22-ц/812/949/19Провадження № 22-ц/812/949/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - Бондаренко Т.З.,

суддів - Темнікової В.І., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання -Андрієнко Л.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 490/4123/16-ц за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 травня 2017 року під головуванням судді - Подзігун Г.В. в приміщенні того ж суду по справі за позовом

Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

до

ОСОБА_1

про стягнення заборгованості за кредитним договором

та зустрічним позовом

ОСОБА_1

до

Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

про визнання договору споживчого кредиту нікчемним,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з неї на користь Банку заборгованість за кредитним договором № NKIPGK04040066 від 12 жовтня 2007 року в загальному розмірі 23 262,66 дол. США,що еквівалентно 604 596 грн. 44 коп., посилаючись на невиконання боржником своїх зобов`язань щодо сплати кредиту та відсотків за вказаним договором.

14 грудня 2016 року ОСОБА_1 подала зустрічну позовну заяву в якій просила визнати кредитний договір № NKIPGK04040066 від 12 жовтня 2007 року нікчемним.

В обґрунтування позову зазначила, що кредитний договір укладений з порушенням вимог ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", оскільки банк не повідомив ОСОБА_1 , як споживача банківських послуг, про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, супутніх послуг, а також не надав їй у письмовій формі інформацію про умови кредитування для «здійснення свідомого вибору».

Таким чином, внаслідок використання елементів нечесної підприємницької практики з боку банку її введено в оману, в зв`язку з чим вона придбала не потрібні їй кредитні послуги, що призвело до порушення її прав споживача.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 травня 2017 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № NKIPGK04040066 від 12 жовтня 2007 року 22 145,75 дол. США заборгованості, що еквівалентно 575 568 грн. 04 коп., з яких: 18 201,61 дол. США - заборгованості за кредитом; 2428,90 дол. США - заборгованості по відсоткам за користування кредитом; 500,25 дол. США - заборгованості по комісії за користування кредитом; 1014,99 дол. США - пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Розподілено судовий збір шляхом стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 8633 грн. 52 коп.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання договору споживчого кредиту нікчемним - відмовлено.

Додатковим рішенням того ж суду від 30 червня 2017 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить вказане рішення суду від 11 травня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її зустрічного позову та залишення без розгляду або відмову в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до неї про стягнення кредитної заборгованості.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ПАТ КБ «ПриватБанк» після перетворення не пройшло державну реєстрацію, як державний банк, він не набув цивільної правоздатності відповідно до положень ч. 1 ст. 28 ЦПК України.

Також, що суд не звернув уваги на відсутність даних щодо підтвердження заявленого позивачем об`єму заборгованості, оскільки в договорі не зазначений розмір складових щомісячного платежу погашення основного боргу.

В зв`язку з цим безпідставно судом стягнуто з відповідача нараховані суми процентів за користування кредитом, оскільки визначення суми залишку заборгованості за кредитом є неможливим, а також процентна ставка за користування кредитом безпідставно збільшена. В порушення ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» також стягнуті суми, які не зазначені в договорі та носять вартісний характер, а саме нарахована банком комісія. Неправомірно також стягнута пеня, в силу неможливості визначення залишку заборгованості за кредитом, її розмір в порушення закону є завищеним, в тому числі і безпідставно не застосовано строку позовної давності в один рік.

Апелянт також вказувала на те, що банк не надав доказів повідомлення її, як споживача про умови кредитування та не надав у формі бюлетеня, довідки, повідомлення, про орієнтовну сукупну вартість кредиту, позбавивши свідомого вибору виду кредитування. Зміст договору не містить всіх його істотних умов, як то місячного платежу за кредитом, та його сукупної вартості, що вказує на укладення кредитного договору внаслідок нечесної підприємницької діяльності.

Колегія суддів, дослідивши наявні докази у справі, дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч.1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема з договорів.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною 1 статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (стаття 1050 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи і таке встановлено судом першої інстанції, 12 жовтня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачкою ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № NKIPGK04040066, відповідно до умов якого Банк надав відповідачу кредит у розмірі 22000 дол. США строком до 12 жовтня 2025 року зі сплатою відсотків за користування кредитом (п. 7.1 договору).

Відповідачка зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки в розмірі 0,92 на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00% від суми виданого кредиту в момент його видачі, а також 0, 20 % від суми виданого кредиту щомісяця за користування кредитними коштами в строки та в порядку передбаченими п. 7.1 кредитного договору.

Погашення заборгованості здійснюється в установлений період сплати щомісячного платежу з 10 по 17 число кожного місяця в сумі 281, 13 доларів США для погашення кредитної заборгованості, який складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії.

Відповідно до п. 7.4 кредитного договору при порушенні позичальником зобов`язань із погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0, 15 % від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки.

За умовами кредитного договору банк також має право стягнути кредит до настання дати, передбаченої п. 7.1 договору при настанні умов передбачених п. 2.3.3, серед яких, у тому числі, і порушення позичальником договірних зобов`язань. Пунктом 7.1.2. встановлено, що у разі порушення термінів оплати,передбачених п.7.1.1 (в тому числі оплати заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів,- сторони дійшли згоди вважати строком повернення кредиту (залишку заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені (в повному обсязі),- в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів.

Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кредит у розмірі 22000 дол. США, про що свідчить заява від 12 жовтня 2007 року ОСОБА_1 на видачу готівки та квитанції про здійснення платежів банку позичальником того ж дня (т.1 а.с. 13).

В той же час, відповідачка свої грошові зобов`язання відповідно до умов вказаного договору та наведених вимог закону належним чином не виконала, а саме щомісячні платежі на погашення кредитної заборгованості здійснювала не в повному обсязі та не регулярно, що привело до виникнення заборгованості з повернення кредиту.

За розрахунками банку, який ґрунтується на даних щодо руху коштів по рахунку (т.1 а.с. 137-153) заборгованість в загальному розмірі становить 23 262,66 дол. США (еквівалент 604 596 грн. 44 коп.) станом на 5 квітня 2016 року , з яких: 18 201,61 дол. США. - заборгованість за кредитом; 2 428,90 дол. США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 500,25 дол. США - заборгованість за комісією за користування кредитом; 1 014,99 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; 9,62 дол. США - штраф (фіксована частина); 1 107,29 дол. США - штраф (процентна складова).

Районний суд, стягуючи нараховану позивачем суму боргу в частині заборгованості за кредитом, за відсотками, за комісією та пеню, не звернув уваги на необґрунтованість таких нарахувань.

Із запропонованого кредитодавцем розрахунку вбачається, що протягом часу з листопада 2007 року по березень 2015 року відповідачкою здійснювались щомісячні платежі, проте не у всіх випадках в достатньому розмірі, як то встановлено договором.

З наведеного розрахунку слідує, що з листопада 2015 року банком було змінено процентну ставку за користування кредитними коштами шляхом її збільшення з 11,04 % до 13,8 % річних, а в подальшому зменшено до 12, 58 %.

Згідно з нормами ст. 1056-1 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору, установлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку; умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною.

Проте, вказана норма набула чинності з 10 січня 2009 року та відповідно до положень ч. 1 ст. 58 Конституції України не має зворотної дії.

Частиною 1 та 2 ст. 5 ЦК України визначено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності, акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

За змістом ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ч. 3 ст. 653 ЦК України в разі зміни договору, зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Так, відповідно до положень 2.3.1 кредитного договору, банк в односторонньому поряду має право збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом, при зміні кон`юктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більше ніж на 10% у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення договору, зміні облікової ставки НБУ; зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті ( по статистиці НБУ). При цьому банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки..

Отже, наявність вказаних положень договору свідчить про домовленість сторін щодо підвищення процентної ставки банком в односторонньому порядку при певних умовах та у відповідному порядку.

На підтвердження дотримання умов договору в частині порядку підвищення процентної ставки, банком надано лист - повідомлення на ім`я боржника від 3 жовтня 2008 року про збільшення процентної ставки з 17 листопада 2008 року, який відповідно до реєстру відправлень рекомендованої кореспонденції було відправлено 4 листопада 2008 року (т.1 а.с. 134,135-136).

Проте, матеріали справи не містять доказів на підтвердження отримання ОСОБА_1 даного відправлення та ознайомлення з рішенням банку про підвищення процентної ставки. За вказаних обставин, не можна вважати, що боржника повідомлено належним чином про зміни умов договору, а тому і відсутні підстави для підвищення процентної ставки.

Аналогічний висновок наведений у постанові Верховного суду України від 11 жовтня 2017 року у справі № 6 1374 цс 17.

Наведені письмові заперечення позивача з цього приводу з посиланням на те, що відповідачка після підвищення процентної ставки здійснювала періодичні платежі, а тому була обізнана з встановленим розміром процентної ставки та з цим погоджувалася, не можна прийняти до уваги (т.1 а.с. 128-133). Так, в матеріалах справи відсутні данні щодо зазначення боржником при здійсненні платежу його складові з визначенням суми процентів та їх розмір. Навпаки відповідачка зазначає про те, що складові місячного платежу їй не були відомі, а домовленість про таке в договорі відсутня.

Районним судом також, поміж іншим, у складі загальної кредитної заборгованості стягнуто і заборгованість за комісією за користування кредитом.

Кредитним договором, як зазначено вище, у п. 7.1. передбачено обов`язок боржника окрім сплати відсотків за користування кредитом, також і обов`язок щодо сплати винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3 % від суми наданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0, 20 % від суми виданого кредиту щомісяця.

Враховуючи споживчий характер наданого відповідачці кредиту, правовідносини сторін по справі визначаються не тільки Цивільним Кодексом України, а і Законом України «Про захист прав споживачів» та іншими нормативними актами.

Так, відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинні на час укладання договору кредиту між сторонами у даній справі, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо)».

Рішенням Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року №7-рп/2013, встановлено, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.

Оскільки споживач є вразливою стороною договірних відносин, саме тому законодавець в подальшому, визначився з посиленим захистом споживачів і закріпив це у відповідних нормах Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема за положеннями абзацу 3 частини 4 статті 11 Закону (в редакції, що діяла на час правовідносин, що виникли між сторонами), кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Відповідно до ч.2 ст.ст.215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним, судом не вимагається.

Верховний Суд України 16 листопада 2016 року за результатами розгляду справи № 6-1746цс16 в правовій позиції зазначив, що: «Положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язкуз положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року в справі № 6-2071цс16.

На вказане, районний суд не звернув уваги та безпідставно стягнув в оскаржуваному рішенні 500, 25 доларів США нарахованої банком заборгованості за комісією та не врахував раніше сплачені ОСОБА_1 суми, які банком зараховані на погашення комісії.

До суду апеляційної інстанції позивачем надано уточнений розрахунок від 21 травня 2019 року, в якому борг нараховано виходячи з первинної процентної ставки в розмірі 11, 04% та без нарахування комісії, а суми надмірно сплачені боржником за попередній період віднесено на зменшення тіла кредиту. Так, відповідно до цього розрахунку борг становить 12661,68 доларів США, що еквівалентно 287237,04 грн., з яких 11049,86 доларів США -заборгованість за кредитом, 1276,83 доларів США - заборгованість за процентами, 334,99 доларів США - пені за період з 2015 по 2016 рік (т. 2 а.с 47-51).

Враховуючи викладене, оскаржуване рішення районного суду в частині стягнення заборгованості за кредитним договором № NKIPGK04040066 від 12 жовтня 2007 року підлягає зміні, а на користь банку з відповідачки слід стягнути суми визначені в зазначеному розрахунку банку від 21 травня 2019 року.

Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За таких обставин розподіл судових витрат підлягає зміні.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач АТ КБ «ПриватБанк» сплатив судовий збір розмірі 9068,95 грн. за подання позовної заяви, а відповідачка 9496,87 грн. за подання апеляційної скарги на рішення суду.

Предметом позову АТ КБ «ПриватБанк» є стягнення з відповідачки суми заборгованості за кредитом, яка у загальному розмірі складає 604596,44 грн. Разом з тим, апеляційний суд дійшов висновку про обґрунтованість стягнення з відповідачки заборгованості за кредитом у загальному розмірі 329135,71грн.

За таких обставин, з урахуванням принципу пропорційності при розподілі судових витрат між сторонами підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь позивача 4897 грн. 23 коп., а з АТ КБ «ПриватБанк» на користь відповідачки 4368 грн. 56 коп., то внаслідок взаєморозрахунку підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 528 грн. 67 коп. (4897,23-4368,56).

Районний суд, вирішуючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання споживчого кредиту нікчемним, виходив з того, що кредитний договір, який укладено сторонами 12 жовтня 2007 року та окремі його положення в повній мірі відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», а тому заявлений зустрічний позов є безпідставним.

Проте, з таким висновком не можна погодитись з наступних підстав.

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до частин першої та другої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Так, правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Цивільні правочини, які порушують публічний порядок, є нікчемними.

Із змісту зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 вбачається, що остання посилається на невідповідність умов договору вимогам Закону України « Про захист прав споживачів» , а саме в частині надання повної інформації щодо вартості кредиту; інформації щодо наявності інших форм кредитування, які є більш сприятливі ніж непрозора на її думку ануїтетна форма, що призвело до забороненої законом нечесної підприємницької діяльності кредитора.

Так, обставини на які посилається ОСОБА_1 вказують на невідповідність закону, на її думку, положень кредитного договору. Відповідно ж до наведених вище положень ст.ст. 215, 203 ЦК України таке є підставою для визнання договору недійсним, а не нікчемним. Нікчемність же правочину встановлюється законом, в зв`язку з чим такий правочин (нікчемний) в силу саме закону є недійсним.

Відповідно до положень ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон, або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, не визнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визнати у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Отже, суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної у позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Враховуючи, обставини на які посилається ОСОБА_1 в зустрічній позовній заяві та характер її порушеного права як споживача фінансових послуг, на захист якого остання звернулася до суду з цим зустрічним позовом, колегія суддів доходить висновку про наявність встановленого законом ефективного способу захисту цього права, а саме визнання договору недійсним, як оспорюваного договору в тій частині, яка на думку відповідачки, не ґрунтується на законі.

Спірний же кредитний договір в частині яка в силу закону є нікчемною, не потребує визнанню як недійсним так і нікчемним. Проте, за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Така позиція відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19).

В той же час, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 4 липня 2019 року не погодилась з протилежними висновками, викладеними в постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 577/5321/17, від 03 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16-ц , від 07 листопада 2018 року у справі № 357/3394/16- та у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі №6-308цс16, у частині застосування таких способів захисту прав та інтересів, у тому числі і як встановлення нікчемності правочину, та відступила від правових висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду та Верховного Суду України у цій частині.

Враховуючи наведене, такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, не є належним способом захисту прав та інтересів, установленим законом та не може бути ефективним для захисту порушених прав ОСОБА_1 .

Проте, на вказане суд також не звернув уваги та не застосував правові норми, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Відповідно до положень п. 4 ч. 1, ч. 4 ст. 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

За такого, районний суд дійшовши вірного висновку, що зустрічний позов не підлягає задоволенню, в мотивувальній частині правове обґрунтування такого висновку виклав не вірно. Тому, оскаржуване рішення районного суду в мотивувальній частині щодо відмови в задоволенні зустрічного позову про визнання кредитного договору нікчемним слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі щодо відсутності державної реєстрації позивача ПАТ КБ «ПриватБанк», в зв`язку з чим останній не набув цивільної правоздатності, не можна прийняти до уваги. Відповідно до інформації про юридичну особу, отриману з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, АТ КБ «ПриватБанк», єдиним акціонером якого є держава в особі Міністерства фінансів України, зареєстровано 19 березня 1992 року, дата вчинення запису 27 січня 2005 року (т.2 а.с.85-89).

Також посилання в апеляційній скарзі на відсутність належного розрахунку заборгованості за кредитним договором через непрозорість ануїтетної форми кредитування та невизначеність в договорі розміру складових місячного платежу в сумі 281,13 доларів США не заслуговують на увагу, оскільки обраний споживачем ануїтетний вид кредитування передбачає погашення кредиту рівними частками, які розподіляються першочергово на погашення процентів за користування кредитом, а потім на зменшення боргу за відповідною формулою.

Інші доводи апеляційної скарги про невідповідність окремих умов договору вимогам законодавчих норм, не мають правового значення, оскільки таке виходить за межі предмета доказування у даній справі, а відповідачка не позбавлена права в подальшому на звернення з позовом у передбачений законом спосіб та посилання на ці обставини.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 376, 381, 382 ЦПК України колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 травня 2017 року в частині задоволених вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості та стягненні судового збору змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1д, ) заборгованість за кредитним договором № NKIPGK04040066 від 12 жовтня 2007 року у загальному розмірі 12661,68 дол. США, що за еквівалентом становить 329135 грн. 71 коп., з яких: 11049, 86 дол. США - заборгованості за кредитом; 1276,83 дол. США - заборгованості по відсоткам за користування кредитом; 334,99 дол. США - пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Стягнути з ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1д, ) судовий збір у розмірі 528 грн. 67 коп.

Вказане рішення в частині відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання договору споживчого кредиту нікчемним змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог ст. 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту 24 липня 2019 року.

Судді: Т.З. Бондаренко

Т.В.Крамаренко

В.І. Темнікова