Справа № 642/2936/18
Провадження № 2/642/52/19
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

03 липня 2019 року Ленінський районний суд м. Харкова

у складі головуючого судді Вікторова В.В.

за участю секретаря Самотой М.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Харкові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Харківської міської ради, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на 45/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями в порядку набувальної давності, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до Харківської міської ради, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на 45/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 в порядку набувальної давності.

В обгрунтування позову позивач зазначив, що згідно рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 13.08.2014 року за ним було визнано право власності в порядку набувальної давності на 45/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , яке він зареєстрував. 55/300 вищезазначеного житлового будинку з надвірними будівлями належить ОСОБА_2 . За апеляційною скаргою ОСОБА_3 вищевказане рішення було скасовано Апеляційним судом Харківської області від 10 травня 2018 року та було винесено нове рішення, яким відмовлено в позові з підстав не залучення до участі у справі ОСОБА_3 , яка була позбавлена можливості реалізувати свої процесуальні права. Також позивач зазначив, що в судовому рішенні апеляційного суду Харківської області вказано, що його не позбавлено можливості звернутися до суду з позовом про визнання права власності за набувальною давністю із залученням належного кола осіб, після чого він у червні 2018 року звернувся з даним позовом та зазначив також, що він зареєстрований і з лютого 2003 року став проживати в будинку по АДРЕСА_1 за проханням ОСОБА_4 , який мав погане здоров`я, потребував допомоги та догляду, та якому після смерті його матері ОСОБА_5 , належало 45/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями, але він за час життя не зареєстрував свій документ в КП «ХМБТІ». У спірному домоволодінні він мешкає і по сьогоднішній день, доглядає за будинком, сплачує усі необхідні комунальні платежі, робить ремонти як частини будинку так і надвірних будівель, користується земельною ділянкою, тобто добросовісно, відкрито та безперервно володіє спірною частиною вищевказаного житлового будинку. У спірній частині будинку мешкає вся його сім`я. Після визнання за ним права власності за рішенням Ленінського районного сулу м. Харкова від 13.08.2014 року він зробив прибудову до 45/100 частини спірного житлового будинку.

Ухвалою суду від 25 червня 2018 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 43-44).

Ухвалою суду від 12.07.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 57).

31.07.2018 року відповідач Харківська міська рада надала письмовий відзив по справі до Ленінського районного суду м. Харкова (а.с. 62-63).

У відзиві відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що згідно загальних засад цивільного законодавства, володіння є добросовісним, якщо володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, а обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Такі факти позивачем не доведені, тому і принцип добросовісності у володінні спірним житловим будинком з надвірними будівлями відсутній. Крім того, відповідач зазначив, що з технічного паспорту (інвентаризаційна справа № 2017/2056, реєстровий № 01), що виготовлений 11.04.2017, копія якого міститься в матеріалах справи, вбачається, що літ, «а4» - прибудова, літ, «а5» - тамбур, літ, «а6» - ганок самочинно побудовані. Доказів про наявність у позивача дозвільних документів на право виконання будівельних робіт з будівництва спірного об`єкту та вводу його в експлуатацію у встановленому законодавством порядку до матеріалів позовної заяви не долучено, у зв`язку з чим особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього, а є лише власником будівельних матеріалів, обладнання тощо, що були використані в процесі цього будівництва (а.с. 62-63).

10.08.2018 року третя особа ОСОБА_3 надала письмовий відзив по справі до Ленінського районного суду м. Харкова (а.с. 77-79).

У відзиві ОСОБА_3 просила відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що вона є власником будинку за адресою: АДРЕСА_1 . На сусідній земельній ділянці без огорожі та визначення меж, фактично в одному дворі знаходиться будинок під номером АДРЕСА_1 , який колись побудував її батько. 55/100 часток зазначеного будинку належать на праві власності спадкоємцям колишнього власника ОСОБА_2 , а інші 45/100 часток до останнього належали її мачусі ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а її син (зведений брат) ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримавши свідоцтво про право на спадщину від 01.03.2003 року, однак не зареєстрував своє право власності. Після смерті її мачухи та зведеного брата ОСОБА_1 , який не є родичем її мачухи, а є родичем власників іншої половини будинку АДРЕСА_1 (племінник ОСОБА_2 ) став проживати у спірній частині житлового будинку. При вирішенні підстав вселення вони між собою домовилися, що вона в своєму користуванні володінні залишила гараж, який колись належав її мачусі, а ОСОБА_1 вона дозволяє проживати в половині будинку до вирішення питання оформлення права власності. Таким чином, вона добросовісний володілець спірного гаражу більше, ніж п`ятнадцять років та спадщину вона прийняла після смерті зведеного брата, з яким проживала однією сім`єю і вони підтримували один одного, фактичним прийняттям у володіння частки домоволодіння у вигляді гаражу та у розпорядження частки будинку, надавши дозвіл проживати в ньому ОСОБА_1

10.05.2019 представник третьої особи ОСОБА_3 ОСОБА_6 надала письмові пояснення (а.с. 165).

До судового засідання 03.07.2019 позивач та його представник не з`явилися. Представник позивача надала суду заяву, у якій просила відкласти розгляд справи на іншу дату у зв`язку з хворобою, надавши виписку з медичної карти, у якій зазначено, що вона знаходилась на стаціонарному лікуванні з 18.06.2019 по 01.07.2019 року, тобто на день розгляду справи представник позивача не знаходилась на лікуванні. Причини неявки позивача та його представника суду не відомі.

Представник відповідачів Харківської міської ради до судового засідання 03.07.2019 також не з`явився. Свої заперечення проти позову виклав у відзиву на позовну заяву.

Третя особа ОСОБА_2 до судового засідання 03.07.2019 не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлений був належним чином. Причини неявки суду не відомі.

Представник третьої особи ОСОБА_3 ОСОБА_6 до судового засідання 03.07.2019 також не з`явилася. Надала суду заяву, у якій просила розглянути справу у її відсутність та зазначила, що проти позовних вимог заперечує у повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені у вітзиві та додаткових поясненнях.

Суд, дослідивши матеріли справи, оцінивши наявні у справі докази, вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

У силу статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Права власника майна підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права на належне йому майно за умови, якщо власник не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб.

Судом встановлено, що на час розгляду справи зареєстрованим власником спірної 45/100 часток житлового будинку з надвірними будівлями за адресою АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 на підставі рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 13 серпня 2014 року по справі № 642/3845/14-ц за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради, треті особи ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 про визнання права власності на частину домоволодіння за набувальною давністю, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 5-8, 23).

Постановою апеляційного суду Харківської області від 10 травня 2018 року вищевказане рішення скасовано та у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права власності на частину домоволодіння за набувальною давністю відмовлено з підстав, що рішенням суду вирішене питання про права апелянта ОСОБА_3 , яка вказує, що постійно більше десяти років користувалася спірним гаражем літ. «Ж», що відноситься до 45/100 часток житлового будинку з надвірними будівлями за адресою АДРЕСА_1 , при цьому ці обставини не заперечувалися представником позивача ОСОБА_1 і визнані ОСОБА_2 (а.с. 9-14).

Оскільки право позивача, набуте за рішенням суду, оспорюється, не зважаючи на наявність реєстрації права власності, позивач звернувся до суду з позовом про визнання права власності на спірну частку домоволодіння за набувальною давністю повторно у червні 2018 року.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів, щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

У п. 11 даної постанови зазначено, що враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК України).

Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року.

При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю.

Беручи до уваги, що предметом позову у даній справі є визнання права власності на майно за набувальною давністю, насамперед необхідно встановити: момент виникнення права власності за набувальною власністю та строк володіння; характер володіння (добросовісне, недобросовісне); обставини справи, за якими виникло володіння спірним майном й чи підпадає це володіння під ознаки безтитульного (незаконного) володіння; юридичний статус спірного майна, а саме, чи є це майно чужим для позивача, особу, яка є власником спірного майна.

Також слід зазначити, що при вирішенні спорів про набувальну давність необхідно враховувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися у повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

Згідно загальних засад цивільного законодавства, володіння є добросовісним, якщо володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, а обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

Статтями 12, 13, 81 та 83 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Сторони та інші учасники справи подають докази безпосередньо до суду.

Вищевказані факти позивачем не доведені, позивач знав, що спірна частина домоволодіння належала ОСОБА_4 на праві власності, після смерті якого відкрилась спадщина, тому і принцип добросовісності у володінні спірним житловим будинком з надвірними будівлями відсутній.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 10.05.2018 було встановлено та достаменно було відомо позивачу, що попереднім зареєстрованим власником спірного майна була ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті ОСОБА_5 спадщину прийняв її син - ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , однак за час життя своє право власності на відповідну частину спірного житлового будинку з надвірними будівлями не зареєстрував.

Інші особи, у тому числі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , не є спадкоємцями колишніх власників спірної частки домоволодіння, проте після смерті попереднього власника з 2003 року позивач проживає в частині будинку, що відноситься до спірних 45/100 часток домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , а ОСОБА_3 користується гаражем літ. «Ж», що відноситься до 45/100 часток житлового будинку з надвірними будівлями за адресою АДРЕСА_1 .

Обставини саме такого порядку користування спірною часткою домоволодіння визнавались та не оспорювались сторонами та третіми особами, тому не підлягають додаткового доказування.

Судом також встановлено, що ОСОБА_3 у листопаді 2018 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на спірну частину домоволодіння та провадження за вищевказаним позовом було відкрито, призначений розгляд справи (а.с. 113-115, а.с. 117-118).

Крім того, судом встановлено, що з технічного паспорту (інвентаризаційна справа № 2017/2056, реєстровий № 01), що виготовлений 11.04.2017, копія якого міститься в матеріалах справи, вбачається, що літ, «а4» - прибудова, літ, «а5» - тамбур, літ, «а6» - ганок самочинно побудовані (а.с. 17-21).

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» від 20.05.1999 № 687-ХІУ будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Згідно ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» Замовник має право виконувати будівельні роботи після подання замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт відповідному органу державного архітектурно-будівельного контролю - щодо об`єктів будівництва, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та щодо об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта та які не потребують отримання дозволу на виконання будівельних робіт згідно з переліком об`єктів будівництва, затвердженим Кабінетом Міністрів України або після видачі замовнику органом державного архітектурно-будівельного контролю дозволу на виконання будівельних робіт - щодо об`єктів, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми (СС2) та значними (ССЗ) наслідками або підлягають оцінці впливу на довкілля згідно із Законом України «Про оцінку впливу на довкілля».

Відповідно до ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифіката. Експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію, забороняється.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Доказів про наявність у позивача дозвільних документів на право виконання будівельних робіт з будівництва спірного об`єкту та вводу його в експлуатацію у встановленому законодавством порядку до матеріалів позовної заяви не долучено.

Відповідно ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Згідно п. 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» від 30.03.2012 № 6 у справах, пов`язаних із самочинним будівництвом нерухомото майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього.

Таким чином, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього, а є лише власником будівельних матеріалів, обладнання тощо, що були використані в процесі цього будівництва.

На підставі викладеного, суд вважає, що позов є необгрунтований та у його задоволенні необхідно відмовити.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 258, 259, 263 - 265, 268 ЦПК України, ст.ст. 331, 344, 335, 376, 392 ЦК України, п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суд, -

У х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Харківської міської ради, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на 45/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями в порядку набувальної давності відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області через Ленінський районний суд м. Харкова, шляхом подачі апеляційної скарги у 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Повний текст рішення складено 12 липня 2019 року.

Суддя В.В. Вікторов