РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2019 року

м. Рівне

Справа № 564/287/19

Провадження № 22-ц/4815/977/19

Рівненський апеляційний суд в складі:

головуючого Ковальчук Н. М,

суддів : Боймиструка С. В., Гордійчук С. О.,

секретар судового засідання: Ковальчук Л. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - публічне акціонерне товариство «Ідея Банк»;

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргуОСОБА_1 на рішення Костопільського районного суду від 20 березня 2019 року у складі судді Цвіркуна О. С., ухвалене в м. Костопіль, повний текст складено 26 березня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

Рішення Костопільського районного суду від 20 березня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживача шляхом визнання недійсним та скасування окремих умов кредитного договору №Z62.00208.003688332 від 21 лютого 2018 року, укладеного з публічним акціонерним товариством "Ідея Банк" в частині встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості та права змінювати процентну ставку в односторонньому порядку відмовлено.

Рішення суду першої інстанції вмотивовано тим, що спірний кредитний договір підписано сторонами між якими досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, сторони при підписанні мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, позивачка виконувала умови цього договору, договір містить повну інформацію щодо умов кредитування з якою вона була обізнана та проінформована. Щодо пункту 1.10 кредитного договору, згідно якого за обслу¬говування кредиту ОСОБА_1 сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомі¬сячно в терміни та розмірах, визначених згідно Графіку щомісячних платежів, то такий пунк договору не суперечить ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування».

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення місцевого суду є таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного з`ясування фактичних обставин справи. Суд у своєму висновку зазначив, що положення пунктів 1.10, 1.3, 1.4, 1.6 кредитного договору № Z62.00208.003688332 від 21 лютого 2018 року якими встановлено плату за обслуговування кре¬дитної заборгованості, визначення процентної ставки з урахуванням Маржі Банку та право банку змінювати процентну ставку в односторонньому порядку не суперечать діючому законодавству та не по¬рушують її права, як споживача. Суд не врахував, що спірний кредитний договір містить умови, які є несправедливими в цілому, суперечать принципу сумлінності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обовязків на погіршення становища позичальника, як споживача фінансових послуг. Суд невірно трактував та застосував п.4 ч. 1 ст. 1, п.2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», не врахував що на споживчий кредит поширюється дія є Закону України «Про захист прав споживачів», згідно положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 18 якого продавець(виконавець робіт) не повинен включати в договори із споживачем умови, які є несправедливими. Вста¬новлення у кредитному договорі плати за обслуговування кредитної заборгованості та прав банку змінювати процентну ставку в односторонньому порядку суперечить Закону України «Про захист прав споживачів», а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

В поданому на апеляційну скаргу відзиві ПАТ «Ідея банк» вважає рішення місцевого суду законним та обґрунтованим, просить залишити його без зміни, а апеляційну скаргу без задоволення.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено: 21 лютого 2018 року між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № Z62.00208.003688322 за яким позичальнику було надано кредит у сумі 35421 гривню строком на 36 місяців. Позичальник зобов`язувався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом за змінюваною процентною ставкою в розмірі, що визначається як змінна частина ставки, збільшена на 5,5% (Маржу Банку). На день укладення Договору змінна частина ставки, визначена за Рішенням Правління Банку, становить 9,5%, що разом з Маржею Банку складає змінювану процентну ставку в розмірі 15% (далі кредитний Договір).

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 просила визнати недійсними та скасувати пункти 1.3, 1.4, 1.6, 1.10 кредитного Договору, як такі, що містять несправедливі умови.

Згідно п.1.3. кредитного Договору за користування кредитом Позичальник сплачує річну змінювану процентну ставку в розмірі, що визначається як змінна частина ставки, збільшена на 5,5% (Маржу Банку).

За пунктом 1.4. кредитного Договору на день укладення Договору змінна частина ставки, визначена за Рішенням Правління Банку, становить 9,5%, що разом з Маржею банку складає змінювану процентну ставку в розмірі 15%.

Відповідно до пункту 1.6. кредитного Договору, Банк може у будь-який момент за Рішенням Правління Банку визначити змінну частину процентної ставки нижчу ніж ставка, яка розрахована відповідно до п.1.5.Договору на основі зміни ключових ринкових показників.

Згідно пункту 1.10 кредитного Договору за обслу¬говування кредиту Банку, що включає в себе: надання інформації по рахункам Позичальника з використанням телефонних каналів звязку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в Контакт-центрі, шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим Договором, щодо зарахування платежу в пога¬шення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку Позичальника із використанням засобів електронного звязку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти По¬зичальника; опрацювання запитів Позичальника, що направлені банку Позичальником із викорис¬танням різних каналів зв`язку, тощо Позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомі¬сячно в терміни та розмірах, визначених згідно Графіку щомісячних платежів за кредитними договором

За положеннями пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині третій статті 203 ЦК України закріплено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною другою статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до частин першої, третьої, четвертої статті 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. В разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

Як видно з умов пунктів 1.3, 1.4, 1.6 кредитного Договору, які позивачка просить визнати недійсними, сторони договору прийшли згоди про застосування змінюваної процентної ставки. Вказані умови договору дають кредитору самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, право збільшувати та зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, передбачену договором.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував положення ст. 18 Закону України «Про захист права споживача» та ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» в частині відмови про визнання недійсним п. 1.10 кредитного Договору є безпідставними і не спростовують висновків оскаржуваного рішення.

Згідно ст. 18 Закону України «Про захист права споживача» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

За умовами кредитного Договору та додатку № 1 до нього, який містить таблицю обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, позичальник, окрім погашення суми кредиту та процентів за користування ним, має щомісячно сплачувати на користь кредитора плату за обслуговування кредитної заборгованості.

Як вбачається із змісту позовної заяви, позивачка, порушення прав споживача пов`язувала із тим, що встановлена договором умова про плату споживачем за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемною, оскільки суперечить абзацу 3 ч.4 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" де встановлена заборона встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону.

Із набуттям чинності у його прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про споживче кредитування" у ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" внесені зміни, редакція якої станом на час укладання оспорюваної позивачем частини договору, встановлює, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування".

Законом України "Про споживче кредитування" № 1734-VIII від 15.11.2016р., який введений у дію із 10.06.2017р., врегульовані відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживача під час надання послуг споживчого кредитування.

За визначенням п.4 ст.1 цього Закону, загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі та додаткові і супутні послуги кредитодавця для отримання обслуговування і повернення кредиту.

До загальних витрат за кредитом, згідно абзацу другого ч.2 ст.8 Закону №1734-VIII від 15.11.2016р., включаються, зокрема платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговування та поверненням кредиту, розраховані на дату укладання договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладання договору про споживчий кредит.

Статтею 9 Закону № 1734-VIII від 15.11.2016р. на кредитодавця покладений обов`язок інформування споживача до укладання договору про споживчий кредит, зокрема шляхом розміщення на офіційному сайті необхідну інформацію для отримання кредиту а також надання спеціальної інформації за окремою формою, паспорт споживчого кредиту.

Умовами спірного п. 1.10 кредитного Договору обумовлено надання інформації про конкретні дані кредитодавця щодо послуги із обслуговування кредитної заборгованості на виконання яких передбачена сплата комісії, включає в себе моніторинг заборгованості, під яким розуміється електронне інформування (нагадування) про здійснення щомісячних платежів по кредиту та процентах, інформування клієнта про виникнення простроченої заборгованості, консультування клієнта, у тому числі документальне щодо погашення заборгованості, своєчасності сплати платежів, тощо.

За викладених обставин справи суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ОСОБА_1 була належним чином проінформована щодо умов споживчого кредитування, добровільно погодила змінну процентну ставку за користування кредитними коштами, а також погодила плату за надання їй спеціальної додаткової інформації за окремою формою, окрім розміщеної на сайті, що не суперечать приписам Закону України "Про споживче кредитування" та ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів".

Відповідно до частини першоїстатті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення.

Оскільки судом не встановлено підстав, для визнання недійсним оспорюваних положень кредитного Договору, суд апеляційної інстанції вважає висновок суду першої інстанції про безпідставніст позовних вимог законним.

Норми процесуального права передбачають, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б заслуговували на увагу і спростовували висновки суду, особа, що звернулась із апеляційною скаргою, суду не надала.

З огляду на обставини справи та вимоги процесуального закону, оскаржуване судове рішення суду першої інстанції є законним, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Костопільського районного суду від 20 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 липня 2019 року.

Головуючий суддя підпис Ковальчук Н.М.

Судді: підпис Боймиструк С.В.

підпис Гордійчук С. О.

Копія вірна: суддя-доповідач Ковальчук Н.М.