ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 674/1702/17
Провадження № 22-ц/4820/741/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Гринчука Р.С., Грох Л. М., Костенка А. М.,

секретар Дубова М.В..

з участю представника позивача адвоката Венгера Д.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 20 грудня 2018 року, суддя Артемчук В.М., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення в квартиру,

встановив:

В грудні 2017 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 , яка належить йому та ОСОБА_3 на праві власності у рівних частках на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 27 грудня 2001 року.

Його колишня дружина, яка є співвласником Ѕ частини квартири, ОСОБА_3 , та її дочка, ОСОБА_1 також зареєстровані у житловому приміщенні.

У період з 2014 року до кінця 2016 року він знаходився за межами м. Дунаївці. Після повернення в 2016 році він встановив, що відповідачі змінили замки у вхідній двері квартири. З того часу він позбавлений можливості користуватися квартирою, оскільки відповідачі тривалий час йому у цьому перешкоджають, чим грубо порушено його право користування своєю часткою житла.

З метою усунення перешкод він звертався до правоохоронних органів, однак отримав відповідь про необхідність звернення до суду.

Рішенням Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 20 грудня 2018 року позов задоволено частково. Зобов`язано усунути ОСОБА_2 перешкоди в користуванні Ѕ частиною житлового приміщення - квартирою АДРЕСА_1 , загальною площею 64,2 кв. м., та житловою площею 38 кв. м., які чинить ОСОБА_1 , шляхом його вселення у вказану квартиру. В частині позовних вимог до ОСОБА_3 в позові відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що докази в справі підтвердили неможливість позивача користуватися спірною квартирою, оскільки ОСОБА_1 вчиняє перешкоди, змінила замки на вхідних дверях до квартири. Вимоги в частині усунення перешкод у користуванні квартирою з боку ОСОБА_3 задоволенню не підлягають, оскільки ОСОБА_2 не доведено, що ОСОБА_3 вчиняла йому перешкоди у користуванні квартирою.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 20 грудня 2018 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення в квартиру.

На обґрунтування скарги апелянт зазначила, що рішення суду є незаконним, ухваленим з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Вказала на те, що акт про не допуск позивача до житлового приміщення, який був складений 05 лютого 2018 року та оцінений судом як доказ вчинення перешкод у користуванні квартирою, подано суду з порушенням вимог ч. 9 ст. 83 ЦПК України, оскільки відсутні підтвердження надсилання його копії іншим учасникам справи. Акт за своїм змістом містить суперечності та не може бути доказом на підтвердження обставин, зазначених в позовній заяві щодо вчинення перешкод у користуванні квартирою. Зі змісту акта вбачається, що обставини вчинення перешкод були встановлені при обстеженні квартири. Однак в той же час в акті міститься посилання на неможливість потрапити до квартири, що свідчить про неможливість обстеження житлового приміщення. Вказала на те, що оскільки вона не вчиняла позивачу перешкод у користуванні квартирою, тому відсутній спір про право, і позовні вимоги є необґрунтованими.

Апелянт в судове засідання не з`явився, про час та місце повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Представник позивача заперечуючи проти апеляційної скарги зазначив, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а тому підстави для його скасування відсутні.

Заслухавши учасника справи, дослідивши матеріали справи колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 27.12.2001 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 належить на праві спільної часткової власності, по Ѕ частці кожному, квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 64,2 кв.м., в тому числі жилою 38 кв.м..

Рішенням Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 16.04.2014 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано.

Відповідно до довідки про склад сім`ї № 47 від 08.12.2017 року, виданої відділом реєстрації місця проживання виконавчого комітету Дунаєвецької міської ради в квартирі АДРЕСА_1 , зареєстровано троє осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не меже ґрунтуватися на припущеннях.

14.11.2017 року ОСОБА_2 було подано заяву до Дунаєвецького ВП ГУНП в Хмельницькій області про притягнення до відповідальності ОСОБА_4 та ОСОБА_1 за порушення недоторканості житла і незаконного зайняття його, на що начальником Дунаєвецького ВП ГУНП в Хмельницькій області була надана відповідь, що в даному випадку мають місце цивільно-правові відносини, які підлягають вирішенню судом в порядку цивільного судочинства.

05.02.2018 року депутатом Дунаєвецької міської ради Хмельницької області Кобилянською А.К. в присутності двох свідків складено акт про те, що при обстеженні спірної квартири за адресою АДРЕСА_2 було встановлено, що ОСОБА_2 не може потрапити до даної квартири, оскільки з його слів поміняні замки у вхідних дверях ОСОБА_5 .

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з частиною 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до ст. 155 ЖК УРСР жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством України.

Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці в праві спільної часткової власності, як встановлено у ст. 358 ЦК України.

Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі №296/4500/16-ц.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що позивач позбавлений можливості проживати у квартирі АДРЕСА_1 , оскільки ОСОБА_1 змінила замки на вхідних дверях, перешкодивши таким чином співвласнику ОСОБА_2 у доступі до житла.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Судом правильно встановлено, що оскільки ОСОБА_3 з 24.09.2015 року періодично виїжджала за кордон, що підтверджується довідкою Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 26.04.2018 року, тому вона не могла вчиняти дії щодо перешкоджанню позивачу у користуванні спірним житлом.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Посилання апелянта на відсутність у справі доказів на підтвердження доводів позовної заяви є безпідставними.

Досліджені судом з дотриманням вимог процесуального закону вищезазначені докази, які не були спростовані відповідачем, підтверджують факт порушення права позивача з боку апелянта.

Доводи апелянта зводяться виключно до переоцінки доказів у справі і не впливають на законність прийнятого судового рішення.

Встановивши фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК України, оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстави для розподілу судових витрат між сторонами відсутні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 20 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 24.07.2019 року.

Судді