Постанова

Іменем України

22 липня 2019 року

м. Київ

справа № 683/2871/15-ц

провадження № 61-22052св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач, відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,

відповідач, позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про вселення та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4 на рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 29 березня 2016 року у складі судді Сенькова О. Г. та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 24 травня 2016 року у складі колегії суддів: Фанди В. П., Купельського А. В., Спірідонової Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в

якому просив вселити його в житловий будинок АДРЕСА_1 .

Позовна заява мотивована тим, що він з 1958 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 . Під час їх шлюбу ними збудований житловий будинок АДРЕСА_1 , право власності на який оформлено на його дружину ОСОБА_5

23 грудня 1998 року ОСОБА_5 за його згодою подарувала вказаний будинок їх спільній дочці ОСОБА_3 , після чого він з дружиною продовжували проживати у цьому будинку, оскільки іншого житла вони не мають.

Останнім часом відповідач змінила своє ставлення до нього, спочатку забороняла користуватися речами домашнього вжитку, ховала продукти, забороняла дітям та онукам відвідувати його, а потім не допустила його до будинку. Більше одинадцяти місяців він не має змоги проживати в будинку, замки на дверях будинку та на хвіртці огорожі змінені.

21 жовтня 2015 року відповідач в черговий раз не пустила його до будинку, тому він просив позов задовольнити.

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , в якому просила визнати ОСОБА_6 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме - житловим будинком з надвірними і господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та зняти його з реєстрації в житлову будинку.

Зустрічний позов мотивований тим, що спірний будинок у 1998 року був подарований їй її матір`ю ОСОБА_5 , за згодою її батька - ОСОБА_6 .

Батьки продовжували проживати у будинку. Після нанесення її матері тілесних ушкоджень, відповідач пішов з будинку і з 11 листопада 2014 року в ньому не проживає.

Оскільки відповідач більше шести місяців без поважних причин не проживає в спірному будинку, тому відповідно до статті 72 ЖК УРСР втратив право користування даним житловим приміщенням.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Старокостянтинівський районний суд рішенням від 29 березня 2016 року позов ОСОБА_1 задовольнив. Вселив ОСОБА_1 в житловий будинок АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 . Вирішив питання про розподіл судових витрат. У зустрічному позові ОСОБА_3 відмовив.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 з поважних причин не проживав у ньому, оскільки ОСОБА_3 чинить йому в цьому перешкоди, а тому не втратив право користування спірним будинком. Належні та допустимі докази на підтвердження неповажності не проживання у спірному будинку ОСОБА_1 відсутні.

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Апеляційний суд Хмельницької області ухвалою від 24 травня 2016 року рішення Старокостянтинівського районного суду від 29 березня 2016 року залишив без змін.

Апеляційний суд мотивував ухвалу тим, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права. Відносини між власником житла та ОСОБА_1 регулюються не житловим, а цивільним законодавством, наявність тривалого конфлікту між подружжям, вимушене переселення ОСОБА_1 перед початком зимового періоду до іншої доньки, створення перешкод у доступі йому до житлового будинку правильно оцінено судом як поважна причина не проживання ОСОБА_1 у спірному житлі.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та заперечення на неї, їх узагальнені аргументи

У касаційній скарзі, поданій 10 червня 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 просять скасувати рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 29 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 24 травня 2016 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити її зустрічні позовні вимоги, а в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є незаконними, ухвалені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Суди застосували закон, який не поширюється на ці правовідносини, необ`єктивно і неповно з`ясували обставини справи, взяли до уваги лише пояснення ОСОБА_1 і не взяли до уваги її пояснення та письмові докази.

Протягом року ОСОБА_1 жодного разу не звертався до правоохоронних органів чи до суду із заявою про його вселення в житловий будинок і дана обставина є доказом того, що він покинув житло з власної волі і бажання вселитися в будинок на протязі року в нього не було.

У вересні 2016 року ОСОБА_1 подав заперечення на касаційну скаргу, в якому просив відхилити касаційну скаргу ОСОБА_3 , а оскаржувані судові рішення - залишити без змін, посилаючись на те, що судові рішення є законними і обґрунтованими, доводи касаційної скарги їх висновки не спростовують.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

14 травня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві ОСОБА_7 .

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 з 1958 року перебувають в зареєстрованому шлюбі, під час якого вони побудували житловий будинок АДРЕСА_1 , оформивши право власності на нього за ОСОБА_5

23 грудня 1998 року ОСОБА_5 , за згодою ОСОБА_1 , подарувала спірний будинок їхній дочці ОСОБА_3 , після чого вони продовжували проживати у цьому будинку, оскільки іншого житла вони не мають і про це у них була домовленість.

З листопада 2014 року ОСОБА_5 , як член сім`ї власника житлового будинку, своїм негативним ставленням до ОСОБА_1 створювала умови неможливі для спільного проживання, що змусило нерідну дочку ОСОБА_8 тимчасово на зимній період забрати ОСОБА_1 до себе.

Скориставшись даною обставиною, ОСОБА_3 , членом сім`ї якої є її батько ОСОБА_1 , відмовляється допустити його до користування житловим приміщенням належного їй будинку, в якому він зареєстрований, чинить всілякі перешкоди цьому.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК Українипровадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального

права чи порушення норм процесуального права.

Колегія суддів дійшла висновку про те, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частиною четвертою статті 9, частинами першою, четвертою статті 156 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Частиною другою статті 64 ЖК УРСР передбачено, що до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать дружина власника, їх діти і батьки.

Члени сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (частина друга статті 405 ЦК України).

Встановивши наявність тривалого конфлікту між подружжям, вимушене переселення ОСОБА_1 до іншої дочки, чинення ОСОБА_3 йому перешкод у доступі до житлового будинку та його користуванні, суди дійшли обґрунтованого висновку про захист прав ОСОБА_1 шляхом його вселення у спірне майно. Факт його непроживання у цьому будинку понад один рік обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення його права користування належним ОСОБА_3 житлом.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України (у редакції станом на час розгляду справи судами), правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Зокрема, суди дійшли правильного висновку, що виниклі між сторонами правовідносини регулюються не статтями 71, 72 ЖК УРСР, а відповідними нормами Цивільного кодексу України, а тому аргументи касаційної скарги в цій частині є результатом хибного тлумачення норм матеріального права.

Інші аргументи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі та незгоди відповідача (позивача за зустрічним позовом) з ухваленими у справі судовими рішеннями, висновки судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Згідно зі статтею 400 ЦПК Україниустановлення фактичних обставин у справі, дослідження доказів і надання їм правової оцінки не належить до компетенції касаційного суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», (CASE OF SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE), рішення від 10 лютого 2010 року).

Перевіряючи аргументи касаційної скарги, Верховний Суд бере до уваги зміст судових рішень обох інстанцій, доводи та заперечення сторін та не вбачає підстав для скасування судових рішень.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 29 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 24 травня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді А. Ю. Зайцев

С. Ю. Бурлаков

Є. В. Коротенко