КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2026/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Волошиної В.М., Панченка М.М.,

за участю секретаря судового засідання Макаренко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами Національного університету біоресурсів і природокористування України та адвоката Луєнка Юрія Васильовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06 листопада 2018 року у складі судді Шевченко Т.М.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Національного університету біоресурсів і природокористування України про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до Національного університету біоресурсів і природокористування України (надалі - НУБіП України) про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Зазначав, що з 03 січня 2013 року на підставі наказу № 65-к від 25 січня 2013 року згідно умов трудового контракту він працював на посаді доцента кафедри сільськогосподарських машин та системотехніки Національного університету біоресурсів і природокористування України. Наказом № 853-к від 16 червня 2016 року позивачу була оголошена догана за порушення трудової дисципліни, невиконання розпоряджень декана механіко-технологічного факультету від 15 лютого 2016 року № 6, від 01 квітня 2016 року № 27. Наказом № 1564-к від 31 жовтня 2016 року позивач був звільнений з займаної посади на підставі п. З ст. 40 КЗпП України.

Вказував, що зазначений наказ виданий без законної підстави, оскільки 13 вересня 2016 року він приймав участь у міжнародній науковій конференції на тему «Науково-технічні засади розробки, випробування та прогнозування сільськогосподарської техніки і технологій» в Українському науково-дослідному інституті прогнозування та випробування техніки і технологій для сільськогосподарського виробництва імені Леоніда Погорілого , де виступав з доповіддю «Технічні системи оперативного моніторингу стану сільськогосподарських угідь».

Позивач також зазначав, що його незаконне звільнення з роботи за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку принижують цінність ОСОБА_1 як фізичної особи, породжує формування негативної соціальної оцінки позивача в очах оточуючих, інших потенційних роботодавців. У зв`язку з таким незаконним звільненням позивач зазнав моральної шкоди, оскільки відчув тяжкі душевні та психічні страждання, що стали причиною погіршення стану здоров`я позивача. Так з 19 по 28 жовтня 2016 року він перебував на стаціонарному лікуванні в Київській клінічній лікарні № 12 з гіпертонічним кризом та гіпертонічною хворобою II ст. З ст. ризик 2.

Посилаючись на зазначене, ОСОБА_1 просив:

поновити його на роботі на посаді доцента кафедри сільськогосподарських машин та системотехніки Національного університету біоресурсів і природокористування України;

стягнути з Національного університету біоресурсів і природокористування України на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 01 листопада 2016 року по дату ухвалення рішення за цим позовом;

стягнути з Національного університету біоресурсів і природокористування України на користь позивача моральну шкоду, у розмірі 100 000 грн.

стягнути з Національного університету біоресурсів і природокористування України на користь позивача всі понесені ним та доказані у ході розгляду справи судові витрати, зокрема, але не виключно: вартості наданої правової допомоги адвоката тощо.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 06 листопада 2018 року позов задоволено частково. Поновлено ОСОБА_1 на посаді доцента кафедри сільськогосподарських машин та системотехніки Національного університету біоресурсів і природокористування України з 31 жовтня 2016 року. Стягнуто з Національного університету біоресурсів і природокористування України і користь ОСОБА_1 83 669 грн. 10 коп. середнього заробітку і час вимушеного прогулу за період з 31 жовтня 2016 року по 06 листопада 2018 року та 3 000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді доцента кафедри сільськогосподарських машин та системотехніки Національного університету біоресурсів і природокористування України з 31 жовтня 2016 року допущено до негайного виконання. Стягнуто з Національного університету біоресурсів і природокористування України на користь держави 1 762 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі Національний університет біоресурсів і природокористування України, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення районного суду та ухвалити у справі нове рішення, яким змінити формулювання причин звільнення, викладеного в наказі від 31 жовтня 2016 року № 1564 «К» на прогул (п. 4 ст. 40 КЗпП України) і відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що позивачем допущений прогул, а в наказі про звільнення від 31 жовтня 2016 року № 1564 «К» правильно вказано підставу для звільнення - акт про відсутність на роботі від 13 вересня 2016 року, але не правильно зазначено правову норму згідно якої позивач звільнений, а тому суд мав змінити формулювання причин звільнення на п. 4 ст. 40 КЗпП України і привести вищевказаний наказ від 31 жовтня 2016 року у відповідність з чинним законодавством про працю.

Крім того, суд пертої інстанції не звернув уваги на те, що індивідуальний план роботи ОСОБА_1 на 2014-2019 роки є неналежним та недостовірним доказом, при цьому, не надав належної оцінки протоколу кафедри сільськогосподарських машин та системотехніки ім. акад. П.М. Василенка № 2 від 15 вересня 2015 року і не вказав чому Інструкція про службові відрядження в межах України та за кордоном, затверджена Наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1998 року № 59, не підлягає застосуванню та чи порушив її позивач чи ні.

Посилаючись на вказане та те, що висновки суду щодо заздалегідь запланованої участі позивача у міжнародній конференції на тему «Науково-технічні засади розробки, випробування та прогнозування сільськогосподарської техніки і технологій» не відповідають обставинам справи та не підтверджені належними доказами, а судом неправильно здійснено розрахунок розміру заробітку за час вимушеного прогулу, відповідач просить апеляційну скаргу задовольнити.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить змінити рішення районного суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди та вирішення питання судових витрат; стягнути з Національного університету біоресурсів і природокористування України на користь ОСОБА_1 278 392 грн. 44 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 31 жовтня 2016 року по 06 листопада 2018 року, 100000 грн. на відшкодування моральної шкоди, 26 280 грн. на відшкодування понесених витрат на професійну правничу допомогу адвоката, а всього стягнути 404 672 грн. 44 коп.

Зазначав, що 100000 грн. є обґрунтованим розміром спричиненої позивачу незаконним звільненням моральної шкоди.

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано стягнувши на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за весь час вимушеного прогулу, не законно, з неправильним застосуванням ст. 235 КЗпП України, зменшив суму цього заробітку на суму заробітку, одержаного позивачем на іншій роботі після звільнення.

Посилаючись на зазначене та те, що суд першої інстанції, вирішуючи питання про судові витрати безпідставно, в порушення норм процесуального права не стягнув з відповідача на користь позивача понесені ним і належним чином підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 26280 грн., позивач просить апеляційну скаргу задовольнити.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 липня 2019 року прийнято від адвоката Луєнка Ю.В. в інтересах ОСОБА_1 відмову від апеляційної скарги в частині вимог про зміну рішення суду про стягнення 26 280 грн. на відшкодування понесених витрат на професійну правничу допомогу адвоката в суді першої інстанції. Апеляційне провадження у цій частині закрито (а.с.113-114 т.4).

Колегія суддів, вислухавши ОСОБА_1 та його представника, які підтримали апеляційну скаргу позивача та просили відхилити апеляційну скаргу НУБіП України, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційні скарги такими, що підлягають задоволенню частково.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах із Національним університетом біоресурсів і природокористування України на підставі контракту від 30 квітня 2013 року (а.с.52-54 т.1).

Укладаючи з позивачем контракт, НУБіП України гарантував йому право на індивідуальну наукову та педагогічну діяльність (п. 2.2). При цьому, позивач взяв на себе зобов`язання, крім іншого, брати участь у проведенні науково-дослідної роботи з важливих проблем (за фахом) з держбюджетної тематики, а також на госпрозрахунковій посаді тощо; здійснювати доповіді на конференціях, семінарах, симпозіумах, написати дисертаційну роботу на тему «Методики та технічні засобу моніторингу при механізованому обробітку сільськогосподарських угідь» на здобуття наукового ступеня доктора технічних наук (п.3.4).

Встановлено, що ОСОБА_1 з 03 січня 2017 року працює в Київському кооперативному інституті бізнесу і права на посаді завідувача кафедри природничих та технічних дисциплін (а.с.136 т.3).

Відповідно до наказу №853 «к» від 16 червня 2015 року ректора університету за рушення трудової дисципліни, невиконання розпоряджень декана механіко-технологічного факультету від 15 лютого 2016 року № 6, від 01 квітня 2016 року №27 позивачу оголошено догану (а.с.56 т.2).

Наказом № 1564-к від 31 жовтня 2016 року позивач був звільнений з займаної посади підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України (за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором та правилами внутрішнього удового розпорядку (а.с.103 т.3).

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 06 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 27 вересня 2017 року, задоволено позов ОСОБА_1 Постановлено скасувати наказ ректора Національного університету біоресурсів і природокористування України № 853 «к» від 16 червня 2015 (2016) року про оголошення ОСОБА_1 догани (а.с.157-163 т. 2).

Задовольняючи позов частково, районний суд виходив з того, що відсутні підстави вважати, що НУБіП України, виконуючи обов`язки власника або уповноваженого ним органу, при винесенні наказу про звільнення діяв в межах законодавства про працю, а тому наказ про звільнення позивача не можна вважати законним та обґрунтованим.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів визнає законними й обґрунтованими. Вони повністю узгоджуються з сукупністю зібраних у справі й належно оцінених у рішенні доказів.

Пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП України передбачено, що підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом.

Як убачається з ч. 3 ст. 21 КЗпП України, контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 13 постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», вирішуючи позови про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір при наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання.

Наказом № 1564-к від 31 жовтня 2016 року позивач був звільнений з займаної посади підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України (за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором та правилами внутрішнього удового розпорядку (а.с.103 т.3).

Матеріалами справи доведено, що рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 06 березня 2017 року визнано незаконним та скасовано наказ ректора Національного університету біоресурсів і природокористування України № 853 «к» від 16 червня 2015 (2016) року про оголошення ОСОБА_1 догани (а.с.157-163 т. 2).

За таких обставин, районний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність у діях позивача ознаки систематичного невиконання трудових обов`язків, що виключає правові підстави до застосування положень п. 3 ст. 40 КЗпП України та розірвання трудового договору.

При цьому, колегія суддів враховує і ту обставину, що з позивачем укладено трудовий контракт, яким врегульовано відносини сторін, проте контракт не розірвано.

Твердження апеляційної скарги НУБіП України про те, що оскільки позивачем допущений прогул, а в наказі про звільнення від 31 жовтня 2016 року № 1564 «К» правильно вказано підставу для звільнення - акт про відсутність на роботі від 13 вересня 2016 року, але не правильно зазначено правову норму згідно якої позивач звільнений, тому районний суд мав змінити формулювання причин звільнення на п. 4 ст. 40 КЗпП України і привести вищевказаний наказ від 31 жовтня 2016 року у відповідність з чинним законодавством про працю, колегія суддів визнає безпідставними.

Так, на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України власник має право розірвати трудовий договір у випадку здійснення працівником прогулу без поважних причин.

Отже, звільнення на цій підставі допускається тільки в тому випадку, якщо працівник здійснив прогул або був відсутній на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважної причини.

Звільнення за вчинення прогулу (у тому числі і за відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) є дисциплінарним стягненням і повинне здійснюватися з додержанням правил, встановлених для застосування дисциплінарних стягнень, тому колегія суддів не вбачає підстав до зміни правових підстав до звільнення позивача з роботи..

Разом з тим, згідно п. 18 постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення.

Окрім цього, відповідно до ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених, зокрема, пунктом 4 ст. 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Однак первинною профспілковою організацією НУБіП України, членом якої є позивач питання щодо можливості звільнення позивача саме на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України не розглядалося і не вирішувалося, згода на звільнення саме на такій підставі не надавалася.

Отже, вимоги апеляційної скарги щодо зміни судом підстави звільнення позивача колегія суддів визнає безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення.

Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтями 76, 81 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до п. 3 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 8 розділу 4 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Стягуючи з Національного університету біоресурсів і природокористування України на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, в сумі 83669 грн. 10 коп., районний суд, поклавши в основу зміст довідки № БК 17/675 від 02 травня 2018 року (а.с.127 т.3), виданої відповідачем, визначив розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 при п`ятиденному робочому тижні у сумі 535 грн. 35 коп., а за період вимушеного прогулу - 278392 грн. 44 коп., з якої вирахував заробітну плату, отриману позивачем за новим місцем роботи, на загальну суму 194723грн.

(278392,44-194723= 83669,1)

Між тим, вказані висновки зроблено на підставі неповно з`ясованих обставин справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Так, висновки районного суду про необхідність при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зарахувати заробіток, отриманий ОСОБА_1 за новим місцем роботи, районний суд імовірно керувався роз`ясненнями, які містяться у п.32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів».

Проте судом залишена поза увагою та врахування правова позиція Верховного Суду України, викладена у постанові від 25 травня 2016 року по справі № 6-511цс 15, якою не передбачено таких зарахувань та зазначено, що стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на користь незаконно звільненого працівника є свого роду санкцією, яка застосовується до недобросовісного роботодавця і підстави для такого зменшення не передбачає.

Окрім цього, відповідно до справи, судом першої інстанції середньоденний заробіток ОСОБА_1 визначено на підставі даних наданої відповідачем довідки №БК 17/675 від 02 травня 2018 року про те, що середньомісячна заробітна плата позивача станом на 31 жовтня 2016 року, тобто день звільнення, становила 1150 грн. 46 коп. (а.с.127 т.3).

Між тим, районний суд не звернув увагу, що наявна в довідці інформація у повній мірі не узгоджується з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року, оскільки не містить інформації періоду, за який було визначено такий розмір та з урахуванням кількості робочих днів, а також не врахував наявну у справі інформацію про те, що за два останні місяці, що передували звільненню, позивач знаходився у щорічній оплачуваній відпустці та на лікарняному.

Під час провадження справи в суді апеляційної інстанції, колегією суддів витребувано з НУБіП України довідку про доходи ОСОБА_1 № БХ17/643 від 25 червня 2019 року, в якій зазначено щомісячну заробітну плату позивача та кількість відпрацьованих ним робочих днів за графіком шестиденного робочого тижня (а.с.91 т.4).

Враховуючи зміст вказаної довідки, беручи за основу для вирахування середньоденної заробітної плати травень-червень 2016 року, як повно відпрацьовані позивачем місяці, заробітна за кожен з яких становила 11510 грн. 52 коп., а кількість робочих днів, відповідно, у травні - 23 дні, а червні - 24, середньоденний розмір заробітної плати ОСОБА_1 складає 489 грн. 80 коп.((11510,52*2):(23+24))=489,80).

Відповідно до справи, 31 жовтня 2016 року був останнім оплачуваним робочим днем ОСОБА_1 , а тому період вимушеного прогулу становить 609 робочих днів.

За таких обставин, середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу за період з 01 листопада 2016 року по 06 листопада 2018 року становить суму 298288 грн. 20 коп.

(489,80*611= 298288,2).

Разом з тим, під час розгляду справи судом апеляційної інстанції, представником позивача було долучено до справи складений розрахунок розміру середнього заробітку ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу, згідно якого розмір такого заробітку визначено у сумі 273941 грн. 85 коп. (а.с.106,107 т.4).

Під час судового розгляду справи, в судовому засіданні 17 липня 2019 року ОСОБА_1 та його представник підтримали згаданий розрахунок та вказали, що саме зазначена сума грошових коштів підлягає стягненню з відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Враховуючи викладене, положення ч. 1 ст. 13 ЦПК України, межі заявлених по справі ОСОБА_1 вимог та долучений в суді апеляційної інстанції розрахунок, колегія суддів дійшла висновку про зміну рішення суду першої інстанції в частині розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню з Національного університету біоресурсів і природокористування України на користь ОСОБА_1 за період з 01 листопада 2016року по 06 листопада 2018 року шляхом збільшення з 83 669 грн. 10 коп. до 273941 грн. 85 коп.

Твердження апеляційної скарги про те, що 100 000 грн. є обґрунтованим розміром спричиненої позивачу незаконним звільненням моральної шкоди, колегія суддів визнає безпідставними.

Відповідно до вимог ч.ч.1,2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вимоги про відшкодування позивачу завданої моральної шкоди підлягають частковому задоволенню й з урахуванням обставин справи, тривалості та глибини душевних страждань, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї, а також виходячи з принципів розумності та справедливості, складають 3000 грн.

Враховуючи наявні у справі докази, у їх сукупності, подані по справі апеляційні скарги підлягають задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції - зміні в частині розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню з Національного університету біоресурсів і природокористування України на користь ОСОБА_1 за період з 01 листопада 2016 року по 06 листопада 2018 року шляхом збільшення з 83 669 грн. 10 коп. до 273941 грн. 85 коп.

В решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Щодо клопотання ОСОБА_1 про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 27400 грн., понесених ним під час апеляційного розгляду справи, слід зазначити наступне.

Відповідно до частин першої - шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

3) для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Апеляційний суд, розподіляючи витрати, понесені ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу, дійшов висновку про те, що наявні в матеріалах справи договір №07/16/7 від 19 липня 2016 року про надання правової допомоги зі змінами до нього згідно договору № 1 від 10 січня 2018 року та договору № 2 від 04 липня 2019 року, укладені між ОСОБА_1 та адвокатом Луєнком Ю.В., опис наданих послуг, квитанції про оплату позивачем вартості наданих послуг на суму 27400 грн., а також копія акта виконаних робіт (наданих послуг), не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

З опису робіт (наданих послуг) вбачається, що вказані послуги надавалися ОСОБА_1 та полягають у тому, що адвокат надав консультації, узгоджував позицію, складав апеляційну скаргу та відзиви на апеляційні скарги, попередньо піддавши їх правовому аналізу, аналізував додаткове рішення складав заяви: про відшкодування судових витрат, часткову відмову від апеляційної скарги, а також пояснення щодо відшкодування витрат, неодноразово піддавав аналізу надані відповідачем довідки про доходи ОСОБА_1 , а також складав розрахунок середнього заробітку позивача під час розгляду справи в апеляційному суді та клопотання про приєднання його до матеріалів справи, окрім цього, приймав участь у судових засіданнях.

Разом з тим, визначаючи розмір витрат, який підлягає відшкодуванню відповідачем, колегія суддів враховує є характер дій сторони по справі.

Так, відповідно до матеріалів справи, в апеляційній скарзі представником позивача ставилося питання про скасування рішення районного суду в частині судових витрат, яке судом не ухвалювалося. Указана обставина слугувала причиною до повернення справи до суду першої інстанції для розгляду заяви про стягнення судових витрат та вирішення питання ухвалення по справі додаткового рішення.

Після повернення справи до суду апеляційної інстанції, представник позивача подав заяву про відмову від апеляційної скарги в частині, визначивши вартість такої заяви. Окрім цього, до справи своєчасно не було долучено належно складений акт виконаних робіт згідно договору про надання правової допомоги, що було також підставою до оголошення по справі перерви.

З урахуванням викладеного, критеріїв співмірності складності справи та обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, критерію необхідності всіх вчинених адвокатом дій та їх значимості виходячи з конкретних обставин, фактичної тривалості судових засідань, колегія суддів вважає, що зазначені ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 27400 грн. є завищеними, не є належним чином обґрунтованими, що суперечить принципу розподілу судових витрат.

Враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність зменшити їх розмір та стягнути з відповідача на користь позивача 15 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Національного університету біоресурсів і природокористування України та адвоката Луєнка Юрія Васильовича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06 листопада 2018 року змінити в частині розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню з Національного університету біоресурсів і природокористування України на користь ОСОБА_1 шляхом збільшення з 83 669 грн. 10 коп. до 273941 грн. 85 коп.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з Національного університету біоресурсів і природокористування України на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані з оплатою витрат на професійну правничу допомогу адвоката, у сумі 15 000 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 липня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: