ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1249/19 Справа № 206/1031/18 Суддя у 1-й інстанції - Сухоруков А.О. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Свистунової О.В.

розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 04 липня 2018 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Самарської районної у м.Дніпрі ради, Комунального підприємства «Житлове господарство Самарського району» Дніпровської міської ради, третя особа: Дніпровська міська рада, про визнання незаконним рішення та зобов`язання укласти договір найму житлового приміщення, -

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2018 року до Самарського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Самарської районної у м.Дніпрі ради, Комунального підприємства «Житлове господарство Самарського району» Дніпровської міської ради, третя особа: Дніпровська міська рада, про визнання незаконним рішення та зобов`язання укласти договір найму житлового приміщення.

Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 04 липня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Самарської районної у м.Дніпрі ради, Комунального підприємства «Житлове господарство Самарського району» Дніпровської міської ради, третя особа: Дніпровська міська рада, про визнання незаконним рішення та зобов`язання укласти договір найму житлового приміщення - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 04 липня 2018 року та ухвалити нове, яким задовольнити позов ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Самарської районної у м.Дніпрі ради, Комунального підприємства «Житлове господарство Самарського району» Дніпровської міської ради, третя особа: Дніпровська міська рада, про визнання незаконним рішення та зобов`язання укласти договір найму житлового приміщення.

У відзиві Виконавчий комітет Самарської районної у м.Дніпрі ради на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 04 липня 2018 року просить залишити рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 04 липня 2018 року у справі №206/1031/18 - без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.

Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 06 липня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до голови Самарської районної у місті Дніпрі ради із заявою, в якій просила укласти з нею договір найму квартири АДРЕСА_1 у зв`язку зі смертю наймача квартири ОСОБА_2 її цивільного чоловіка (а.с.39).

Згідно довідки Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур №3981 від 06 липня 2017 року про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб за адресою: АДРЕСА_1 до складу сім`ї/зареєстрованих/входять: ОСОБА_2 - незареєстрований власник, ОСОБА_1 - зареєстрована, родинні стосунки не зазначені (а.с.43).

Окрім ОСОБА_2 та позивача, інших зареєстрованих осіб в квартирі не було.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 виданого 10 лютого 2017 року ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.44).

Рішенням від 21 липня 2017 року № 283 виконавчого комітету Самарської районної у місті Дніпрі ради про розгляд звернення ОСОБА_1 відмовлено в укладенні договору найму з ОСОБА_1 на 1-кімнатну квартиру АДРЕСА_1 у зв`язку з відсутністю підстав (а.с.22).

З цього ж рішення вбачається, що підставою для відмови було те, що ОСОБА_1 не надала документи, які підтверджують родинні стосунки з ОСОБА_2 , наймачем квартири АДРЕСА_1 .

З витягу з єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання від 27.12.2017 року вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрована в АДРЕСА_1 з 13.12.2012 року, що також підтверджується відміткою у паспорті (а.с.23, 40 з обороту).

З копії паспорту позивача ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 вбачається, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 з червня 1984 року, відомості про розірвання шлюбу відсутні (а.с.40).

Аналізуючи спірні правовідносини, співвідношуючи їх із встановленими в судовому засіданні фактичним обставинами справи, суд доходить до наступного.

Стаття 16 ч.1, ч. 2 п. 10 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до ст. 1 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Відповідно до частини першої статті 9 ЖК УРСР, громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду.

Згідно ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Виходячи зі змісту ст. 14, 15 ЖК УРСР, виконавчий комітет Самарської районної у місті Дніпрі ради здійснює управління та контроль за використанням житлового фонду.

Користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на імя якого видано ордер (ч. 1, 2 ст. 61 ЖК УРСР).

Права й обовязки сторін за договором найму жилого приміщення регулюються нормами житлового, а не цивільного законодавства. Зокрема, за ст. 61 ЖК УРСР і Правилами користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями (затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 року № 572).

Відповідно до норми ст. 761 ЦК України, право передання майна у найм має власник речі, або особа якій належить майнові права.

Відповідно до ч. 1 ст. 63 ЖК УРСР предметом договору найма жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одно-квартирний жилий будинок.

Стаття 64 ЖК УРСР містить положення про те, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.

Відповідно до ст. 106 ЖК УРСР повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» передбачено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, суд повинен з`ясувати, зокрема: чи було це призначення постійним місцем їх проживання, тривалістю часу їх проживання.

Під час розгляду цивільної справи № 6-60цс12 Верховний Суд України сформулював правову позицію, згідно з якою роз`яснив, що у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (чч. 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст. 65 ЖК УРСР). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Одночасно, в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996р. № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» вказано про те, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сімї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. При розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання.

Із зазначеного слідує висновок про те, що визначальним при вирішенні питання про право користування житловим приміщенням є не лише сам по собі факт реєстрації особи в цьому приміщенні, а й факт проживання цієї особи в цьому приміщенні та характер проживання як член сім`ї чи як інша особа, порядок вселення, наявність встановленого порядку користування житловим приміщенням, а також тривалість проживання.

Проте, всупереч ст. 81 ЦПК України позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вона є членом сім`ї наймача - ОСОБА_2 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вона є членом сім`ї наймача, у зв`язку з чим, рішення виконавчого комітету Самарської районної у м. Дніпрі ради, яким відмовлено позивачу в укладанні договору найму на спірну квартиру є законним.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те що, вона проживала з покійним ОСОБА_2 однією сім`єю і вони вели з ним спільне господарство з 2011 року, після чого вона вселилася до ОСОБА_2 в квартиру в якості члена його сім`ї та зі згоди наймача ОСОБА_2 була зареєстрована в квартирі є безпідставними, оскільки відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доводи апелянта про те, що вона з наймачем разом проживала, як чоловік та дружина, колегія суддів ставиться критично, оскільки апелянтом не доведено факт родинних відносин між нею і померлим ОСОБА_2 та належних й допустимих доказів на підтвердження цьому апелянтом не надано.

Вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю апелянтом не заявлялось.

Крім того, з копії паспорту позивача ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 вбачається, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 з червня 1984 року, відомості про розірвання шлюбу відсутні (а.с.40).

Також, як вбачається з матеріалів справи, доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована зі згоди наймача квартири ОСОБА_2 апелянтом не надано.

Згідно довідки Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур №3981 від 06 липня 2017 року про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб за адресою: АДРЕСА_1 до складу сім`ї/зареєстрованих/входять: ОСОБА_2 - незареєстрований власник, ОСОБА_1 - зареєстрована, родинні стосунки не зазначені (а.с.43).

Пленум Верховного Суду РСРС п.7 постанови "Про деякі питання, що виникли і практиці застосування судами Житлового Кодексу України" №2 від 03.04.1987 року роз`яснив, що вирішуючи питання про визнання членом сім`ї наймача інших осіб, суд зобов`язаний з`ясувати характер їх стосунків з наймачем інших осіб, суд зобов`язаний з`ясувати характер стосунків з наймачем, членами сім`ї, зокрема, встановити, чи мали місто ведення загального господарства (загальні витрати), надання взаємної допомоги, інші обставини, що свідчать про наявність родинних стосунків.

Об`єктивними підставами припинення договору найма встановлює ст.781 Цивільного кодексу України, такими підставами є смерть фізичної особи-наймача, якщо інше не встановлено договором. Апелянт договір найму особи-наймача, якщо інше не встановлено договором.

ОСОБА_1 договір найму не надано, а надано лише контрольний талон до ордера НОМЕР_3 від 23.04.1970 року виданий ОСОБА_5 , в складі сім`ї зазначені особи, а саме ОСОБА_5 (голова сім`ї), ОСОБА_7 (жінка), ОСОБА_8 (син 1953р.н.), ОСОБА_9 (син 1966 р.н.). ОСОБА_2 в ордері не зазначений.

З урахуванням ч. 5 ст. 16, п. 1 п. 1 ст. 29, ч. 5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування» виконавчий комітет Самарської районної у місті Дніпрі ради здійснює права суб`єкта комунальної власності від імені та в інтересах територіальних громад, має власні повноваження управління в межах, визначеною радою майном, що належить до комунальної власності відповідальних територіальних громад.

Крім того, апелянт просить визнати рішення № 283 від 21.07.2017 року виконавчого комітету Самарської районної у місті Дніпрі ради про заміну договору найма житлового приміщення та укладання з нею договору найму з нею не законним, однак, незаконне рішення - це рішення яке суперечить нормам чинного законодавства, які саме норми законодавства порушив виконавчий комітет Самарської районної у місті Дніпрі ради при винесені рішення апелянтом не зазначено та не конкретизовано.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 04 липня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

О.В. Свистунова