ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2019 року

м. Київ

справа № 589/2677/15-ц

провадження № 61-13079св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Шосткинська міська державна нотаріальна контора Сумської області,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 6 грудня 2016 року, ухвалене у складі судді Литовки М. І., та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 23 березня 2017 року, постановлену колегією у складі суддів: Семеній Л. І., Кононенко О. Ю., Ткачук С. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернулася з позовом, у подальшому уточненим, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Шосткинська міська державна нотаріальна контора Сумської області, про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу та визнання права власності на 1/2 частку майна.

В обґрунтування позову зазначила, що з березня 2001 року проживала однією сім`єю без шлюбу з ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Протягом зазначених 14 років вони спільно проживали, були пов`язані побутом і мали взаємні права та обов`язки, притаманні подружжю.

15 січня 2013 року ОСОБА_5 за їх спільні кошти придбав у ОСОБА_6 житловий будинок по АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0601 га за цією ж адресою. У цьому будинку вони разом зробили ремонт, купили меблі і побутову техніку та періодично там проживали.

Позивач вважає, що вказаний будинок належить їй і ОСОБА_5 у рівних частках, оскільки він придбаний за спільні кошти у період, коли вони проживали однією сім`єю без шлюбу. Проте ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , які є дітьми ОСОБА_5 , та його колишня дружина ОСОБА_7 змінили замки у будинку та не визнають її прав на це майно.

Посилаючись на зазначене, просила встановити факт проживання із ОСОБА_5 однією сім`єю без шлюбу з 28 січня 2004 року і по день його смерті та визнати за нею право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами і земельну ділянку площею 0,0601 га по АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 6 грудня 2016 року позов задоволено.

Встановлено факт проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_1 однією сім`єю без шлюбу з 28 січня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, який складається із дерев`яного житлового будинку «А-1», сараю «Б», гаражу «Г», літньої кухні «Д», погребу «Пг» і огорожі «№», та 1/2 частку земельної ділянки площею 0,0601 га, що розташовані по АДРЕСА_1 .

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із доведеності того, що у період з 28 січня 2004 року по 19 березня 2015 року ОСОБА_5 та ОСОБА_1 проживали разом і були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, тобто проживали однією сім`єю без шлюбу. Оскільки майно, набуте чоловіком і жінкою, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, належить їм на праві спільної сумісної власності, суд першої інстанції дійшов висновку про визнання за позивачем права власності на 1/2 частку зареєстрованих ОСОБА_5 у період їх спільного проживання житлового будинку і земельної ділянки.

Ухвалою апеляційного суду Сумської області від 23 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 6 грудня 2016 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції про доведеність позовних вимог, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічного і повного з`ясування обставин справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У квітні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просила рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 6 грудня 2016 року і ухвалу апеляційного суду Сумської області від 23 березня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої і апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Заявник зазначає, що позивач не надала доказів на підтвердження спільного з ОСОБА_5 проживання однією сім`єю без шлюбу з 28 січня 2004 року, оскільки вони дійсно перебували у близьких стосунках, проте не були сім`єю у розумінні статті 3 СК України.

Суди попередніх інстанцій, на думку заявника, безпідставно не врахували подані нею докази того, що ОСОБА_5 після розлучення із її матір`ю продовжив проживати у їх квартирі.

Вказала, що суди не встановили, за які грошові кошти придбаний спірний будинок та земельна ділянка, і не врахували, що на їх купівлю ОСОБА_5 витратив свої особисті кошти, що підтвердили допитані судом першої інстанції свідки.

Позиція інших учасників справи

У червні 2017 року ОСОБА_1 подала заперечення на касаційну скаргу, у яких послалася на безпідставність її доводів. Зазначила, що поданими нею доказами і показами свідків достовірно підтверджене її спільне проживання із ОСОБА_5 однією сім`єю без шлюбу з 2001 року, тому судові рішення судів першої і апеляційної інстанцій є обґрунтованими та законними.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього суду від 16 серпня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Встановлені судами попередніх інстанцій фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, 20 вересня 2001 року Шосткинський районний суд Сумської області розірвав шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_8

28 січня 2004 року ОСОБА_5 , який є батьком повнолітніх ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , розірвав шлюб із їх матір`ю ОСОБА_7 .

Оцінивши покази свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 і ОСОБА_13 , суди встановили, що ОСОБА_1 і ОСОБА_5 з 2001 року проживали однією сім`єю без шлюбу, були пов`язані спільним побутом, разом придбали будинок і земельну ділянку для садівництва.

Свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 і ОСОБА_20 , допитані судом першої інстанції за клопотанням відповідача ОСОБА_3 , не заперечували, що ОСОБА_5 проживав зі ОСОБА_1 , їх неодноразово бачили разом, вони спільно відвідували свята.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер у квартирі АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_1 .

Згідно з довідкою Житлово-експлуатаційної дільниці № 1 у м. Шостці Сумської області від 21 травня 2015 року ОСОБА_5 проживав у зазначеній квартирі з березня 2001 року по день смерті.

Також суди встановили, що 15 січня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладений договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, який складається із дерев`яного житлового будинку «А-1», сараю «Б», гаражу «Г», літньої кухні «Д», погребу «Пг» і огорожі «№», та земельної ділянки площею 0,0601 га, що розташовані по АДРЕСА_1 .

Також суди встановили, що ОСОБА_21 , брат ОСОБА_5 і представник відповідача ОСОБА_4 , яка є їх матір`ю, у судовому засіданні 5 грудня 2016 року позов визнав та пояснив, що брат дійсно проживав разом із ОСОБА_1 більше десяти років однією сім`єю і помер у її квартирі. До квартири АДРЕСА_3 , в якій він проживав у період шлюбу з ОСОБА_7 , навідувався періодично, оскільки є її співвласником, та мав там окрему кімнату, закриту на ключ, у якій зберігав документи і певні речі. ОСОБА_7 після розірвання шлюбу стала проживати із іншим чоловіком.

Врахувавши вказані пояснення та оцінивши покази свідків у сукупності, суди відхилили подані відповідачем докази, у яких адресою проживання ОСОБА_5 у спірний період зазначена квартира АДРЕСА_3 , оскільки відвідування ним як співвласником цієї квартири і зазначення вказаної адреси у документах не свідчить про його постійне проживання за цією адресою.

З розписки від 5 грудня 2012 року суди встановили, що ОСОБА_1 взяла у ОСОБА_22 у позику 8 000 доларів США для придбання будинку по АДРЕСА_1 . Борг підлягав поверненню у строк до 31 грудня 2015 року.

Пояснення свідка ОСОБА_20 , власника підприємства, на якому працював ОСОБА_5 , про надання йому у позику 7 000 доларів на купівлю будинку і земельної ділянки суди відхилили, оскільки у порушення вимог статті 1047 ЦК України у письмові формі вказаний договір не оформлений.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до статті 256 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, суди розглядають справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Згідно зі статтею 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Аналіз зазначених положень законодавства свідчить, що для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу необхідна сукупність таких ознак як спільне проживання, пов`язаність побутом і наявність взаємних прав і обов`язків.

Частиною першою статті 74 СК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що у разі, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Частина друга цієї статті у тій же редакції встановлює, що на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу, згідно з якою набуте майно належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку.

За загальним правилом, закріпленим у статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, частки співвласників є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або договором.

Суди попередніх інстанцій, оцінивши подані сторони докази і покази свідків, встановили, що ОСОБА_1 і ОСОБА_5 проживали з 2001 року у квартирі, яка належала позивачу, були пов`язані спільним побутом і мали взаємні права та обов`язки, притаманні подружжю.

Встановивши такі обставини, суди правильно застосували до спірних правовідносин положення статті 256 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, у взаємозв`язку зі статтями 3, 74 СК України і обґрунтовано встановили факт проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_5 однією сім`єю без шлюбу з 28 січня 2004 року, тобто з дня розірвання шлюбу між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , і до дня його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Врахувавши, що у період проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_5 однією сім`єю останній придбав будинок і земельну ділянку та за відсутності доказів придбання цього майна за особисті кошти ОСОБА_5 , суди правильно визнали вказане майно їх спільною сумісною власністю і задовольнили позовні вимоги про визнання за позивачем права власності на 1/2 частку будинку і земельної ділянки.

Доводи заявника про те, що ОСОБА_1 і ОСОБА_5 перебували у близьких стосунках, проте не були сім`єю у розумінні статті 3 СК України, касаційний суд відхиляє, так як суди попередніх інстанцій, оцінивши подані сторонами докази у сукупності та взаємному зв`язку, встановили, що позивач і ОСОБА_5 з 2001 року проживали однією сім`єю без шлюбу, оскільки жили разом, були пов`язані спільним побутом і мали взаємні права та обов`язки.

Твердження заявника про те, що після розлучення із її матір`ю ОСОБА_7 батько ОСОБА_5 продовжив проживати у їх квартирі, касаційний суд вважає безпідставними, так як судами попередніх інстанцій встановлено, що до квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_5 періодично навідувався, так як був її співвласником і зберігав там певні речі, проте постійно там не проживав.

Посилання заявника на те, що рідний брат ОСОБА_5 - ОСОБА_21 у судовому засіданні не підтвердив факт їх проживання однією сім`єю із ОСОБА_1 , а лише зазначив про те, що вони мали близькі особисті стосунки, касаційний суд відхиляє, оскільки у судовому засіданні у суді першої інстанції 5 грудня 2016 року ОСОБА_21 як представник відповідача ОСОБА_4 за довіреністю визнав позов, у тому числі факт проживання ОСОБА_1 із ОСОБА_5 однією сім`єю без шлюбу більше десяти років до його смерті.

Твердження заявника про те, що спірний будинок і земельну ділянку ОСОБА_5 придбав за особисті кошти, касаційний суд вважає безпідставними.

Аналіз положень статті 60 СК України, яка відповідно до статті 74 цього Кодексу поширює свою дію на спірні правовідносини, свідчить про презумпцію спільності права власності на майно, набуте жінкою і чоловіком, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі.

Ця презумпція може бути спростована, у тому числі в судовому порядку, проте тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на ту особу, яка її спростовує.

Заявник на підтвердження своїх доводів про купівлю спірного будинку і земельної ділянки за грошові кошти, позичені її батьку ОСОБА_20 , які вона повернула уже після смерті ОСОБА_5 , належних та допустимих доказів не надала.

Покази допитаного як свідка ОСОБА_20 щодо цих обставин суди відхилили, оскільки згідно зі статтею 1047 ЦК України договір позики на суму, яка не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі, у тому числі шляхом надання розписки, проте доказів укладення такого договору судам попередніх інстанцій не надано.

Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів і встановлення на їх підставі нових обставин, що відповідно до статті 400 ЦПК України не відноситься до повноважень касаційного суду під час касаційного перегляду справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року); оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 6 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 23 березня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді: В. С. Жданова В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко М. Ю. Тітов