КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/8418/2019 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 липня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів : Олійника В.І., Журба С.О.,

за участю секретаря судового засідання - Черниш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 4 лютого 2015 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2014 року ПАТ «Дельта Банк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки.

В обґрунтування позову зазначило, що 13 серпня 2013 року між ПАТ «Астра Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 79023, за умовами якого банк відкрив позичальнику відновлювальну кредитну лінію та встановив кредитний ліміт у розмірі 300 000 грн строком до 13 серпня 2018 року зі сплатою 19,49% річних.

На забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором цього ж дня ПАТ «Астра Банк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 79023/П1, за яким поручитель зобов`язалась у повному обсязі відповідати перед кредитором за своєчасне і повне виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором.

Крім того, з метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором 13 серпня 2013 року між ПАТ «Астра Банк» та ОСОБА_3 укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Власенко І. В. за реєстровим № 745, згідно з яким останній передав в іпотеку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .

2 грудня 2013 року між ПАТ «Астра Банк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених цим договором, ПАТ «Астра Банк» передав (відступив) ПАТ «Дельта Банк» право вимоги за вказаним кредитним та забезпечувальними договорами.

Зазначало, що умови кредитного договору позичальник не виконав, внаслідок чого станом на 20 жовтня 2014 року утворилась заборгованість у загальному розмірі 357 869,95 грн.

Посилаючись на викладене, ПАТ «Дельта Банк» просило стягнути солідарно з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором у розмірі 357 869,95 грн; у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 шляхом продажу предмета іпотеки з публічних торгів у межах процедури виконавчого провадження; стягнути пропорційно з відповідачів витрати по сплаті судового збору.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 4 лютого 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на користь ПАТ «Дельта Банк» 357 869,95 грн заборгованості за кредитним договором та 3 578,70 грн судового збору, всього 361 448,65 грн.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з доведеності порушення позичальником умов кредитного договору та вважав, що з нього та поручителів підлягає стягненню заборгованість, яка виникла внаслідок неналежного виконання зобов`язань за цим договором.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанцій вважав необґрунтованими позовні вимоги в цій частині, оскільки у випадку звернення стягнення на предмет іпотеки матиме місце подвійне задоволення вимог кредитора, а, крім того, банк не надсилав відповідачам письмової вимоги про усунення порушень.

В апеляційній скарзі представник позивача за довіреністю - Жданюк Д.В. просила скасувати рішення суду в частині відмови у зверненні стягнення на предмет іпотеки, з мотивів порушення судом першої інстанції норм процесуального та неправильного застосування норм матеріального права,та ухвалити нове рішення,яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що при вимозі про стягнення заборгованості за кредитним договором вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки є неприпустимою, оскільки це оцінюється як подвійне стягнення. Неправильним також є висновок суду про те, що невиконання позивачем вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю письмової вимоги про усунення порушення зобов`язання є підставою для відмови у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» задоволено. Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 4 лютого 2015 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором № 79023 від 13 серпня 2013 року у розмірі 357 869,95 грн.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 79023 від 13 серпня 2013 року, укладеним між ПАТ «Астра Банк» та ОСОБА_1 , у розмірі 357 869,95 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 13 серпня 2013 року, укладеним між ПАТ «Астра Банк» та ОСОБА_3 , - квартиру АДРЕСА_1 .

Визначено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу з прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», визначивши початкову ціну продажу предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Дельта Банк» витрати по сплаті судового збору по 1 192,90 грн. з кожного.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позовних вимог, виходив із того, що звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов`язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов`язанням одночасно чи за наявності рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не може мати наслідком подвійного стягнення за основним зобов`язанням.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Апеляційного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В ухвалі суду касаційної інстанції зазначено, що апеляційний суд не надав належної правової оцінки залученим до матеріалів справи оригіналам квитанцій про сплату ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором у розмірі 4 200 грн - квитанція від 30 грудня 2013 року та 2 500 грн - квитанція від 25 січня 2014 року, тому не встановив у якому розмірі виникла заборгованість у відповідача, розрахунок заборгованості не наданий і позивачем, а довідка про суму боргу не включає в себе порядку його нарахування.

Також зазначено, що в матеріалах справи відсутні довідки про те, з якого часу позичальник перестав сплачувати кредит, що має важливе значення для застосування частини другої статті 1050 ЦК України. Лише правильно встановивши розмір кредитної заборгованості можливо вирішувати питання про її стягнення та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з умовами кредитного договору погашення кредиту відбувається щомісячними платежами. Оскільки кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання мав би пред`явити вимогу до поручителя про виконання зобов`язання, а у разі непред`явлення такої вимоги у визначений законом строк, зобов`язання за договором поруки припиняються. У зв`язку із цим суду слід встановити, коли у банку настав строк пред`явлення вимог до поручителя.

В подальшому, рішенням Апеляційного суду міста Києва від 8 лютого 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» задоволено. Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 4 лютого 2015 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором № 79023 від 13 серпня 2013 року у розмірі 357 869,95 грн.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 79023 від 13 серпня 2013 року, укладеним між ПАТ «Астра Банк» та ОСОБА_1 , у розмірі 357 869,95 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 13 серпня 2013 року, укладеним між ПАТ «Астра Банк» та ОСОБА_3 , - квартиру АДРЕСА_1 .

Визначено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу з прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», визначивши початкову ціну продажу предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Дельта Банк» витрати по сплаті судового збору по 1 192,90 грн. з кожного.

Апеляційний суд, перевіривши мотиви, наведені в ухвалі суду касаційної інстанції, дійшов висновку, що позичальник не виконує зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого виникла заборгованість, яка підлягає стягненню солідарно з позичальника та поручителя.

Переглядаючи справу в частині вирішення позовних вимог до поручителя ОСОБА_2 , апеляційний суд зазначив, що з 11 вересня 2013 року позичальник не виконує зобов`язання за кредитним договором, тому строк пред`явлення вимог до поручителя настав з цієї дати. 10 жовтня 2013 року банком направлені боржнику та поручителю вимоги про дострокове погашення заборгованості. За таких обставин вважав, що вимога до поручителя пред`явлена банком протягом строку, встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України.

Задовольняючи позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, апеляційний суд не погодився із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки. Зазначив, що задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред`явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим кредитним договором у разі, якщо заборгованість за кредитом не погашена. Тому апеляційний суд дійшов висновку, що задоволення вимог за основним зобов`язанням одночасно чи за наявності рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не може бути наслідком подвійного стягнення за основним зобов`язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов`язанням відсутня.

Постановою Верховного Суду від 6 лютого 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Апеляційного суду м. Києва від 8 лютого 2017 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи рішення апеляційного суду, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зазначила, що суд апеляційної інстанції не врахував, що кредитним договором передбачено виконання грошових зобов`язань шляхом здійснення щомісячних платежів, у зв`язку з чим не з`ясував, чи припинилась порука ОСОБА_1 за окремими платежами.

Апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що направлення листа-вимоги про дострокове виконання зобов`язання до поручителя є належним пред`явленням вимоги в розумінні частини четвертої статті 559 ЦК України, оскільки «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, як умови чинності поруки, необхідно розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

Окрім того, касаційним судом виявлено неправильне застосування судом апеляційної інстанції положень статей 1048 та 1050 ЦК України, оскільки не можна погодитись із висновками про наявність підстав для нарахування банком процентів за користування кредитними коштами після закінчення строку кредитного договору.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши законність та обґрунтованість заочного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 13 серпня 2013 року між ПАТ «Астра Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 79023, за умовами якого банк відкрив позичальнику відновлювальну кредитну лінію та встановив кредитний ліміт у розмірі 300 000 грн строком до 13 серпня 2018 року зі сплатою 19,49 % річних (а.с. 6-15, т.1).

На забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором 13 серпня 2013 року між ПАТ «Астра Банк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 79023/П1, згідно з яким поручитель зобов`язалась відповідати перед кредитором у повному обсязі за своєчасне і повне виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором (а.с. 18-20, т.1).

Крім того, з метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором 13 серпня 2013 року між ПАТ «Астра Банк» та ОСОБА_3 укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Власенко І. В. за реєстровим № 745, згідно з умовами якого останній передав в іпотеку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 21-31, т.1).

Також встановлено, що 2 грудня 2013 року між ПАТ «Астра Банк» та ПАТ «Дельта Банк» укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до умов якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених цим договором, ПАТ «Астра Банк» передало (відступило) ПАТ «Дельта Банк» право вимоги за вказаним кредитним договором та забезпечувальними договорами (а.с. 44-48, т. 1).

У зв`язку з наведеним та в силу положень статті 512 ЦК України ПАТ «Дельта Банк» набуло права нового кредитора (іпотекодержателя).

15 серпня 2014 року ПАТ «Дельта Банк» пред`явило письмові вимоги до позичальника та поручителів, в тому числі до майнового поручителя щодо погашення простроченої (поточної) заборгованості (а.с. 39-43, т.1).

Відповідно до положень статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статтей 526, 530, 610, 611, 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

В пункті 3.2.6. кредитного договору передбачено право кредитора вимагати дострокового повернення кредитних коштів, сплати нарахованих процентів за користування ними, комісій та інших платежів, передбачених цим договором, у разі несплати позичальником чергового платежу або його частини, згідно пунктів 2.4. - 2.6. цього договору, протягом одного календарного місяця (більше 30 днів), або іншого істотного порушення цього договору. В цьому випадку позичальник зобов`язується протягом шістдесяти календарних днів з дня одержання відповідного повідомлення з вимогою від банку повернути отриманий кредит та сплатити нараховані проценти за користування ним з урахуванням штрафних санкцій. У випадку невиконання позичальником в строк цього зобов`язання, наступний день, що слідує за днем закінчення встановленого строку для добровільного виконання позичальником цього зобов`язання, вважається початком періоду примусового стягнення боргу в повному обсязі враховуючи штрафні санкції за весь період просрочки. В цьому випадку кредитор вправі розпочати процедуру примусового стягнення боргу, включаючи звернення до суду за стягненням на кошти та/або майно позичальника в порядку, передбаченим законодавством України.

За нормою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із частиною першою статті 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Щодо розміру заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 79023 від 13 серпня 2013 року.

Звертаючись до суду з позовом, ПАТ «Дельта Банк» вказувало, що позичальник ОСОБА_1 прийняті на себе зобов'язання належним чином не виконував, своєчасно платежі в рахунок погашення кредиту та процентів не вносив, а тому станом на 20 жовтня 2014 року він має заборгованість у загальному розмірі 357 869,95 грн, з яких тіло кредиту 300 000 грн, а проценти - 57 869,95 грн, що підтверджується відповідною довідкою, доданою до позовної заяви (а.с. 32, т.1).

Під час попередніх слухань в апеляційній інстанції даної справи, за клопотанням представника відповідача було долучено оригінали квитанцій про сплату ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором від 13 серпня 2013 року у розмірі 4 200 грн - квитанція № 30291044 від 30 грудня 2013 року та 2 500 грн - квитанція № 31270869 від 25 січня 2014 року (а.с. 195, 196, т.1).

Згідно наданого позивачем, на вимогу суду, розширеного розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором, зазначені суми у розмірі 4 200 грн та 2 500 грн були враховані і включені до розрахунку заборгованості при зверненні до суду з даним позовом, а тому заявлена сума стягнення відповідає дійсності (а.с. 67, т.2).

Разом з тим, із матеріалів справи вбачається, що 10 жовтня 2013 року первісний кредитор ПАТ «Астра Банк» надіслало позичальнику ОСОБА_1 лист-вимогу вих. № 7629-В, в якій зазначило, що починаючи з 11 вересня 2013 року ним не виконуються зобов`язання за кредитним договором від 13 серпня 2013 року і станом на 10 жовтня 2013 року прострочена заборгованість за кредитним договором, враховуючи пеню, становить 8 129,59 грн. У зв`язку з цим та відповідно до пункту 3.2.5. кредитного договору банк вимагав терміново протягом 30 днів достроково повернути кредит, сплатити проценти за користування ним та плату за управління кредитом за весь час користування кредитом, тобто до дня фактичного погашення всієї заборгованості за кредитом за весь час користування кредитом, тобто до дня фактичного погашення всієї заборгованості за кредитом, а також суму пені, нарахованої на день повного погашення заборгованості за кредитним договором.

За правилом статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

За умовами кредитного договору сторони погодили щомісячну сплату процентів на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий до 13 серпня 2018 року включно.

ПАТ «Астра Банк» скористалося правом вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, шляхом направлення письмової вимоги про дострокове повернення цих коштів.

Такими діями первісний кредитор на власний розсуд змінив умови зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

У такому випадку має застосовуватися вимога про сплату процентів від суми позики, передбачена частиною першою статті 1048 ЦК України, до дня, встановленого кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту, зокрема 30 календарних днів.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та від 4 липня 2018 року у справі № 10/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

На час звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінюється порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору у повному обсязі. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК, а не у вигляді стягнення процентів та неустойки. Проте такі вимоги не заявлялися.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що до повного виконання зобов`язань за кредитним договором банк має право на стягнення процентів, а тому рішення суду першої інстанції про стягнення процентів за кредитним договором станом на 20 жовтня 2014 року підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про стягнення указаних коштів станом на 10 листопада 2013 року.

Так, згідно графіку зниження кредитного ліміту/заборгованості за кредитною лінією, викладеному в додатку № 1, що є невід'ємною частиною кредитного договору, станом на 10 листопада 2013 року позичальник мав сплатити кредитору 12 617,77 грн процентів за користування кредитом (а.с. 16, 17, т.1), проте зважаючи на сплачену ним суму коштів на погашення кредиту у розмірі 6 700 грн згідно наданих квитанцій, остаточна сума процентів, що підлягає до стягнення буде становити 5 917,77 грн.

Щодо поруки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за кредитним договором № 79023 від 13 серпня 2013 року.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частини перша статті 554 ЦК України).

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частина друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє відповідне право кредитора.

Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові в позові у разі звернення до суду.

Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати.

Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений вказаним приписом, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін.

Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов`язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки та зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобов`язання застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

Вказана правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 3-1169/11 (провадження № 14-265цс18).

Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Такий позов слід пред`явити протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем).

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Якщо умовами кредитного договору передбачені окремі зобов`язання боржника щодо повернення боргу щомісяця частинами та встановлена самостійна відповідальність боржника за невиконання таких обов`язків, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов`язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованості повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то з урахуванням змісту частини четвертої статті 559 цього кодексу зазначені вище правила мають застосовуватися і до поручителя.

Отже, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Якщо банк пред`явить вимоги до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання, то згідно з частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення коштів поза межами цього строку.

Із матеріалів справи вбачається, що внаслідок неналежного виконання позичальником умов кредитного договору, 10 жовтня 2013 року первісний кредитор ПАТ «Астра Банк» направило поручителю ОСОБА_2 лист-вимогу вих. № 7630-В про дострокове повернення всієї суми кредиту протягом 30 днів (а.с. 69, т. 2).

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Згідно з пунктом 5.2 договору поруки № 79023/П1 від 13 серпня 2013 року порука припиняється також у випадку, якщо банк протягом шести місяців від дня настання строку виконання зобов`язання за кредитним договором не пред`явить вимоги до поручителя та в інших випадках, передбачених законодавством.

Оскільки ПАТ «Астра Банк» відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України пред`явило 10 жовтня 2013 року вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором і вказало у вимозі, що ця заборгованість має бути погашена протягом 30 днів, первісний кредитор змінив строк виконання основного зобов`язання.

За умови пред`явлення банком до боржника та поручителя вимог про дострокове виконання зобов`язання повернути кредит змінюється в односторонньому порядку строк виконання основного зобов`язання, і порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя протягом шести місяців від зміненої дати виконання основного зобов`язання.

З урахуванням наведеного, оскільки відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України у даному випадку було змінено строк виконання основного зобов`язання, а новий кредитор звернувся з позовними вимогами до ОСОБА_2 лише у листопаді 2014 року, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для стягнення заборгованості за кредитним договором з цього поручителя, оскільки позивач пропустив строк для пред`явлення цих вимог, встановлений частиною четвертою статті 559 ЦК України.

Колегія суддів також враховує, що кредитним договором було передбачено виконання грошових зобов`язань шляхом здійснення щомісячних платежів, а позичальник ОСОБА_1 перестав вносити обов`язкові платежі в рахунок погашення отриманого кредиту починаючи з 11 вересня 2013 року.

Крім того, стягуючи солідарно з позичальника та його майнового поручителя ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором, суд першої інстанції не звернув уваги, що відповідно до статті 546 ЦК України застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (статті 553-559 ЦК України) не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки, він відповідає перед заставо/іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов`язання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки.

У зв`язку із цим, солідарна відповідальність боржника та майнового поручителя нормами ЦК не передбачена (пункт 23 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»).

Таким чином судом першої інстанції при вирішенні спору неправильно застосовано до спірних правовідносин положення статтей 546, 553, 559 та частини 2 статті 1050 ЦК України, а тому рішення суду в частині задоволених позову ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором необхідно скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні таких позовних вимог.

Щодо звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 13 серпня 2013 року, укладеним між ПАТ «Астра Банк» та ОСОБА_3 та посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Власенко І. В. за реєстровим № 745, згідно з яким останній передав в іпотеку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .

Підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки передбачені у статтях 589-591 ЦК України та у статтях 7, 12, 33 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У пункті 4.1. іпотечного договору сторони погодили, що іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання в повному обсязі зобов`язання по кредитному договору, а у разі відмови - звернути стягнення на предмет іпотеки, зокрема, у разі порушення позичальником умов кредитного договору та іподекодавцем цього договору.

Згідно із пунктом 5.1. іпотечного договору іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки у випадках, якщо на момент настання терміну виконання основного зобов`язання, воно не буде виконане повністю, у випадку порушення графіку погашення суми кредиту (частини кредиту) та/або у разі несплати процентів (частини процентів), комісії за обслуговування кредиту (частини комісії) відповідно до умов кредитного договору. При цьому, іпотекодержатедь має право звернути стягнення на весь предмет іпотеки, за своїм розсудом, та задовольнити за рахунок предмету іпотеки у повному обсязі усі вимоги, передбачені кредитним договором.

У разі порушення позичальником зобов`язань за кредитним договором та (або) іпотекодавцем зобов`язань за цим договором, іпотекодержатель надсилає письмову вимогу про усунення порушення. В цій вимозі іпотекодержателем зазначається: стислий зміст порушення зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у строк, що не перевищує 30-ти робочих днів з моменту отримання вимоги та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель має право розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки (пункт 5.2. іпотечного договору).

За пунктом 5.3. договору у випадку невиконання (неналежного виконання) позичальником умов кредитного договору та/або іпотекодавцем умов цього договору, іпотекодержатель має право реалізувати предмет іпотеки в порядку, визначеному Законом України «Про іпотеку».

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 27 січня 2019 року № 154030614 (а.с. 115-119, т. 2), та від 2 липня 2019 року № 172360178 об`єктом обтяження є квартира АДРЕСА_1 , Обтяжувач: Публічне акціонерне товариство «АСТРА БАНК», що унеможливлює задовольнити позовні вимоги в частині звернення стягнення на предмет іпотеки позивачем ПАТ «Дельта Банк».

Свої вимоги ПАТ «Дельта Банк» обгрунтовув тим що ПАТ «Астра Банк» відступили йому право вимоги за іпотечним договором, укладеним з відповідачем.

Відповідно до статті 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.

Іпотекодержатель зобов`язаний письмово у п`ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов`язанням.

Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Відступлення прав за іпотечним договором та основним зобов`язанням не допускається у разі видачі заставної. Після видачі заставної перехід прав іпотекодержателя за іпотечним договором та основним зобов`язанням до іншої особи здійснюється шляхом передачі заставної у встановленому цим Законом порядку.

В той же час, відомостей щодо державної реєстрації договору права відступлення за іпотечним договором матеріали справи не містять, що обумовлює відмову в задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» в цій частині.

За таких обставин, розглядаючи зазначений позов, суд першої інстанції належним чином не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, не дослідив наявні у справі докази та не надав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно пункту 2 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до вимог статтей 141, 382 ЦПК України пропорційно до задоволених позовних вимог необхідно розподілити документально підтверджені судові витрати сторін у справі, а саме: стягнути із відповідача ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк»1 019,72 грн судового збору, сплаченого ним за пред`явлення позову (а.с. 1, т.1); а з ПАТ «Дельта Банк» на користь ОСОБА_1 1 245,70 грн судового збору, сплаченого ним за подання двох касаційних скарг на судові рішення у справі (а.с. 208, т.1, а.с. 99, т.2).

За частиною 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

На підставі наведеної норми процесуального закону колегія суддів вважає за можливе стягнути з позивача на користь відповідача ОСОБА_1 різницю по сплаті судового збору у розмірі 225,98 грн.

При цьому на момент подання апеляційної скарги позивач був звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 22 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» у редакції, що діяла станом на 22 квітня 2015 року, тому з ОСОБА_1 пропорційно до розміру задоволених позовних вимог на користь держави в особі Державної судової адміністрації України стягується судовий збір у розмірі 509,86 грн за розгляд справи в апеляційному суді.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 4 лютого 2015 рокускасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором № 79023 від 13 серпня 2013 року у загальному розмірі 305 917,77 грн (триста п`ять тисяч дев`ятсот сімнадцять гривень сімдесят сім копійок), з яких тіло кредиту становить 300 000 грн, а проценти за користування кредитом - 5 917,77 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави в особі Державної судової адміністрації України 509,86 грн (п`ятсот дев`ять гривень вісімдесят шість копійок) судового збору за розгляд справи в апеляційному суді.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на користь ОСОБА_1 225,98 грн (двісті двадцять п`ять гривень дев`яносто вісім копійок) судового збору, сплаченого за подання двох касаційних скарг на судові рішення у справі.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: В.І. Олійник

С.О. Журба