ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 539/3403/17 Номер провадження 22-ц/814/1663/19Головуючий у 1-й інстанції Гудков С. В. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.

за участю секретаря судового засідання Ачкасової О.Н.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 06 березня 2019 року (час ухвалення судового рішення з 11:43:00 до 14:56:18; дата виготовлення повного тексту судового рішення 15 березня 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, 3-я особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Саната 777».

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулись до суду із вказаним позовом, просили ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_5 :

на користь ОСОБА_2 176 928 грн.,

на користь ОСОБА_3 135 176 грн.,

на користь ОСОБА_4 145 661 грн.

В обґрунтування заявлених вимог зазначили, що між позивачами і відповідачкою була досягнута усна домовленість про надання останній протягом 2015 2016 року позики на загальну суму 457 765 грн. Відповідачка зобов`язалася повернути позику протягом червня 2017 року, однак ухиляється від виконання свого обов`язку з повернення коштів. Оскільки сторони не дотрималися письмової форми договору позики, то позивачі вважають, що перераховані відповідачки кошти мають бути стягнути з останньої на підставі ст.1212 ЦК України як безпідставно наюуте майно.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 06 березня 2019 року позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 безпідставно отримані кошти в розмірі 126 753 грн. 01 коп. та 1 267 грн. 53 коп. судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 безпідставно отримані кошти в розмірі 84 926 грн. 01 коп. та 849 грн. 26 коп. судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 безпідставно отримані кошти в розмірі 145 661 грн. та 1456 грн. 61 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказувала на те, що суд першої інстанції дав неправильну оцінку фактам, встановленим у справі № 539/490/18 за позовом ОСОБА_2 до ТОВ «Саната 777», а саме судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено, що ОСОБА_2 згідно укладених договорів позики передавав кошти ТОВ «Саната 777» через головного бухгалтера ОСОБА_5 та через касира ОСОБА_8 , а пізніше через касира ОСОБА_9 .

За твердженням апеляційної скарги кошти, які намагаються стягнути позивачі, - це ті кошти, які стягнуті рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 24 жовтня 2018 року у справі № 539/490/18, оскільки матеріалами справи підтверджується, що усі кошти, які надходили на картку відповідачки, вносилися нею до каси підприємства від імені ОСОБА_2 .

До апеляційної скарги долучені світлокопії заяв ОСОБА_2 на адресу ТОВ «Саната 777», зі змісту яких, на переконання відповідачки, підтверджується передавання коштів Товариству саме через його працівників, у тому числі і через головного бухгалтера ( ОСОБА_5 ).

Окрім того, в апеляційній скарзі наголошується про помилковість застосування до спірних правовідносин положень ст.1212 ЦК України, оскільки за встановлених судом обставин випливає, що між сторонами існували договірні відносини.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 просять апеляційну скаргу залишити без задоволення. У підтвердження своїх заперечень, посилаючись на правові позиції Верховного Суду України (постанова від 27 квітня 2011 року у справі № 6-388804св14), Верховного Суду (постанова від 19 вересня 2018 року у справі № 760/15622/15-ц; від 03 жовтня 2018 року у справі №161/13495/16-ц), стверджують про правильність правової підстави заявлених вимог, оскільки договори позики не були укладені у належній формі з фіксуванням істотних умов, які встановлені законом для такого виду зобов`язальних правовідносин, а факт отримання відповідачкою коштів підтверджується належними доказами та визнається останньою.

Детально проаналізувавши надані відповідачкою письмові докази, позивачі стверджують, що вони не є достатніми і належними для доведення факту існування певної домовленості, згідно якої відповідачка вносила у касу ТОВ «Саната 777» усі отримані від позивачів кошти.

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав:

Відповідно до п.1 ч.1 ст.371, ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно виписки по рахунку і квитанцій ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_5 отримала від ОСОБА_2 шляхом банківського переказу на власний рахунок:

01.12.2015 грошові кошти в сумі 14 970 грн. (30 грн. знято банком комісії при перерахунку), тобто отримано 14 840 грн.,

04.12.2015 грошові кошти в сумі 35 000 грн. (174 грн. 39 коп. + 2 грн. знято банком комісії при перерахунку), тобто отримано 34 823,01 грн.,

27.01.2016 грошові кошти в сумі 52 260 грн. (260 грн. знято банком комісії при перерахунку), тобто отримано 52000 грн.,

19.02.2016 грошові кошти в сумі24960 грн.( 40 грн. знято банком комісії при перерахунку), тобто отримано 24 920 грн.,

а всього ОСОБА_5 отримала 126 583,01грн. з урахуванням комісії банку.

При цьому, в графі квитанцій «Комментарий к платежу» зазначено: «ТСО, пополнение карты/счета» та «надходження за платіжними картками». (а.с.8-11)

Згідно виписки по рахунку і квитанцій «ПриватБанк» ОСОБА_5 отримала від ОСОБА_3 шляхом банківського переказу на власний рахунок:

31.07.2015 грошові кошти в сумі 10 230 грн. (20 грн. знято банком комісії при перерахунку), тобто отримано 10 210 грн., та в сумі 14970 грн. (30 грн. знято банком комісії при перерахунку), тобто отримано 14 940 грн.,

18.08.2015 грошові кошти в сумі 9 980 грн.(20 грн. знято банком комісії при перерахунку), тобто отримано 9 960 грн.,,

08.10.2015 грошові кошти в сумі 25 000 (125 грн. + 2 грн. знято банком комісії при перерахунку), тобто отримано 24 873 грн.,

28.10.2015 грошові кошти в сумі 25 000 грн. (124,99 грн. + 2 грн. знято банком комісії при перерахунку), тобто отримано 24873,01 грн.,

а всього ОСОБА_5 отримала 84 856,01 грн. з урахуванням комісії банку.

При цьому, в графі квитанцій «Комментарий к платежу» зазначено: «ТСО, пополнение карты/счета» та «надходження за платіжними картками». (а.с.12-16).

Згідно виписки по рахунку і квитанцій ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_5 отримала від ОСОБА_4 шляхом банківського переказу на власний рахунок:

17.06.2015 грошові кошти в сумі 2 038 грн.(2 грн. знято банком комісії при перерахунку), тобто отримано 2 034 грн.,

26.06.2015 грошові кошти в сумі 1 418 грн.(2 грн. знято банком комісії при перерахунку), тобто отримано 1 416 грн.,

03.07.2015 грошові кошти в сумі 738 грн., (2 грн. знято банком комісії при перерахунку), тобто отримано 736 грн.,

31.07.2015 грошові кошти в сумі 11 228 грн. (2 грн. знято банком комісії при перерахунку), тобто отримано 11 226 грн., та 13473 грн.(27 грн. знято банком комісії при перерахунку), тобто отримано 13 446 грн.,

27.08.2015 грошові кошти в сумі 14 970 грн. (30 грн. знято банком комісії при перерахунку), тобто отримано 14 940 грн.,

27.08.2015 9980 грн. (20 грн. знято банком комісії при перерахунку), тобто отримано 9 960 грн.,

07.09.2015 грошові кошти в сумі 9980 грн. (20 грн. знято банком комісії при перерахунку), тобто отримано 9 960 грн.,та 14970 грн.(30 грн. знято банком комісії при перерахунку), тобто отримано 14 940 грн.,

29.09.2015 грошові кошти в сумі 4990 грн.(10 грн. знято банком комісії при перерахунку), тобто отримано 4 980 грн.,

30.09.2015 - грошові кошти в сумі 14970 грн.(30 грн. знято банком комісії при перерахунку), тобто отримано 14 940 грн., та 9980 грн.(20 грн. знято банком комісії при перерахунку), тобто отримано 9 960 грн.,

20.10.2015 - грошові кошти в сумі 9980 грн.(20 грн. знято банком комісії при перерахунку), тобто отримано 9 960 грн., та 14970 грн.(30 грн. знято банком комісії при перерахунку), тобто отримано 14 940 грн.,

21.10.2015 - грошові кошти в сумі 11976 грн.(24 грн. знято банком комісії при перерахунку), тобто отримано 11 952 грн.,

а всього ОСОБА_5 отримала 145 363 грн. з урахуванням комісії банку.

При цьому, в графі квитанцій «Комментарий к платежу» зазначено: «ТСО, пополнение карты/счета». (а.с.17-31)

08.12.2017 позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а 11.12.2017 позивач ОСОБА_2 направили відповідачу претензії з вимогою повернути надані ними у позику за усною домовленістю кошти (а.с.32-35).

Однак, вказані кошти відповідач ОСОБА_5 не повернула.

Наказом № 48-к від 02 серпня 2012 року ОСОБА_5 прийнята на роботу в ТОВ «Саната 777» на посаду головного бухгалтера. (а.с.105)

Протягом 2015 - 2016 років між ОСОБА_2 , який є учасником ТОВ «Саната 777», та ТОВ «Саната 777» укладено 27 договорів позики, а саме:

договір позики від 09.02.2015р. №0902151 на суму 500 000, 00 грн.;

договір позики від 06.03.2015р. №0603138 на суму 106 328, 00 грн.;

договір позики від 24.03.2015р. №2403138 на суму 45 000, 00 грн.;

договір позики від 13.05.2015р. №130502015 на суму 120 000, 00 грн.;

договір позики від 27.05.2015р. №270502015 на суму 200 000, 00 грн.;

договір позики від 01.07.2015р. №010702015 на суму 210 000, 00 грн.;

договір позики від 27.08.2015р. №27082015 на суму 25 000, 00 грн.;

договір позики від 07.09.2015р. №070902015 на суму 25 000, 00 грн.;

договір позики від 16.09.2015р. №160902015 на суму 45 000, 00 грн.;

договір позики від 29.09.2015р. №290902015 на суму 25 000, 00 грн.;

договір позики від 30.09.2015р. №300902015 на суму 25 000, 00 грн.;

договір позики від 28.10.2015р. №28102015 на суму 100 007, 68 грн.;

договір позики від 27.11.2015р. №27112015 на суму 21 500, 00 грн.

договір позики від 10.12.2015р. №10122015 на суму 54 380, 00 грн.;

договір позики від 27.12.2015р. №27122015 на суму 5 500, 00 грн.;

договір позики від 11.01.2016р. №11012016 на суму 50 000, 00 грн.;

договір позики від 14.01.2016р. №14012016 на суму 26 800, 00 грн.;

договір позики від 20.01.2016р. №20012016 насуму 40 000,00 грн.;

договір позики від 25.01.2016р. №25012016 на суму 2 000,00 грн.;

договір позики від 28.01.2016р. №28012016 на суму 118 000,00 грн.;

договір позики від 01.02.2016р. №01022016 на суму 25 000,00 грн.;

договір позики від 03.02.2016р. №03022016 на суму 2 500,00 грн.;

договір позики від 19.02.2016р. №19022016 на суму 25 000,00 грн.;

договір позики від 19.02.2016р. №19022016 на суму 500,00 грн.;

договір позики від 23.02.2016р. №23022016 на суму 700,00 грн.;

договір позики від 29.02.2016р. №29022016 на суму 18 500,00 грн.;

договір позики від 30.06.2016р. №30062016 на суму 35 000,00 грн.

У лютому 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Саната 777», просив ухвалити судове рішення, котрим стягнути із ТОВ «Саната 777» заборгованість по договорах позики 1 788 215, 68 грн., безпідставно отримані (набуті) кошти 63 500 грн., інфляційні нарахування 310 094,50 грн., а всього 2 161 810,18 грн. (т.1 а.с.152-162).

Рішенням Лубенського міськрайонного суду від 24 жовтня 2018 року у справі №539/490/18 позов ОСОБА_2 про стягнення з ТОВ «Саната 777» коштів за вказаними договорами позики задоволено (т.2 а.с.6-10).

З копій прибуткових касових ордерів вбачається, що протягом 2015 року ТОВ «Саната 777» отримувало від ОСОБА_2 поворотну фінансову допомогу (т.1 а.с.114-124, 163-177).

Згідно банківської виписки на картковому рахунку ОСОБА_5 надходили грошові кошти від позивачів, які відповідач в подальшому отримувала готівкою з банкоматів. (а.с.126-132)

Задовольняючи частково позовні вимоги позивачів, суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням доведеності факту перерахування відповідачці коштів на її банківську карту упродовж 2015-2016 років та за відсутності доказів укладення договорів позики позивачами обрано правильний спосіб захисту порушених прав, отримані відповідачкою кошти є безпідставно набутим майном, а заперечення відповідачки про передачу отриманих коштів у рахунок виконання договорів позики, що укладені між ОСОБА_10 і ТОВ «Саната 777», не підтверджені належними доказами.

Судом першої інстанції також зроблений висновок про відсутність доказів передачі готівкою ОСОБА_5 50 000 грн. від ОСОБА_2 та 50 000 грн. від ОСОБА_3 ..

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з такого.

У справі з подібними фактичними обставинами Верховний Суд (постанова від 30 серпня 2018 року, справа № 334/2517/16-ц, провадження № 61-29056св18) погодився з рішеннями судів попередніх інстанції і сформулював такі висновки:

«Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, якщо така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі.

Таким чином, виходячи з установленої судом обставини відсутності укладеного між сторонами договору, місцевий суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов вірного висновку про безпідставність отриманої ФОП ОСОБА_5 від ОСОБА_4 грошової суми, яку відповідач зобов`язаний повернути позивачу.»

У справі, що розглядається, позивачами стверджується, що між ними і відповідачкою була лише усна домовленість про укладення договорів позики, проте вони не виконали вимог закону (параграф перший Глави 71 ЦК України): не дотрималися письмової форми договору, що є обов`язковою для цього виду зобов`язань, та не досягли у встановленій формі усіх істотних умов договору.

Відповідачка також категорично заперечує факт укладення між нею і позивачами договорів позики.

Факт отримання відповідачкою коштів на свою банківську картку від позивачів учасниками справи не заперечується і підтверджений належними і допустимими доказами (т.1 а.с.126 132).

Таким чином, відсутні підстави для висновку про існування між сторонами договірних правовідносин.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_5 наполягає на тому, що усі отримані від позивачів кошти вона за попередньою домовленістю із ОСОБА_2 знімала зі своєї картки і вносила до каси ТОВ «Саната 777», де працювала бухгалтером і одним із засновників якого є ОСОБА_2 , стверджувала також, що ці кошти вже стягнуті судовим рішенням із ТОВ «Саната 777» на користь ОСОБА_2 .

За змістом положень ст.12, ст.13, ст.81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності і диспозитивності. Кожна із сторін зобов`язана довести належними і допустимими доказами ті, обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог та заперечень. Суд розглядає цивільні справи у межах заявлених вимог і на підставі доказів, наданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд не може збирати докази, що стосуються спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судоми у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійснені учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними і достатніми (ст.77 80 ЦПК України).

У підтвердження своїх заперечень ОСОБА_5 посилається на рішення Лубенського міськрайонного суду від 24 жовтня 2018 року у справі №539/490/18 (т.2 а.с.6-10), прибуткові касові ордери (т.1 а.с.114-124, 163-177), виписку по картковому рахунку (т.1 а.с.126 132).

Проаналізувавши наведені докази, суд першої інстанції виконав вимоги ст.89 ЦПК України і зробив правильний висновок про те, що вони (докази) не містять достатньої і достовірної інформації про внесення ОСОБА_5 коштів, отриманих від ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , до каси ТОВ «Саната 777».

Стосовно долученої до апеляційної скарги світлокопії заяви ОСОБА_2 від 06 грудня 2017 року (т.2 а.с.51), слід відмітити, що зміст цього листа лише підтверджує факт, що кошти згідно укладених договорів позики вносилися ОСОБА_2 до каси підприємства через його працівників, проте це не може беззаперечно свідчити про те, що ці кошти вносилися особисто працівниками від імені ОСОБА_2 за його дорученням.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду від 24 жовтня 2018 року у справі №539/490/18 встановлено факт внесення ОСОБА_2 коштів згідно укладених договорів позики до каси підприємства та не встановлено того факту, що він передавав ці кошти працівникам підприємства і вони вносили їх до каси від його імені або ж замість нього.

Досліджена апеляційним судом інформація, що міститься у долученій до апеляційної скарги таблиці-поясненні, не спростовує правильність висновків суду першої інстанції, оскільки у таблиці пояснюється витрачання 357 765 грн., тоді як матеріалами справи підтверджено отримання ОСОБА_5 від відповідачів грошових коштів у сумі 357 340 грн.

Окрім того, дані, що наведені у таблиці, у багатьох випадках не співпадають з даними, що містяться у виписці по рахунку ОСОБА_5 , і фактами, що встановлені рішенням суду.

Так, наприклад, згідно таблиці (т.2 а.с.118) 27 січня 2016 року ОСОБА_2 переказав на картку ОСОБА_5 52 000 грн. Цей факт підтверджується даними по виписці з рахунку ОСОБА_5 (т.1 а.с.129 зворот). Проте, згідно виписки по рахунку 28 січня 2016 року за рахунок отриманих коштів ОСОБА_5 здійснила два платежі за комунальні послуги (515 і 280 грн.), у цей же день зняла решту суми та, за твердженням апеляційної скарги, внесла до каси підприємства, проте рішенням Лубенського міськрайонного суду від 24 жовтня 2018 року у справі №539/490/18 (т.2 а.с.8) встановлено, що згідно укладеного договору позики ОСОБА_2 28 січня 2016 року вніс до каси підприємства 118 000 грн. одним платежем.

Інші доводи апеляційної скарги, враховуючи предмет спору і встановлені фактичні обставини, не є істотними і такими, що потребують детальних відповідей, у розумінні сталої практики Європейського суд з прав людини щодо застосування пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. 367, п.1 ч.1ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 06 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 17 липня 2019 року.

Головуючий суддя О. А.Лобов

Судді А.І.Дорош

В.М. Триголов