Постанова

Іменем України

26 червня 2019 року

м. Київ

справа № 566/1316/16-ц

провадження № 61-1604св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Кривцової Г. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Млинівського районного нотаріального округу Рівненської області Рідченко Ольга Йосипівна, Орган опіки та піклування Млинівської районної державної адміністрації Рівненської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Млинівського районного суду Рівненської області від 18 серпня 2017 року у складі судді Феськова П. В. та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 08 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Боймиструка С. В., Шеремет А. М., Григоренка М. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Млинівського районного нотаріального округу Рівненської області Рідченко О. Й., Служба у справах дітей Млинівської районної державної адміністрації Рівненської області, про визнання недійсним договору іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 24 квітня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладений кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 5 610,00 доларів США на придбання житла та 810,00 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою 1,00 % щомісяця на строк до 21 квітня 2022 року.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_2 умов кредитного договору, 24 квітня 2007 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладений договір іпотеки, згідно з яким в іпотеку передано житловий будинок АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Млинівського районного нотаріального округу Рівненської області Рідченко О. Й. 24 квітня 2007 року.

Зазначений договір іпотеки немає жодного застереження про те, що неповнолітні діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 мають право користування нерухомим майном, переданим в іпотеку. При укладенні цього договору приватний нотаріус Млинівського нотаріального округу Рівненської області Рідченко О. Й. не перевірила наявність дозволу органу опіки та піклування на укладення цього правочину та чи не порушує він прав дітей на житло.

На підставі зазначеного ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним договір іпотеки, укладений 24 квітня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Млинівського районного суду Рівненської області від 18 серпня 2017 року у позові ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує вимоги статті 177 СК України. Однак сама по собі відсутність такого дозволу не є безумовною підставою для визнання правочину недійсним. Позивач не надав належних та допустимих доказів того, що вчинення оскаржуваного правочину призвело до звуження прав та законних інтересів дітей щодо жилого приміщення.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 08 листопада 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 відхилено, рішення Млинівського районного суду Рівненської області від 18 серпня 2017 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що станом на 24 квітня 2007 року, тобто на час укладення кредитного договору та договорів іпотеки й купівлі-продажу позивач та її неповнолітні діти, хоча й були зареєстровані у с. Ярославичі Млинівського району Рівненської області, однак не були і не могли бути зареєстровані саме у житловому будинку АДРЕСА_1 . Крім цього, позивач зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 більше ніж через шість місяців після укладення оспорюваного нею договору іпотеки. На час звернення до суду з позовом дочка позивача ОСОБА_4 вже була повнолітньою та не була зареєстрована у житловому будинку, переданому в іпотеку. Докази того, що ОСОБА_4 уповноважувала свою матір на звернення до суду з цим позовом, у матеріалах справи відсутні. Також зі слів позивача судом встановлено, що її син ОСОБА_3 помер, а матеріалами справи підтверджується, що ця подія відбулася ще до подання позову про визнання договору іпотеки недійсним. Тобто, звернувшись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 не обґрунтувала право на таке звернення та не вказала, які саме права дітей були порушені та у який спосіб на цей час вони можуть бути відновленими. Зазначені обставини вказують на недобросовісність здійснення позивачем своїх процесуальних прав при зверненні до суду з позовом та штучне створення спору, якого не існувало.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У грудні 2017 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не враховано покази свідків, які зазначали, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 2006 року і по теперішній час вели спільне господарство, виховували неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та проживали у житловому будинку АДРЕСА_1 . Суди попередніх інстанцій не надали належної правової оцінки доказам, наявним у матеріалах справи, у розумінні статтей 10, 57, 58, 60 ЦПК України 2004 року. Приватний нотаріус Млинівського районного нотаріального округу Рівненської області Рідченко О. Й. під час нотаріального посвідчення договору іпотеки не перевірила, чи проживають у зазначеному житловому будинку неповнолітні діти, та не з`ясувала, чи надавав орган опіки та піклування свою згоду на укладення оспорюваного правочину. Крім цього, суди не звернули увагу на те, що договір іпотеки порушує принцип статті 3 Конвенції про права дитини 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, та суперечить Закону України «Про охорону дитинства».

Короткий зміст позиції інших учасників справи

У лютому 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало відзив на касаційну скаргу, у якому зазначало про законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень та відсутність підстав для їх скасування.

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

Ухвалою Верховного Суду від 09 січня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Млинівського районного суду Рівненської області.

Ухвалою Верховного Суду від 06 березня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Оцінка аргументів учасників справи та висновків судів першої й апеляційної інстанції

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 24 квітня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладений кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 5 610,00 доларів США на придбання житла та 810,00 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою 1,00 % щомісяця на строк до 21 квітня 2022 року.

24 квітня 2007 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , за умовами якого ОСОБА_2 набув право власності на це нерухоме майно.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_2 умов кредитного договору, 24 квітня 2007 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладений договір іпотеки, згідно з яким в іпотеку передано житловий будинок АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Млинівського районного нотаріального округу Рівненської області Рідченко О. Й. 24 квітня 2007 року.

28 грудня 2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб.

Відповідно до статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Так, згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Згідно із частиною третьою статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, чинній на час укладення спірного договору іпотеки) батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

Аналогічні положення містяться у пункті 40 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 03 березня 2004 року № 20/5 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

Позивач вважає, що іпотечний договір суперечить вимогам законодавства України та порушує його права, оскільки на час його укладення у житловому будинку АДРЕСА_1 були зареєстровані та проживали неповнолітні діти ОСОБА_4 , 1992 року народження, та ОСОБА_3 , 1999 року народження. Зазначений житловий будинок було передано в іпотеку без відповідного дозволу органу опіки та піклування.

Проаналізувавши підстави звернення до суду, норми законодавства України, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, а також рішення судів попередніх інстанцій, колегія суддів дійшла таких висновків.

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки на підставі порушення статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) у кожному конкретному випадку суди повинні: 1) перевіряти наявність у дитини права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; 2) ураховувати добросовісність поведінки іпотекодавця щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору; 3) з`ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 27 січня 2016 року (провадження № 6-1055цс15) та від 10 липня 2017 року (провадження № 6?1002цс17).

Відповідно до частин другої-четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із довідкою, виданою 16 березня 2007 року Виконавчим комітетом Ярославської сільської ради Млинівського району Рівненської області, у житловому будинку АДРЕСА_1 не зареєстрований.

Відповідно до довідки № 1662, виданої 02 грудня 2016 року Виконавчим комітетом Ярославської сільської ради Млинівського району Рівненської області, станом на березень 2007 року у житловому будинку АДРЕСА_1 були зареєстровані та проживали такі особи: голова домогосподарства ОСОБА_7 , її дочка ОСОБА_4 , 1992 року народження, та її син ОСОБА_3 , 1999 року народження.

З довідки Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області від 15 травня 2017 року № 07-4795, суди попередніх інстанцій встановили, що у зазначеному вище житловому будинку зареєстровані такі особи: ОСОБА_1 - з 28 листопада 2001 року, ОСОБА_4 - з 28 листопада 2011 року до 18 липня 2014 року. ОСОБА_3 зареєстрованим у цьому житловому будинку не значиться.

Під час нотаріального посвідчення оспорюваного договору іпотеки приватному нотаріусу була надана довідка про те, що у житловому будинку АДРЕСА_1 ніхто не був зареєстрований, та нотаріально посвідчена заява ОСОБА_7 від 27 квітня 2007 року, у якій вона повідомила нотаріуса про те, що проживає однією сім`єю з ОСОБА_2 та надає свою згоду на купівлю і передачу в іпотеку житлового будинку АДРЕСА_1 .

Вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, чинній на час укладення спірного договору іпотеки) заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовною підставою для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Якщо власник майна одночасно є законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Передбачене статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, чинній на час укладення спірного договору іпотеки) положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей. Тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення такого договору.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про те, що в матеріалах справи відсутні докази того, що неповнолітні діти позивача на час укладення договору іпотеки мали право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , а також того, що позивач та ОСОБА_2 повідомляли іпотекодержателя про права третіх осіб на користування будинком.

Позивач не є власником майна, переданого в іпотеку, шлюбі між нею та власником цього нерухомого майна було зареєстровано після укладення оспорюваного нею договору іпотеки, а тому ОСОБА_1 не довела належними та допустимими доказами порушення прав та законних інтересів своєї дочки ОСОБА_4 , яка на час подання позову до суду була повнолітньою, та сина ОСОБА_3 , який на час подання до суду позову помер.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, дійшов обґрунтованого висновку про те, що за обставинами цієї справи відсутність дозволу органу опіки та піклування на укладення договору іпотеки не є підставою для визнання такого договору недійсним.

Доводи касаційної скарги про порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права зводяться до переоцінки досліджених судами доказів, висновків судів не спростовують та не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, колегія суддів не встановила.

Згідно із статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Млинівського районного суду Рівненської області від 18 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 08 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Г. В. Кривцова

Ю. В. Черняк