суд зазначає, що 17.08.2018року представник позивача надав суду Постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової платам Касаційного цивільного суду від 27.06.2018року, зі змісту якої вбачається, що вищезазначені рішення Київського районного суду м. Одеси від 10.05.2017року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 02.11.2017року залишено без змін.

У вказаній постанові Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової платам Касаційного цивільного суду, як і судами попередніх інстанцій, було встановлено, що договором іпотеки від 11 жовтня 2006року передбачено декілька способів звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, за рішенням суду та позасудові, у тому числі, відповідно до пунктів 5.1, 5.2 договору шляхом застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя у спосіб, що передбачений статтею 36 Закону України «Про іпотеку», тобто шляхом позасудового врегулювання.

При цьому, у статті 37 Закону України «Про іпотеку» не передбачено можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем на підставі рішення суду. Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотеко держателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності, на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя в разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі.

Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні відповідне волевиявлення та вчинення певних дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому, позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 ЦК України можливості, звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Під час розгляду справи Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду врахував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання спору, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі. При цьому необхідно врахувати, що у статті 37 Закону України «Про іпотеку» не передбачено можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Таким чином, взявши до уваги, що фактичні обставини справи, посилання та доводи заявника у цій справі є аналогічними до обставин у справі №760/14438/15-ц, Верховний Суд не встановив підстав відступити від правового висновку, щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у наведеній постанові Великої Палати Верховного Суду.

Враховуючи наведене, суди першої та апеляційної інстанцій зробили обґрунтований висновок про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду, оскільки з урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій встановлено, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду, оскільки з урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Разом з тим, позивач (банк) не позбавлений відповідно до статей 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Судом обґрунтовано не були взяті до уваги посилання позивача як на підставу припинення договору іпотеки те, що оскільки відповідач не реалізував передбаченого договором способу позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, а умовами вищевказаного договору про іпотеку сторонами не передбачено можливості звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття іпотекодержателем права власності на нього, ПАТ «Дельта Банк» не має права вимагати звернення стягнення на предмет іпотеки вказаним шляхом, оскільки ПАТ «Дельта Банк» не позбавлений відповідно до статей 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього, а також те, що стаття 17 Закону України «Про іпотеку» визначений перелік підстав для припинення договору іпотеки, серед яких не передбачено, що відмова суду в визнанні права власності на предмет іпотеки припиняє дію іпотечного договору.

Стаття 17 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що іпотека припиняється у разі, зокрема, з інших підстав, передбачених цим Законом, однак з яких саме інших підстав, передбачених Законом договір іпотеки має бути визнаний припиненим, позивачем не визначено.

Разом з тим, реалізуючи передбачене право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушення права чи охоронюваного інтересу та спосіб його захисту.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Отже, виходячи із наведених приписів, позивач, звертаючись до суду із даним позовом зобов`язаний довести, яким чином дійсний іпотечний договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, в свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для його правового захисту.

Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковими; обов`язком позивача, відповідно до ст. 81 ЦПК України, є доведення (підтвердження) в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання його прав та інтересів.

Судом вірно встановлено про відсутність із наведених позивачем обставин для припинення іпотеки, передбачене статтею 17 Закону України «Про іпотеку», тому іпотечний договір не може бути припиненим, на підставі чого у задоволенні позову про припинення договору іпотеки судом було відмовлено.

Також суд вірно зазначив, що з відмовою у задоволенні позову в частині припинення договору іпотеки, позовні вимоги про зняття заборони відчуження з іпотечного майна також задоволенню не підлягають, оскільки вони є похідними від вимог про припинення договору іпотеки.

Щодо застосування строку позовної давності, який просить застосувати ПАТ «УкрСиббанк», судом вірно встановлено про відмову у задоволенні заяви про застосування до позовних вимог ОСОБА_1 строку позовної давності, оскільки, відповідно ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, тобто позивача або відповідача, а з заяви не зрозуміло, з якого саме часу почався перебіг позовної заяви, оскільки договір іпотеки діє з моменту його нотаріального посвідчення і до повного виконання зобов`язань, також позовна давність застосовується у випадку обґрунтованості позову, а суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з інших підстав.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 , представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про те, щовиконавче провадження за заявою стягувача про примусове виконання судового рішення відносно боржників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відкрито не було, у період розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення суду, ПАТ «УкрСиббанк» уклав з ПАТ «Дельта Банк» договір відступлення прав вимоги, однак ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 про укладений договір повідомлені не були, тому вважає, що договір відступлення права вимоги був укладений з порушенням, колегія суддів вважає безпідставними, оскількипозивач визнав, що отримав кредитні кошти для придбання нерухомого майна, а саме квартири, тобто ПАТ «Дельта Банк» не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього, так як ОСОБА_1 умови кредитного договору не виконувалися, а договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, який був укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» відповідає вимогам чинного законодавства.

Також суд зазначає, що суд першої інстанції у рішенні суду повно відобразив обставини, які мають значення для справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні першої та апеляційної інстанціях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2018 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 25 липня 2019 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ О.Г. Журавльов

______________________________________ Ю.І. Кравець