ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4257/19 Справа № 204/4407/17 Суддя у 1-й інстанції - Дубіжанська Т. О. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К РА Ї Н И

17 липня 2019 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки дійсним

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2

на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2018 року,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2017 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 , в якій просили визнати договір купівлі продажу земельної ділянки (кадастровий номер НОМЕР_1 ), укладений між продавцем ОСОБА_4 та покупцями ОСОБА_2 , ОСОБА_1 дійсним з моменту отримання продавцем свідоцтва про право власності, а саме з 05 серпня 2014 року. В обґрунтування позову посилались на те, що вони перебувають у шлюбі з 1992 року. 20.04.2011 року позивачі придбали на підставі договору купівлі-продажу Ѕ частину домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . На момент вчинення вказаного договору купівлі продажу продавець (попередній власник) надав позивачам технічні паспорти від 01.12.1997 та від 20.06.2011, в яких було зазначено, що земельна ділянка, що знаходиться під відчужуваними спорудами, користувачем якої він був, включає в свої межі також ділянку під в`їздом до гаражу позивачів та входом до їхнього подвір`я. Однак, згодом сусід ОСОБА_5 повідомив, що спірна земельна ділянка входить до загальної площі належної йому на праві власності земельної ділянки. ОСОБА_5 звернувся до позивачів з пропозицією купити в нього частку цієї земельної ділянки площею 30 кв.м. для того, щоб вони продовжили користуватись нею з метою в`їзду до гаражу та входу до подвір`я. Відповідачем була визначена вартість частки земельної ділянки у розмірі 3000 доларів США та досягнуто всіх домовленостей для укладення договору купівлі-продажу. Дату укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки було відкладено до моменту отримання ОСОБА_4 свідоцтва про право власності на відчужувану земельну ділянку. 16.05.2011 року ОСОБА_4 була складена заява, в якій ОСОБА_5 підтвердив свою пропозицію продати гр. ОСОБА_2 земельну ділянку площею 30 кв.м, що розташована за адресою АДРЕСА_2 за умови, що на ній не будуть будуватись будівлі вище 2 метри, а також витрати, пов`язані з підготовкою документів для продажу земельної ділянки та з продажем земельної ділянки буде нести покупець. Того ж дня позивачі передали відповідачу грошову суму в розмірі 3000 дол. США, про що відповідач написав розписку. Після здійснення всіх відповідних дій по розподілу земельної ділянки на дві окремих та присвоєння кадастрових номерів двом новоствореним ділянкам, 05.08.2014 ОСОБА_5 отримав два свідоцтва про право власності на дві окремих земельних ділянки. Тобто, 05.08.2014 року була виконана остання істотна умова договору купівлі-продажу земельної ділянки - отримано кадастровий номер та свідоцтво про право власності, та саме з цього моменту сторони досягли всіх істотних умов та фактично уклали договір купівлі - продажу земельної ділянки площею 0,31 га (кадастровий номер НОМЕР_1 ). На підтвердження факту укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки наявні всі необхідні обставини: сторони домовились щодо всіх істотних умов договору, така домовленість підтверджується письмовими доказами, відбулось повне виконання договору. В серпні 2014 року позивачі звернулись до ОСОБА_6 з вимогою здійснити нотаріальне оформлення укладеного договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки, так як таке оформлення передбачене законодавством, однак ОСОБА_5 почав ухилятись від нотаріального оформлення. У зв`язку з тим, що одна із сторін договору ухилилася від його нотаріального посвідчення, це створило нікчемність договору що є правовими підставами для визнання дійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки на підставі частини другої статті 220 ЦК України. Можливість визнання дійсними договорів, які є нікчемними через недодержання встановленої згідно із законом вимоги щодо їх нотаріального посвідчення, передбачена ч. 2 ст. 220 ЦК як одна з форм захисту інтересів добросовісного учасника цивільних відносин. У зв`язку з цим, позивачі вимушені звернутися до суду з даним позовом (а.с.2-8).

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки дійсним відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати (а.с.175-181).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 посилаючись на порушення судом 1 інстанції норм матеріального та процесуального права просять рішення суду скасувати за ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі (а.с.184-187).

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно п.1 ч.1ст. 374 ЦПК України,суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч.1ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають в зареєстрованому шлюбі з 01 лютого 1992 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 , виданим Відділом РАЦС виконкому Красногвардійської райради народних депутатів м. Дніпропетровська 01 лютого 1992 року, актовий запис № 74 (а.с. 17).

На підставі договору купівлі-продажу Ѕ частини домоволодіння від 29 квітня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Сусловим М.Є., зареєстрованого в реєстрі за № 740, позивачу ОСОБА_2 на праві власності належить Ѕ частина домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с. 29).

Судом 1 інстанції також установлено, що частина земельної ділянки, що знаходиться під в`їздом до гаражу позивачів та входом до подвір`я позивачів у домоволодіння АДРЕСА_1 , належить відповідачу ОСОБА_7 на праві приватної власності.

Земельна ділянка загальною площею 0,0356 га, що розташована на території АДРЕСА_2 , з цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, була виділена ОСОБА_7 у приватну власність на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 від 17 липня 2003 року, виданого на підставі договору дарування земельної ділянки від 26 квітня 2002 року № Д-123 (а.с. 26).

Між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 була досягнута згода щодо продажу ОСОБА_4 належної йому частини земельної ділянки площею 30 кв.м. ОСОБА_2 , що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , про що ОСОБА_4 16 травня 2011 року була складена заява, посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Сусловим М.Є., зареєстрована в реєстрі за № 850 (а.с. 28).

За продаж земельної ділянки площею 30 кв.м. ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти у доларовому еквіваленті у сумі 3000 доларів США, що на день написання розписки складало 24000 грн., про що ОСОБА_4 16 травня 2011 року було написано письмову розписку (а.с. 27).

Вищезазначені обставини були встановлені рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 вересня 2015 року, справа № 204/6824/14-ц рішення набрало законної сили (а.с.65-68).

А тому в розумінні ч.4 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Суд 1 інстанції також встановив, що жодного договору купівлі - продажу земельної ділянки площею 0,0031 га (кадастровий номер НОМЕР_1 ) у встановленій законом формі між сторонами не укладалось, як не укладалось у встановленій законом формі і попереднього договору купівлі-продажу вищевказаної земельної ділянки.

Зокрема виходячи зі змісту ч.1 ст. 651 ЦК України заява ОСОБА_6 про згоду на продаж земельної ділянки, на яку посилаються позивачі не може вважатись попереднім договором купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0031 га кадастровий номер НОМЕР_1 .

Зазначені обставини також були встановлені рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 вересня 2015 року по справі № 204/6824/14-ц та підтверджені у рішенні Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2015 року.

Суд також встановив, що ОСОБА_5 в повному обсязі повернув ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 3000 доларів США, які отримані за розпискою ОСОБА_5 16 травня 2011 року (а.с.79).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд 1 інстанції посилався на те, що позивачами не доведено того, що сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу земельної ділянки, що відбулось повне або часткове виконання договору, а також не доведено що відповідач ухилявся від нотаріального посвідчення договору.

З такими висновками суду погоджується й колегія суддів апеляційного суду, оскільки вони є обґрунтованими, відповідають встановленим обставинам по справі та зроблені з дотриманням норм процесуального права з застосуванням відповідних норм матеріального права.

Так, відповідно до ст. 657 Цивільного кодексу договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до ч.1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір. Сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Аналізуючи зазначені норми матеріального права можна дійти висновку, що основний договір купівлі-продажу нерухомого майна (земельної ділянки) може бути укладено на основі попереднього договору купівлі-продажу.

Враховуючи зазначене, посилання в апеляційні скарзі на те, що судом не встановлені фактичні обставини які існували між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , а саме отримання відповідачем грошових коштів у сумі 3000 доларів США та написання ним заяви про згоду на продаж спірної земельної ділянки не заслуговують на увагу виходячи з наступного.

Грошові кошти на які посилаються апелянти у сумі 3000 доларів США були повернуті ОСОБА_4 шляхом поштового переказу № 0070 від 04.09.2017 р. на суму 89956 грн.08 коп., який ОСОБА_2 отримала особисто 14.11.2017 року, що підтверджується відповіддю Укрпошти за №23-Г-03-144 від 26.12.2017 р. (а.с.79).

Заява ОСОБА_6 від 16.05.2011 року про згоду на продаж спірної земельної ділянки не має ознак попереднього договору, оскільки попередній договір купівлі-продажу об`єкта нерухомості укладається з дотриманням вимог, установлених ст. 635 Цивільного кодексу, а саме попередній договір укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Окрім того, статтею 640 ЦК України передбачено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню є укладеним з дня такого посвідчення.

Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» «…норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін».

01.01.2013р. набрав чинності Закон України № 1878-VI від 11 лютого 2010 року «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України». Вказаним законом була реформована система державної реєстрації прав на нерухомість, внаслідок чого законодавець відмовився від державної реєстрації зобов`язальних договорів, які обумовлюють перехід речових прав на нерухомість, а відтак момент переходу таких прав за договором став пов`язуватись виключно з державною реєстрацією самих речових прав.

Таким чином, у період до 01.01.2013р. договори купівлі-продажу нерухомого майна підлягали нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Таким чином посилання апелянтів на те, що судом 1 інстанції не вірно застосовані положення ч.2 ст. 220 ЦК України, не заслуговують на увагу , оскільки зводяться до тлумачення вказаної норми права на власний розсуд та через призму власних інтересів.

Між тим посилання апелянтів на те, що судом першої інстанції не надано оцінки показанням свідків є такими, що не заслуговують на увагу, адже в розумінні ч.ч. 1,2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доводи апеляційної скарги щодо стягнення з позивачів судових витрат на правничу допомогу не можуть буди підставою для скасування рішення суду, зокрема п.2 ч.1, ч. 8 ст.141 ЦПК України визначено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача у разі відмови у позові. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови,що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

З матеріалів справи вбачається, що адвокатом відповідача до судових дебатів було подано клопотання про розподіл судових витрат, рахунок-фактуру, оригінал квитанції, акт прийому передачі (а.с.157-160).

Таким чином, колегія суддів вважає, що справа розглянута всебічно, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права, правові підстави для його скасування відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст.ст. 263, 264 ЦПК України і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: