П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2019 року місто Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах Прокопчук Л.М. (суддя-доповідач), Самчишиної Н.В., Царюк Л.М., із секретарем судового засідання Гавор В.Б., за участю відповідачки ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в режимі відео конференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 травня 2019 року, ухвалене в приміщенні того ж суду о 15 год. 25 хв. у складі судді Висоцької Г.А., по справі № 473/353/19, провадження № 22-ц/812/1153/19, за позовом органу опіки і піклування Олександрівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області в інтересах малолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору КП «Комунальне некомерційне підприємство Вознесенська багатопрофільна лікарня» Вознесенської міської ради про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на її утримання,

В С Т А Н О В И В :

24 січня 2019 року орган опіки і піклування Олександрівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області звернувся в суд з позовом до відповідачки ОСОБА_1 про відібрання малолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 без позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на її утримання в розмірі 1/3 частини доходів щомісячно, передати дитину органу опіки та піклування Олександрівської селищної ради для подальшого її влаштування.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що згідно рішення виконавчого комітету Олександрівської селищної ради від 16.01.2019 року № 01 у зв`язку з виникненням безпосередньої загрози для життя і здоров`я малолітньої дитини у відповідача було негайно відібрано доньку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та поміщено до лікувального закладу в педіатричне відділення КП «КНП Вознесенська багатопрофільна лікарня» Вознесенської міської ради до вирішення питання її постійного влаштування. Підставою для прийняття такого рішення послугувало те, що при обстеженні умов проживання відповідачки з`ясовано, що вона проживає в будинку співмешканця, санітарно-гігієнічні умови проживання незадовільні, холодно, брудно. Дитина спить разом з матір`ю на одному ліжку, постільна білизна брудна, дитячі речі в мінімальної кількості також брудні, на ліжку сплять дві собаки. Продукти харчування відсутні, стіни в кімнаті цвілі. Свого житла ОСОБА_1 не має, внаслідок чого двічі перебувала в обласному центрі соціально-психологічної допомоги: з 21.04.2017 року по 19.07.2017 року та з 17.01.2018 року по 29.01.2018 року.

У відповідачки є старша дитина, дочка ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно якої вона позбавлена батьківських прав.

Відповідачка раніше відбувала покарання в місцях позбавлення волі. Звільнилась від покарання у 2015 році. З квітня 2017 року протягом місяця перебувала під соціальним супроводом Дорошівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області через складні життєві обставини у зв`язку з відсутністю житла. Потім виїхала за межі села.

Посилаючись на необхідність захисту інтересів малолітньої дитини, позивач просив позов задовольнити (а.с. 1-4).

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 травня 2019 року задоволено частково позов органу опіки і піклування Олександрівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області в інтересах малолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на її утримання.

Відібрано дитину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 без позбавлення її батьківських прав відносно цієї дитини і передано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 під опіку органу опіки і піклування в особі виконавчого комітету Олександрівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області.

Постановлено стягувати з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 аліменти на користь тих осіб, хто буде опікуватися дитиною ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але неменше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 24.01.2019 року і до її повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь держави судовий збір в сумі 1 409 гривень 60 копійок (а.с. 50-51).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить переглянути рішення суду, доньку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 етапувати в ДУ «Миколаївський слідчий ізолятор», де знаходиться зараз відповідачка, щоб знаходитись разом з донькою та відбувати строк покарання в Чернігівській виправній колонії № 44. Крім того, вказувала, що не має родичів та не бажає, щоб дитину помістили до будинку дитини (а.с. 59).

У відзиві на апеляційну скаргу КП «Комунальне некомерційне підприємство Вознесенська багатопрофільна лікарня» Вознесенської міської ради повідомило, що дитина ОСОБА_2 з 16.01.2019 року по 10.07.2019 року перебувала в їх педіатричному відділенні, а з 10.07.2019 року переведена до будинку дитини м. Миколаєва. За час перебування дитини мати двічі її відвідувала в супроводі поліції, ніякої допомоги не надавала, догляд за дитиною здійснювався медичним персоналом відділення (а.с. 79).

Орган опіки та піклування Олександрівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області у відзиві на апеляційну скаргу, зазначає, що рішення суду першої інстанції у повному обсязі відповідає чинному законодавству та забезпечує захист інтересів малолітньої дитини. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 травня 2019 року без змін (а.с. 82-83).

В судовому засіданні апеляційного суду відповідачка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Представник позивача та третьої особи, належно повідомлені про час та місце розгляду справу в судове засідання не з`явились, просили розглянути справу за їх відсутності (а.с.79-80).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідачки, переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів прийшла до такого.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачка ОСОБА_1 є матір`ю малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 5).

Згідно рішення виконавчого комітету Олександрівської селищної ради від 16.01.2019 року №01 у зв`язку з виникненням безпосередньої загрози для життя і здоров`я малолітньої дитини у відповідачки було негайно відібрано доньку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та поміщено до лікувального закладу (а.с. 9).

Відповідно до інформації від 12.03.2019 року головного лікаря КП «Комунальне некомерційне підприємство Вознесенська багатопрофільна лікарня» Вознесенської міської ради малолітня дитина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 16.01.2019 року по теперішній час перебуває в педіатричному відділенні цього закладу. За час перебування дитини мати двічі її відвідувала у супроводі поліції. Ніякої допомоги з боку матері дитина не отримувала. Після обстеження дитини встановлено діагноз: затримка психомовного розвитку з порушенням емоцій та агресивною поведінкою.

В письмовому висновку органу опіки і піклування виконавчого комітету Олександрівської селищної ради зазначається про доцільність відібрання дитини без позбавлення батьківських прав у ОСОБА_1 відносно малолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що в судовому засіданні доведено, що відповідачка ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. При цьому суд послався на довідку лікаря медичного закладу та пояснення представника позивача в судовому засіданні про неявку відповідачки на засідання виконавчого комітету, де вирішувалось питання про відібрання дитини та не оспорювалось відповідачкою.

Але з висновками суду погодитись не можна.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. ст. 43, 49 ЦПК України, позивач самостійно визначає предмет й підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову.

При цьому цивільно-процесуальний закон не вимагає від позивача визначення норми матеріального права, яка підлягає застосуванню (ст. 175 ЦПК України).

Відповідно до частини п`ятої цієї процесуальної норми позивач зобов`язаний викласти в позовній заяві обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, зазначити докази, що підтверджують вказані обставини.

Аналогічні положення містяться й у роз`ясненнях, викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року N 5 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду". Крім того у цьому пункті названої постанови Пленуму ВСУ зазначено, що предмет позову - це те, що конкретно вимагає позивач, а підставу позову - це те, чим він обґрунтовує свої вимоги.

Зі справи вбачається, що позов заявлено з тих підстав, що залишення дитини з матір`ю є небезпечним для життя і здоров`я дитини. Саме з цих підстав малолітня донька відповідачки була відібрана у останньої на підставі рішення виконавчого комітету Олександрівської селищної ради від 16.01.2019 року № 01 (а.с. 9).

Позов не містить обґрунтування того, що відповідачка ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини і відповідно належні та допустимі докази з цього приводу позивачем не надані.

В п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Неявка відповідачки на засідання виконавчого комітету, де вирішувалось питання про відібрання дитини, та не оспорювання ухваленого рішення відповідачкою не може бути само по собі розцінено як ухилення від виховання дитини. Такі дії за відсутності інших даних щодо поведінки відповідачки щодо дитини не можуть бути підставою для відібрання дитини.

Як пояснила в судовому засіданні апеляційного суду відповідачка її перебування у будинку співмешканця було тимчасовим, постійно у нього вона не проживала, оскільки за договором найму знімала інше житло. Цим пояснюється відсутність меблів, одежі та іншого, що необхідно для дитини, про що зазначено в акті від 16.01.2019 року (а.с.8).

Відповідачка також пояснила, що вона перебувала під соціальним супроводом, соціальні працівники приходили та перевіряли умови її життя, надавали необхідну допомогу, вона отримувала щомісячні платежі, які їй сплачувались органами держави: як одинока матір, малозабезпечена сім`я, допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років. Якби вона як отримувач допомоги не забезпечувала належні умов для повноцінного утримання та виховання дитини, вона б була позбавлена права на їх отримання.

Наведені пояснення відповідачки не спростовані.

Щодо наведених в позові підстав позову слід зазначити таке.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей, захищає права сім`ї, сприяє розвитку системи послуг з підтримки сімей з дітьми та мережі дитячих закладів.

Позбавлення батьківських прав або відібрання дитини у батьків без позбавлення їх цих прав не звільняє батьків від обов`язку утримувати дітей (стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства).

Щодо батьків, які не виконують свої батьківські обов`язки належним чином, законодавством України, крім позбавлення батьківських прав, передбачено застосування такого заходу, як відібрання дитини у батьків (або одного з них) без позбавлення їх батьківських прав.

Відповідно до частини першої статті 170 Сімейного кодексу України (далі - СК України) відібрання дитини від батьків, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2 - 5 частини першої статті 164 СК України, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання, здійснюється виключно на підставі рішення суду.

У п. п. 2 - 5 ч. 1 ст. 164 СК України зазначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва.

У разі постановлення судом рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їхнім бажанням або органові опіки та піклування. Оскільки названі у абзаці 2 частини 1 статті 170 СК фізичні особи є кровними родичами дитини, передача дитини їм забезпечує право дитини на проживання в сім`ї, передбачене статтею 4 СК України.

Необхідною умовою передачі дитини другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам є їхня згода на це, яка надається у письмовій формі. І тільки в разі відсутності у дитини будь-яких родичів або неможливості передачі дитини жодній з вказаних фізичних осіб дитина передається органу опіки та піклування, який зобов`язаний забезпечити її тимчасове влаштування, вирішити питання про встановлення опіки чи піклування над нею та вживати заходів щодо захисту її особистих та майнових прав.

У виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров`я дитини, рішення про негайне відібрання дитини від батьків має право постановити орган опіки та піклування (частина 2 статті 170 СК).

Виняткові обставини при цьому можуть полягати у загостренні хвороби батьків, наявності у дитини тяжких тілесних ушкоджень, крайньому виснаженні дитини внаслідок недостатнього харчування чи виснажливої праці тощо. У вказаних випадках дитина потребує негайної медичної допомоги в умовах стаціонару.

Правовий сенс відібрання дитини у батьків за статтею 170 СК України полягає в екстреності прийняття рішення на захист дитини, коли зволікання може призвести до смерті дитини, тяжкої хвороби чи каліцтва.

З листа «Комунального некомерційного підприємства Вознесенська багатопрофільна лікарня» Вознесенської міської ради від 12.03.2019 року вбачається, що малолітня дитина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 16.01.2019 року по теперішній час перебуває в педіатричному відділенні цього закладу. Після обстеження дитини встановлено діагноз: затримка психомовного розвитку з порушенням емоцій та агресивною поведінкою.

Зазначений лист не містить будь-яких даних про те, що дитина на час поміщення її до лікарні перебувала в стані, що загрожував її життю чи здоров`ю. Що є причиною вказаної у листі патології, даних про це немає, в той час як загальновідомо, що причиною такого стану дитини може бути як внутріутробний розвиток, так і фактори, які з`явились після народження дитини.

Відповідно до частини сьомої статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частиною другою статті 1 Конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року, ратифікованої Законом України від 03 серпня 2006 року N 69-V, предметом цієї Конвенції є - у найвищих інтересах дітей - підтримка їхніх прав, надання дітям процесуальних прав та сприяння здійсненню ними цих прав шляхом забезпечення становища, при якому діти особисто або через інших осіб чи органи поінформовані та допущені до участі в розгляді судовим органом справ, що їх стосуються.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (стаття 8 Закону України "Про охорону дитинства").

Відповідно до частини першої статті 10 Закону України "Про охорону дитинства" кожній дитині гарантується право на свободу, особисту недоторканність та захист гідності.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ у справі "Мамчур проти України", N 10383/09, § 100, від 16 липня 2015 року).

Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При ухваленні рішення про відібрання дитини від батьків може виникнути необхідність врахування низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (рішення ЄСПЛ у справі "Савіни проти України", N 39948/06, § 50, від 18 грудня 2008 року).

З матеріалів справи не вбачається доведеність існування небезпеки для дитини на час її відібрання, тому суд першої інстанції прийшов до необґрунтованого висновку про задоволення позову.

Крім того, маючи дані про те, що у дитини відповідачки є кровний родич - доросла сестра, суд не з`ясував, чи не бажає вона забрати малолітню ОСОБА_2 до себе на певний час.

За такого рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права слід відповідно до положень п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову частково задовольнивши апеляційну скаргу.

Вимога скарги щодо етапування малолітньої дитини до Державної установи «Миколаївський слідчий ізолятор», де тимчасово у зв`язку з винесенням вироку про позбавлення волі, винесеним Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області 22 травня 2019 року за скоєння злочину, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України, де перебуває відповідачка, не може бути задоволена, оскільки виходить за межі повноважень суду цивільної юрисдикції.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 травня 2019 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову виконавчого комітету Олександрівської селищної ради Вознесенського району Миколаївській області, як органу опіки та піклування, в інтересах малолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа КП «КНП Вознесенська багатопрофільна лікарня», про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на її утримання.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. Може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Прокопчук

Суддя Н.В. Самчишина

Суддя Л.М. Царюк

Повний текст судового рішення складено 24 липня 2019 року