печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2019 року Печерський районний суд м. Києва

в складі: головуючого судді Остапчук Т.В.

при секретарі Ткаченко Ю.М.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про усунення перешкод у здійсненні права на користування та розпорядження жилими приміщенням шляхом виселення

ВСТАНОВИВ:

Позивач в вересні 2018р. звернувся в суд з позовом про усунення перешкод у здійсненні права на користування та розпорядження жилими приміщенням шляхом виселення, посилаючись на те , що є співвласником квартири АДРЕСА_1 .В квартирі мешкає відповідачка, з якою шлюб розірвано 20.04.2011р., порушує його права та чинить перешкоди в користуванні квартирою. В судовому засіданні позивач позов підтримав , просив усунути перешкоди у здійсненні йому права власності на нерухоме майно шляхом виселення відповідачки з квартири АДРЕСА_1 без надання їй іншого приміщення.

Відповідачка , представник відповідача проти позову заперечували , вказували на те що в квартирі поселилась з дозволу позивача, після розірвання шлюбу була досягнута домовленість про проживання її та сина в спірній квартирі , тому не може залишити його проживати без неї . Крім того син навчається в ліцеї біля будинку. Виселення її з квартири призведе до порушення прав дитини. Мешкає з сином в окремій кімнаті та не чинить позивачу перешкод в користуванні квартирою.

3-ті особи В судове засідання не з`явились , надали письмові пояснення, просили розглядати в відсутність.

Суд , заслухавши пояснення сторін , дослідивши письмові матеріали справи , приходить до слідуючого.

Встановлено , що позивач та 3-і особи є власниками квартири АДРЕСА_1 , згідно свідоцтва про право власності на житло від 27.04.1994р., свідоцтва про право на спадщину за заповідом від 11.06.2009р., свідоцтва про право на спадщину за законом від 4.02.2015р. , свідоцтва про право на спадщину за законом від 4.02.2015р. Позивачу належить 42/64 часток квартири.

Спірна квартира складається з двох жилих кімнат , загальною площею 76,06 кв.м. в тому числі жилою площею 40,70 кв.м.

Відповідачка поселилася в квартирі як дружина позивача в 2008р., шлюб між сторонами розірвано 20.04.2011р. та продовжує проживати .

В спірній квартирі також зареєстрований та мешкає син сторін ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до ст. 319 ч. 1 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 321 ч. 1 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володінням майном.

Відповідно до положень статті 156 Житлового кодексу Української PCP, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

При цьому, відповідно до ст. 157 ЖК України, членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

За змістом ч. 1 ст. 116 ЖК України, якщо наймач, член його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Отже, єдиною підставою для виселення членів сім`ї власника житла є систематичне порушення відповідними особами правил співжиття або псування(руйнування) ними жилого приміщення.

Згідноп. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України » під час вирішення справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, тощо.

Між тим, позивачем не надано суду безспірних доказів, які б свідчили про те, що відповідачка порушує правила, встановлені ч.1 ст. 116 ЖК України.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 7 Закону України Закону України від 11 грудня 2003 року №1382-1V «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття особи з реєстрації місця проживання здійснюється, зокрема, на підставі заяви цієї особи або остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Відповідно до ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1,2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст.. 5 ЦПК України , здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтерси у спосіб , визначений законом або договором.

Стаття 13 ЦПК України передбачає ч.1. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ч. 3. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Суд бере до уваги, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод , якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

За змістом ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Власник має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому рішенню (ст. 386 ч. 2 ЦК України).

Як вбачається зі змісту підписаної самим позивачем і поданої ним 16.12.2010 р. до суду позовної заяви про розірвання шлюбу з відповідачем, між сторонами при розірванні

шлюбу була досягнута домовленість, що після розірвання шлюбу син проживатиме разом з матір`ю. дану обставину позивач в судовому засіданні не заперечував.

Виселення відповідачки з квартири в будь-якому разі призведе до зміни умов проживання дитини (а саме син перестане проживати з матір`ю, та буде проживати лише з батьком). Відповідна домовленість між сторонами щодо місця проживання сина не досягнута, а відповідно до вимог ч. 4, 5 ст. 19 та ст. 161 Сімейного кодексу України за відсутності згоди батьків вирішення спору щодо того, з ким із батьків буде проживати малолітня дитина, здійснюється органом опіки та піклування або судом за обов`язкової участі органу опіки та піклування, який повинен надати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини та батьків, з обов`язковим врахування ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особистої прихильності дитини до кожного з них, віку дитини, стану її здоров`я та інших обставин.

Відповідно до ст. З та 9 Конвенції ООН про права дитини а усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

В даному випадку задоволення позову про виселення відповідачки з квартири суперечить якнайкращим інтересам дитини та буде являтися порушенням охоронюваних законом прав малолітньої дитини.

Твердження позивача про порушення відповідачем прав інших співвласників квартири, які є третіми особами по справі, не можуть бути підставою для позову, оскільки відповідно до ст. 4 ЦПК України позивач наділений правом звертатися до суду за захистом лише своїх прав, свобод чи законних інтересів. Інші співвласники квартири не є позивачами по даній справі, а позивач не наділений повноваженнями звертатися до суду за захистом їхніх прав та інтересів.

Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності , суд вважає що позовні вимоги про виселення не підлягають задоволенню , оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів порушення його прав відповідачем, тому позов є безпідставним.

Керуючись ст.. 319,321,391 ЦК України, ст.ст. 12,13,77,79, 81,263,264,27,354, ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про усунення перешкод у здійсненні права на користування та розпорядження жилими приміщенням шляхом виселення.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд м.Києва протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту .

дата складання повного тексту рішення 22.07.2019р.

Суддя Остапчук Т.В.