КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/7750/2019
справа №380/999/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В.

розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тетіївського районного суду Київської області, ухваленого під головуванням судді Косович Т.П. 21 грудня 2018 року,

у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку "ПРИВАТБАНК" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

встановив:

В липні 2018 року АТ КБ "ПРИВАТБАНК" звернулося до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 29364,06 грн. заборгованості за кредитним договором.

Вимоги обґрунтовує тим, що між сторонами виникли кредитні правовідносини шляхом заповнення позичальником 29 травня 2009 року Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, відповідно до якої останній погодився, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить договір про надання банківських послуг.

Відповідно до цього договору позичальник отримав кредитні кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Згідно із доводами позовної заяви позичальник отримав 2000 грн., при цьому кредитний ліміт може змінюватися за ініціативою банку.

У зв`язку із неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань станом на 14 червня 2018 року заборгованість становить 29364,06 грн., що складається з:

- 6270 грн. тіло кредиту;

- 13412,54 грн. процентам за користування кредитом;

- 7807,04 грн. пені;

- 500 грн. штраф (фіксована частина);

- 1374,48 грн. штраф (процентна складова).

Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 21 грудня 2018 року позовні вимоги задоволено, вирішено стягнути з ОСОБА_1 29364,06 грн. заборгованості за кредитним договором та 1762 грн. судових витрат.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі не заперечує виникнення між сторонами 29 травня 2009 року договірних правовідносин, проте зазначає, що судом не встановлено даних про строк дії картки та не вирішено питання про застосування строків позовної давності згідно із п.31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 травня 2012 року №5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин".

Наявний у справі розрахунок вважає неналежним доказом, оскільки він не містить підпису уповноваженої особи, яка його склала, та печатки банку.

Посилається на недоведеність тих обставин, що вона ознайомлена з умовами споживчого кредитування, мотивуючи відсутністю її підпису. Зазначає, що наявні у справі умови кредитування не містять дати їх прийняття та невідомо, чи були вони актуальними на дату укладення договору. Вказує, що Заява від 29 травня 2009 року не містить інформації про конкретні умови кредитування (розмір кредитного ліміту, процентної ставки, номер картки, строк її дії, цільове призначення кредиту).

У зв`язку із цим посилається на недоведеність між сторонами саме кредитних правовідносин.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України справа розглядається в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів , на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що обставини укладення договору та його порушення позичальником підтверджені зібраними у справі доказами.

Проте повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не може з огляду на таке.

Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 2 статті 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Тобто, метою договору є забезпечення фіксування тих умов, на які сторони погоджуються для врегулювання своїх взаємних прав і обов`язків щодо обраного ними кола відносин.

Умови договору та спосіб його вчинення можуть бути визначені сторонами з урахуванням вимог законодавства та із дозволеним відступом від нього, або на таких саме принципах запропоновані однією із сторін.

Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами кредитного договору, відповідно до змісту частини 1 статті 638 та статті 1054 ЦК України, є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

Згідно із статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Правовідносини між сторонами можуть виникати унаслідок приєднання однієї сторони до умов іншої (стаття 634 ЦК України). Про ознайомлення із запропонованими умовами сторона, яка приєднується, має засвідчити своїм підписом, чи іншим способом про ознайомлення та погодження (стаття 207 ЦК України).

Платіжна картка - електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором

Кредитна банківська платіжна картка надає змогу здійснювати операції за дебетом картрахунку в межах установленого банком-емітентом ліміту кредиту.

Кредитна схема передбачає здійснення розрахунків за виконані клієнтом операції з використанням платіжної картки за рахунок коштів, наданих йому банком у кредит (у межах кредитної лінії).

Підставою позову у цій справі є невиконання кредитних зобов`язань, що пов`язані із видачею кредитних коштів.

Статтею 1054 ЦК України установлено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець (у цій справі АТ КБ "ПРИВАТБАНК").

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, такі повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома. Саме банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. З огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна уважати, що в такому випадку споживач послуг банку лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно із статтею 1049 цього Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 УК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування коштами та неустойка поділяються на встановлені законом та договірні.

З матеріалів справи убачається, що 29 травня 2009 року ОСОБА_1 у формулярі Заява заповнила інформацію про персональні та контактні дані, а також поставила свій підпис у розділі "Виявляю бажання оформити на своє ім`я". Зазначений розділ передбачає проставляння відміток навпроти запропонованого виду карток, а також суму бажаного кредитного ліміту. Необхідні відмітки проставлені навпроти "Кредитка "Універсальна", "55 днів пільгового періоду", в графі про кредитний ліміт проставлено "4000 грн.". Розділ містить підписи ОСОБА_1 , зокрема і щодо підтвердження отримання кредитної картки та ПІН.

В наступному розділі формуляру Заяви "Банківські послуги" кредитний ліміт визначено у розмірі "2000 грн.", тип картки той самий.

Згідно із розділом "Відмітки банку" номер картки " НОМЕР_1 ".

Обґрунтовуючи позовні вимоги, банк посилається, в тому числі, на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку. Ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщений на сайті https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги в тій частині, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному у цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядку нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом не може бути, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка сама може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено в постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження №6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді цієї справи.

Разом з тим, до справи додано Довідку про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 55 днів пільгового періоду", яка містить дані про процентну ставку (2,5% на місяць), процентну ставку у разі несанкціонованого перевищення ліміту кредитування (3,75% на місяць), розмір щомісячного платежу, відповідальність (штраф фіксований та процентна складова), іншу інформацію, яка містить особистий підпис ОСОБА_1 та дату "29.05.2009".

Відтак колегія суддів визнає такими, що погоджені сторонами та прийняті відповідачем умови, визначені у Довідці про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 55 днів пільгового періоду.

З огляду на те, що матеріалами справи підтверджено та не спростовано відповідачем факт отримання кредитних коштів та їх використання, ураховуючи положення частини 2 статті 530 ЦК України, колегія суддів уважає правильним висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача заборгованості по тілу кредиту в сумі 6270 грн., оскільки такий розмір фактично отриманих, використаних та не повернутих коштів відповідачем не спростовано.

Щодо вимог в частині стягнення процентів за користування кредитом в сумі 13412,54 грн., колегія суддів зазначає наступне.

З наданого позивачем до позовної заяви розрахунку заборгованості убачається, що відсоткова ставка протягом періоду з травня 2009 року по червень 2018 року змінювалась як в сторону зменшення, так і в сторону збільшення (зокрема, в період до 31 травня 2015 року використовувалась ставка 30%, 34,80%, 43,20%, далі 2,50%, 2,90%, 3,50%, 3,60%). Проте будь-яких обґрунтувань зміни відсоткової ставки позивачем не надано, а також не надано відомостей про інформування позичальника про зміну відсоткової ставки відповідно до умов договору та вимог закону.

Таким чином, колегія суддів визнає вказане нарахування відсотків таким, що не відповідає умовам укладеного між сторонами договору, уважає наданий розрахунок відсоткової ставки неналежним доказом, та за відсутності розрахунку за узгодженою між сторонами базовою ставкою 2,5% на місяць, приходить до висновку про відмову в задоволенні вимог в частині стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом.

При цьому колегія зазначає, що нарахування відсотків відповідно до вказаних вище умов кредитування, визначених у довідці з підписом відповідача, є залежним від суми залишку заборгованості за кожний період нарахування, кредитування, суми встановленого конкретного ліміту у визначений період, конкретної дати та визначеної суми погашення заборгованості із можливістю використання пільгового періоду нарахування процентів. Проте матеріали справи таких даних не містять, що унеможливлює проведення судом розрахунку процентів за базовою ставкою 2,5% на місяць та визначити можливість застосування пільгового періоду кредитування.

Доводи позивача, вказані в пояснення на апеляційну скаргу, про те, що відповідачу було видано чотири кредитні картки відповідно до укладеного кредитного договору, а також дані довідки про зміну кредитного ліміту, відхиляються колегією суддів, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження цих обставин матеріали справи не містять, самі по собі довідки за підписом представника банку за відсутності достовірних даних про джерело цієї інформації не мають доказового навантаження.

В частині вимог щодо стягнення пені та штрафу колегія зазначає наступне.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За положеннями статті 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та зміст статті 549 ЦК України, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення.

Із даних підписаних відповідачем умови кредитування убачається, що нарахування кожного виду відповідальності є залежним від розміру та терміну погашення заборгованості, визначення таких чинників у відповідності до цих умов позивачем не проведено, при цьому матеріали справи не містять даних про термін дії виданої відповідачу картки, відтак колегія суддів не убачає підстав для задоволення вимог в частині застосування цивільно-правової відповідальності.

В частині доводів апеляційної скарги щодо застосування наслідків спливу позовної давності колегія суддів вказує на таке.

16 серпня 2018 року відкрито провадження у справі та призначено її розгляд на 02 жовтня 2018 року.

ОСОБА_1 отримала ухвалу про відкриття провадження у справі та повістку, але в день судового засідання подала заяву про відкладення розгляду справи та зазначила, що не визнає позовних вимог.

Тобто зазначене дає підстави для висновку про обізнаність відповідача про порушене судове провадження.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до частин 3 та 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Згідно із ст.267 ЦК України позовна давність може бути застосована виключно за заявою сторони у спорі. Проте ОСОБА_1 , будучи обізнаною про провадження у справі, не заявила про застосування позовної давності до вимог позивача, а відтак доводи апеляційної скарги в частині незаконності рішення суду щодо необхідності дослідження обставин, які могли б мати значення для позовної давності - безпідставні.

Окрім того, ураховуючи, що ОСОБА_1 були забезпечені можливості для подання заяви про застосування позовної давності, суд апеляційної інстанції не вправі розглядати таку заяву на предмет її наявності або відсутності підстав для застосування позовної давності.

Зокрема, про таке вказано в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №200/11343/14-ц.

Цитований в апеляційній скарзі пункт 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 травня 2012 року №5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" (в частині, що у спорах із споживачами позовна давність застосовується незалежно від заяви сторони у спорі) викладено у редакції до внесення у нього змін, відтак зазначене посилання скаржника є некоректним.

Так, на момент виникнення між сторонами правовідносин пункт 7 частини 1 статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачав, що кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув.

В новій редакції пункт 31 постанови Пленуму містить застереження, що стосовно строку позовної давності при вирішенні таких спорів, суди повинні враховувати положення ЦК про позовну давність.

Окрім того, в постанові Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 липня 2018 року у справі №202/3093/14-ц зазначено:

Відповідно до пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", якщо кредитодавець у позасудовому порядку або до судового провадження звертається з вимогою про повернення споживчого кредиту або погашення іншого боргового зобов`язання споживача, кредитодавець не може у будь-який спосіб вимагати будь-якої плати або винагороди від споживача за таке звернення.

При цьому кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув.

Таке розуміння наведеної норми є усталеним для судової практики, зокрема, відповідно до пункту 31 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" судам роз`яснено, що при застосуванні положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв`язку з частиною одинадцятою статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту.

У зв`язку із наведеним та враховуючи, що у ЦК України не передбачається заборона пред`явлення окремих вимог у зв`язку з пропуском строку позовної давності під час вирішення таких спорів суди повинні враховувати положення цього Кодексу про позовну давність.

Таким чином, пункт 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки зазначене положення Закону стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямоване на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту.

До аналогічного зводяться і висновки Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 27 березня 2019 року у справі №199/780/15-ц.

Ураховуючи вище викладене, колегія суддів доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту в розмірі 6270 грн.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позовні вимоги банку задоволені в обсязі 21,35% від ціни позову 29364,06 грн., відтак з відповідача на користь банку підлягає стягненню 376,19 грн. судового збору.

При зверненні із апеляційною скаргою ОСОБА_1 сплачено 2643 грн. судового збору, вимоги апеляційної скарги задоволені в розмірі 78,65% від 29364,06 грн., відтак з банку на користь відповідача підлягає стягненню 2078,72 грн. судового збору.

Відповідно до частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

З урахуванням викладеного, з банку на користь відповідача підлягає стягненню 1702,53 грн.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381- 384, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Тетіївського районного суду Київської області від 21 грудня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційного банку "ПРИВАТБАНК" (код ЄДРЮОФОПГФ 14360570, м.Київ, вул. Грушевського, 1-Д) 6270 грн. заборгованості за тілом кредиту.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційного банку "ПРИВАТБАНК" (код ЄДРЮОФОПГФ 14360570, м.Київ, вул. Грушевського, 1-Д) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) 2078,72 грн. у рахунок відшкодування судових витрат по сплаті судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 23 липня 2019 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді А.М. Андрієнко

В.В. Соколова