Справа № 300/313/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

09 липня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Джуги С.Д.

суддів: Кожух О.А., Куштана Б.П.

з участю секретаря: Балаж Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Воловецького районного суду від 08 серпня 2018 року, ухваленого суддею Софілканич О.А., у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗакарпатЄвро Транс" до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу, -

встановив:

У квітні 2018 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом.

Позов мотивувовано тим, що 22.01.2016 року водій- експедитор ОСОБА_1 , з яким 15.01.2016 року було укладено Угоду про повну матеріальну відповідальність, керуючи вантажним автомобілем Мерседес-Бенц д/н НОМЕР_1 з причепом Рольфо, д/н НОМЕР_2 , що належить ТОВ «ЗакарпатЄвро Транс» у м.Гельнув (Польща), спричинив дорожньо- транспортну пригоду, внаслідок якої було пошкоджено вантаж (легкові автомобілі), що перевозилися ТОВ «ЗакарпатЄвро Транс Плюс» на замовлення ТОВ «ХюндайМотор Україна».

Згідно довідки виданої відділом районної поліції в Пшисусі воєводство Мазовецьке, Республіка Польща -ДТП сталася з вини відповідача.

ТОВ «ЗакарпатЄвро Транс Плюс» здійснив виплати на користь ТОВ «ХюндайМоторУкраїна» у розмірі 1 163 143 гривень 45 копійок у якості відшкодування за заподіяну шкоду.

22.02.2018 року ТОВ «ЗакарпатЄвро Транс Плюс» звернулося до ТОВ «ЗакарпатЄвро Транс» з претензією щодо відшкодування спричинених збитків, що становлять різницю між фактичним розміром шкоди і отриманою ним страховою виплатою у розмірі 454 323, 82 гривень, яка 11.04.2018 року була задоволена, кошти перераховані. З врахуванням наведеного позивач просив суд в порядку регресу стягнути з відповідача, як з винуватця ДТП, зазначену суму на свою користь, а також судові витрати.

Рішенням Воловецького районного суду від 08 серпня 2018 року заявлений позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗакарпатЄвро Транс" спричинену ним шкоду у порядку регресу в розмірі 424323 (чотириста двадцять чотири тисячі триста двадцять три) гривні 82 копійок, а також судовий збір в розмірі 7245 гривень 86 копійок, а всього- 431 569 (чотириста тридцять одну тисячу п`ятсот шістдесят дев`ять) гривень 68 копійок.У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухваливши у справі нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗакарпатЄвро Транс" 4 334, 73грн. у відшкодування шкоди в порядку регресу. В іншій частині позовних вимог відмовити та стягнути судові витрати. В апеляційній скарзі посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд неправильно встановив, що відповідач повинен нести повну матеріальну відповідальність та безпідставно стягнув з нього в порядку регресу завдану шкоду.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ "ЗакарпатЄвро Транс" просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що наказом №4-к від 15.01.2016 року ОСОБА_1 прийнятий на роботу з 15.01.2016 року водієм-експедитором Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗакарпатЄвро Транс» з випробувальним терміном 1 місяць на підставі власноручної заяви ОСОБА_1 (а.с.135).

15.01.2016 року з ОСОБА_1 укладено Угоду про повну матеріальну відповідальність, згідно з умовами якої працівник, який займає посаду водій-експедитор, або виконує роботу, безпосередньо пов`язану з обслуговуванням грошових та матеріальних цінностей, приймає на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення ввірених йому товариством матеріальних цінностей; у разі не забезпечення по вині працівника збереження ввірених йому матеріальних цінностей, визначення розміру шкоди, спричиненого товариству та їх відшкодування проводиться у відповідності з діючим законодавством (а.с.8).

18.01.2016 року наказом №14 про закріплення рухомого складу за водієм-експедитором ОСОБА_1 було закріплено сідловий тягач марки «Мерседес-Бенц» д/н НОМЕР_1 з причепом марки Рольфо д.н. НОМЕР_2 (а.с.9-11).

22.01.2016 року ОСОБА_1 , керуючи вантажним автомобілем «Мерседес» д/н НОМЕР_1 з причепом Рольфо, д/н НОМЕР_2 , реєстр. Номер НОМЕР_3 , причіп НОМЕР_4 , що належить ТОВ «ЗакарпатЄвро Транс» у м.Гельнюв (Польща), спричинив дорожньо - транспортну пригоду, внаслідок якої було пошкоджено вантаж (легкові автомобілі), що перевозилися ТОВ «ЗакарпатЄвро Транс Плюс» на замовлення ТОВ «ХюндайМоторУкраїна» відповідно до договору №19/01/2016 від 19.01.2016 року (а.с.15, 12-13,1 4).

Винуватцем даного ДТП визнано ОСОБА_1 (а.с.15).

ТОВ «ЗакарпатЄвро Транс Плюс» здійснив виплати на користь ТОВ «ХюндайМотор Україна» у розмірі 1 163 143, 45 гривень у якості відшкодування за заподіяну шкоду, що також підтверджено платіжними дорученнями (а.с.19, 26, 31, 38, 43, 50).

22.02.2018 року ТОВ «ЗакарпатЄвро Транс Плюс» звернулося до ТОВ «ЗакарпатЄвро Транс» з претензією щодо відшкодування спричинених збитків, що становлять різницю між фактичним розміром шкоди і отриманою ним страховою виплатою у розмірі 454 323, 82 гривень (а.с.55-56).

Згідно з платіжним дорученням №1006 від 11.04.2018 року, дана претензія позивачем була задоволена частково, сума 424 323 гривень, 82 копійок перерахована ТОВ «ЗакарпатЄвро Транс Плюс» (а.с.57).

Суд першої інстанції за вказаних обставин вважав, що відповідач ОСОБА_2 , як особа з якою укладено договір про повну матеріальну відповідальність, зобов`язаний відшкодувати позивачу спричинену ним шкоду в порядку регресу в розмірі 424 323 гривень.

Такі висновки суду є помилковими, і з ними не погоджується колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до ч.1 ст.1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Оскільки відповідач ОСОБА_1 на момент події ДТП, в результаті якої було завдано матеріальної шкоди, перебував з позивачем у трудових відносинах, застосуванню підлягають спеціальні норми КЗпП України.

Відповідно до ст. 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Випадки повної матеріальної відповідальності визначені ст. 134 КЗпП України.

В п.1 ч.1 ст. 134 КЗпП України зазначено, що на працівника може бути покладена повна матеріальна відповідальність за завдану шкоду у випадку, якщо між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Відповідно до ст. 135-1 КЗпП України, письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані зі зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Перелік посад і робіт, що заміщуються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на збереження, обробку, продаж (відпуск), перевезення або застосування в процесі виробництва (далі - Перелік N447/24), затверджено постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР з праці та соціальних питань і Секретаріатом Всесоюзної центральної ради професійних спілок від 28 грудня 1977 р. N 447/24, яка діє на території України відповідно до постанови Верховної Ради України від 12 вересня 1991 р. N 1545-XII "Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР".

У листі Міністерства праці та соціальної політики України від 27.05.2008 року N 146/06/186-88, зазначено, що наявність посади або роботи в Переліку посад, і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, не дає підстави для укладення договору про повну матеріальну відповідальність, якщо у змісті трудової функції працівника відсутні перелічені обов`язки.

Таким чином договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність може укладатися за наявності одночасно двох умов: 1) наявність посади, яку працівник займає, або роботи, що він виконує, у загальному Переліку №447/24; 2) виконання обов`язків згідно із посадою, виконання роботи за фахом має бути безпосередньо пов`язане зі збереженням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням чи застосуванням в процесі виробництва довірених працівникам цінностей.

Відповідно до п.8. Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст. 135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.

Матеріалами справи встановлено, що відповідач ОСОБА_1 прийнятий на роботу на посаду водія - експедитора. Дана посада не входить до Переліку N447/24, а тому відповідач не належить до категорії працівників, з якими згідно з ст. 135-1 КЗпП може бути укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність.

Відповідно до ст. 29 КЗпП України до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов`язаний: 1) роз`яснити працівникові його права і обов`язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров`я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору; 2) ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором; 3) визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами; 4) проінструктувати працівника з техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони.

Умови праці, права і обов`язки працівника пов`язані із виконання ним роботи на прийнятій посаді оформляються посадовою інструкцією з текстом якої під розписку повинен бути ознайомлений працівник.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_1 на момент прийняття його на роботу 15 січня 2016 року з посадовою інструкцією не ознайомлювався. ДТП внаслідок якої було пошкоджено транспортні засоби мала місце 22 січня 2016 року, а копія посадової інструкції, яка подана представником позивача до суду першої інстанції, затверджена генеральним директором ТОВ «Закарпатєвротранс» 18 травня 2017 року.

На момент ДТП і спричинення позивачу шкоди трудові функції відповідача ОСОБА_1 , як водія - експедитора, не були конкретно визначені.

Підсумовуючи вищенаведене, можна зробити висновок, що роботодавець всупереч вищезазначеним вимогам закону уклав договір про повну матеріальну відповідальність з відповідачем, який не належить до категорії працівників, з якими згідно з ст. 135-1 КЗпП може бути укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність та без визначення його обов`язків, які безпосередньо пов`язані зі збереженням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням чи застосуванням в процесі виробництва цінностей.

З врахуванням наведеного, укладена 15.01.2016 року з відповідачем ОСОБА_1 угода про повну матеріальну відповідальність не має юридичної сили і не може бути підставою для матеріальної відповідальності в повному розмірі заподіяної з його вини шкоди.

Окрім того, слід зауважити, що із змісту укладеної угоди з ОСОБА_1 , зокрема пунктів 1,3,5 угоди, вбачається, що працівник, який займає посаду «водій - експедитор» несе матеріальну відповідальність за ввірені йому матеріальні цінності товариства. В даному випадку позивач просить стягнути з відповідача ОСОБА_1 матеріальну шкоду, яка була заподіяна ним третій особі під час виконання своїх трудових обов`язків, однак з умов угоди ОСОБА_1 не повинен нести матеріальну відповідальність за матеріальну шкоду заподіяну третій особі.

Таким чином, відсутні правові підстави для повної матеріальної відповідальності відповідача.

Разом з тим, відповідач, відповідно до ст. 132 КЗпП України за заподіяну ним підприємству шкоду повинен нести матеріальну відповідальність у розмірі свого середнього місячного заробітку. Відповідач в апеляційної скарзі визнає дані обставини і згідний на дане відшкодування.

Порядок розрахунку середнього заробітку регулюється Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі по тексту - Порядок).

Відповідно до абзацу 3 п.2 Порядку в даному випадку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Згідно п.5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

ОСОБА_1 звільнений з роботи 30.03.2018 року.

Відповідно до виписки з Пенсійного фонду України, заробітна плата ОСОБА_1 за останні два місяці перед звільненням становила січень - 4355,42грн, лютий -4314,08 грн., всього 8669,50 грн., а кількість робочих днів за два дані місяці становить 41день (січень 21 день, лютий 20 днів). Середньоденна заробітна плата становить 211,45 грн.( 8669,50грн./41р.д.). Середньомісячне число робочих днів - 20,5дня ((21+20):2). Середньомісячна заробітна плата відповідача становить 4334,73грн. (211,45грн. х20,5 дня).

Суд першої інстанції при розгляді справи вищенаведені фактичні обставини та вимоги закону не врахував, не перевірив належним чином доводів відповідача і не дав їм правильної юридичної оцінки та дійшов помилкових висновків про відповідальність відповідача за завдану шкоду в розмірі 424 323,82 грн.

Відповідно до приписів ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зважаючи на викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням у даній справі нового рішення про часткове задоволення позову з вищенаведених підстав.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (ч. 10 ст. 141 ЦПК України).

Позивачем пред`явлено позов на суму 454 323,82 грн.

Апеляційним судом задоволено вимоги позивача в розмірі 4 334,73 грн., що складає 0,9% від пред`явлених вимог.

При пред`явлені позову позивачем сплачено судовий збір у розмірі 6814,85 грн.

За подачу апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір у розмірі 6 299,85 грн. Загальний розмір судових витрат по справі становить 13114,70 грн., а тому на позивача слід покласти 99,1% від судових витрат - 12 996,67 грн., а на відповідача 0,9% судових витрат - 118,03грн.

З огляду на викладене та враховуючи приписи ч.10 ст. 141 ЦПК України з позивача на користь відповідача слід стягнути різницю судових витрат у розмірі 6 181,82 грн.(6299,85-118,03).

Виходячи з наведеного та керуючись нормами статей 367, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Воловецького районного суду від 08 серпня 2018 року скасувати, ухваливши у справі нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗакарпатЄвро Транс" 4 334 (чотири тисячі триста тридцять чотири) гривні, 73 (сімдесят три) копійки у відшкодування шкоди в порядку регресу. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗакарпатЄвро Транс" на користь ОСОБА_1 6 181 (шість тисяч сто вісімдесят одну) гривню, 82 (вісімдесят дві) копійки понесених судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 19 липня 2019 року.

Головуючий:

Судді: