Справа № 570/5862/18
Номер провадження 2/570/485/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2019 року

Рівненський районний суд Рівненської області в особі:

судді Красовського О.О.

з участю:

секретаря судових засідань Беднарчук Г.П.

позивачки ОСОБА_1

представників сторін - адвокатів Мороз Л.С., Дупака В.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне (в порядку спрощеного позовного провадження) цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договорів дарування недійсними, -

в с т а н о в и в :

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що 14.12.2010 між нею та її донькою ОСОБА_3 було укладено два договори - договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 , та договір дарування земельної ділянки площею 0,314 га, що знаходиться за цією ж адресою, з цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства, які були посвідчені приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Олинцем В.П.

При укладенні вказаних договорів відповідачка зобов`язувалась довічно доглядати позивачку, оскільки позивачка є людиною похилого віку, на момент укладення правочинів їй було 67 років.

У 2002 році позивачка захворіла на гіпертонічну хворобу, у зв`язку з чим перебувала на стаціонарному лікуванні в кардіологічному відділенні Рівненської обласної лікарні. Після того вона неодноразово обстежувалася в лікарні, оскільки стан її здоров`я не покращувався. У 2011 році з цим же діагнозом вона знову потрапила в лікарню.

При укладанні оспорюваних договорів відповідачка обіцяла допомагати позивачці у всьому, зокрема - ходити в магазин за продуктами харчування, готувати їжу, купувати ліки, допомагати по господарству, оплачувати комунальні платежі.

Тобто, позивачка вважала, що між ними укладено договір довічного утримання.

Однак, останній рік її донька почала нехтувати умовами договору, вона перестала допомагати позивачці. Додатково позивачка зазначає, що вона постійно потребує підтримки, оскільки часто хворіє, незадовільно почувається. У 2016 році вона пережила інсульт, після чого потребує постійного догляду.

Нещодавно вона звернулася за правовою допомогою до адвоката, який пояснив їй, що між сторонами був укладений договір дарування, а не договір довічного утримання, розяснивши різницю між вказаними правочинами.

У зв`язку з цим позивачка зрозуміла, що при укладенні вищевказаних договорів вона помилялася щодо природи правочину. Фактично вона позбулася свого єдиного житла на підставу договору, який не мав для неї жодного зиску. Позивачка постійно проживає у даному будинку, і є зареєстрованою в ньому з 1981 року, про що свідчить відмітка у паспорті.

За таких обставин позивачка звернулась до суду з позовом про визнання недійсним договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки, що були посвідчені 14.12.2010 року.

Відповідачкою було подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого щодо задоволення позову заперечує.

Свої заперечення обґрунтовує тим, позивачка розуміла суть правочинів, вчинених нею у 2010 році. Вчиняючи дані правочини позивачка виконувала волю покійного батька відповідачки (чоловіка позивачки), якому й належала дана нерухомість. Позивачка розуміла які правочини вона укладає.

Крім того відповідачка зазначає, що позивачкою на підтвердження гіпертонічної хвороби було надано епікризи та результати обстеження, які датуються кінцем 2011 року, хоча договори дарування були укладені у 2010 році. Зазначає, що гіпертонічна хвороба жодним чином не впливає на процес усвідомлення людиною інформації та суті цієї інформації.

Щодо твердження позивачки про те, що донька не доглядає її та не допомагає позивачці, то відповідачка зазначає, що дана інформація не відповідає дійсності. Більше восьми років саме відповідачка сплачує за спожиті житлово-комунальні послуги.

Надалі зазначає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257-258 ЦКУ встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки, а щодо окремих видів вимог, зокрема про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність строком в один рік. Таким чином, вже починаючи з грудня 2010 року позивачка фактично знала про своє можливо порушене право, проте не заявляла про це, і саме з цього моменту й починається перебіг строку позовної давності. З зазначеним позовом позивачка повинна була б звернутися не пізніше грудня 2014 року. На час звернення до суду сплив строк позовної давності. Тому просять відмовити у задоволенні позову з цих підстав.

Позивачка в судовому засіданні позов підтримала та пояснила суду про обставини, що описані вище. Ще раз наголосила, що вони з дочкою домовились про те, що донька доглядатиме за нею, а вона подарує їй будинок і земельну ділянку. Спочатку донька виконувала домовленості, доглядала за матір`ю, надавала матеріальну допомогу, однак протягом останнього часу її донька почала нехтувати умовами договору та перестала їй допомагати. Між ними виникають сварки. Додала, що донька не вимагає залишити будинок, позивачка продовжує користуватися будинком. Наголосила, що потребує матеріальної допомоги, але не бажає звертатися до суду в порядку СК України з позовом про стягнення з доньки аліментів на свою користь. Якби між нею та донькою не було б конфліктів, то вона і не зверталася б до суду з даним позовом. На запитання адвоката та уточнюючі питання суду відповіла, що не розуміє терміну «подарувала»; не розуміє значення цього слова; не читала зміст договорів, які підписала; не може пояснити чому вона та донька приїхали до нотаріуса. При цьому уточнила, що має повну загальну шкільну освіту, навчалася в технікумі, працювала бухгалтером протягом 37-ми років, але була введена донькою в оману. Позивачка розуміє що означає поняття «довічне утримання», але не розуміє що означає слово «дарування» та повязані з даруванням наслідки.

Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та пояснила суду про обставини, що описані вище.

Відповідачка в судове засідання не з`явилась. Згідно поданої заяви просить справу розглядати без її участі, позов не визнає.

Представник відповідачки в судовому засіданні позов не визнав. Просить суд не брати до уваги заяву про застосування строків позовної давності. Пояснив суду, що заявлений позов є безпідставним. Станом на час укладення оспорюваних договорів стан здоров`я позивачки був задовільним. Вона усвідомлювала свої дії та могла керувати ними. Між нею та відповідачкою не існувало будь-яких домовленостей щодо обов`язку відповідачки доглядати за позивачкою та надавати матеріальну допомогу у разі укладання договору дарування майна. На підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним позивачка повинна була б довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. А цього не було зроблено. Тому у задоволенні позову просить відмовити.

Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов не підлягає до задоволення.

Як встановлено в судовому засіданні, 14.12.2010 року між ОСОБА_2 та її донькою ОСОБА_3 було укладено договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями, що за адресою: АДРЕСА_1 ; та договір дарування земельної ділянки, що за адресою: с АДРЕСА_1 району Рівненської області, кадастровий номер: НОМЕР_1 , цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства. Дані договори були посвідчені приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Олинцем В.П.

Позивачка зазначає, що вона вважала, що між сторонами був укладений договір довічного утримання.

Також зазначає, що перед укладанням вказаних договорів відповідачка зобов`язувалась довічно доглядати позивачку, допомагати позивачці у всьому: купувати продукти, готувати їжу, купувати ліки.

Проте дана обставина не була підтверджена в ході розгляду справи.

Так, допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 надав показання про те, що постійно проживає у будинку по АДРЕСА_1 . Він ніколи не чув про те, щоб між позивачкою та відповідачкою була домовленість щодо того, що відповідачка буде доглядати позивачку, а остання за це подарує їй будинок та земельну ділянку. Станом на 2010 рік позивачка мала задовільний стан здоров`я та адекватно сприймала події.

Допитані в судовому засіданні (за клопотанням позивачки) свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 надали суду показання про те, що зі слів позивачки їм було відомо про те, що вона подарує нерухомість відповідачці з умовою, що остання буде доглядати за позивачкою.

Отже, показання свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 не підтверджують ту обставину, що позивачка помилялася щодо природи укладеного нею правочину; прав та обов`язків сторін; чи що станом на час укладення правочину позивачка перебувала під впливом помилки, оскільки такі відомості стали відомі свідкам зі слів самої позивачки.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову суд виходив з наступного.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 27 квітня 2016 року; постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року, 18 червня 2014 року, 21 жовтня 2015 року.

Позивачкою не було надано доказів на підтвердження обставин, які б вказували на неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення, та існувала станом на момент вчинення прапвочинів.

Крім того, наявність таких обставин не знайшли свого підтвердження і в показаннях свідків, яких було допитано в ході розгляду справи за клопотанням позивачки.

Як встановлено судом, спірний правочин відповідає положенням статті 203 ЦК України; помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним.

Текст оспорюваних договорів дарування сторонами прочитано; зміст, значення та наслідки угоди їм роз`яснені і відповідали намірам сторін, про що останніми зазначено у правочинах.

Під час укладення оспорюваних правочинів позивачка розуміла значення своїх дій, вона була ознайомлена зі змістом договорів, суттю цих договорів; була ознайомлена зі змістом прав та обов`язків сторін.

Позивачка не оскаржувала дії нотаріуса які, як на її думку, призвели до посвідчення не того виду правочинів.

Позивачка заявила, що якби не було сварок зі сторони доньки, то вона б і не оспорювала ці договори дарування.

Позивачка також заявила, що хоча вона і потребує допомоги, проте не бажає звертатися до суду з позовами до доньки в порядку СК України з метою забезпечення належного утримання, і що «така допомога їй не потрібна».

А на питання адвоката про те, що невже позивачка, маючи освіту та довгий час пропрацювавши на відповідальній посаді, не розуміла які договори укладала в 2010 році, відповіла, щоб «не робили з неї невідомо кого, і не так вже все й не розуміла».

За наведеного суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заявленого позову, оскільки він є безпідставним та недоведеним.

Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 141 ЦПК України, і вони покладаються на позивачку.

Керуючись ст. ст. 12, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договорів дарування недійсними - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Рівненського апеляційного суду через Рівненський районний суд Рівненської області протягом 30 днів з дня проголошення, або безпосередньо до Рівненського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Позивачка: ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , мешканка АДРЕСА_1 )

Відповідачка: ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 , мешканка АДРЕСА_1 )

Суддя Красовський О.О.

Повний текст судового рішення складено 20.07.2019 р.