Справа № 301/2026/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

08 липня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ГОТРИ Т.Ю., МАЦУНИЧА М.В.

при секретарі МИКУЛЯК Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 301/2026/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Іршавська міська рада Закарпатської області та державний реєстратор Калинич Іван Васильович, про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на нерухоме майно, за апеляційною ОСОБА_1 на рішення Іршавського районного суду від 13 грудня 2018 року, повний текст якого складено 22 грудня 2018 року, головуюча суддя Даруда І.А., -

встановив:

25.09.2018 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності мотивуючи наступним. Сторони з 18.02.1981 перебували в шлюбі, що його було розірвано рішенням Іршавського районного суду від 26.08.2016, яке набрало законної сили 14.09.2016. Питання поділу майна під час розірвання шлюбу не вирішувалося. За період перебування в шлюбі сторони у 80-х роках минулого століття побудували будинок АДРЕСА_1 , де проживала сім`я.

Нещодавно позивач довідався, що державний реєстратор Калинич І.В. на підставі технічного паспорта № 15/18 на будинок, виданого 19.03.2018, та довідки від 16.03.2018 № 02-30/908, виданої Іршавською міською радою, зареєстрував за ОСОБА_2 право власності на вказаний житловий будинок.

Реєстрація права власності на будинок за відповідачем порушує майнові права позивача, оскільки набуте у шлюбі майно належить кожному з подружжя у рівних частках (ст. 22 КШС України, ст.ст. 60, 68 СК України, інші норми закону). Забудовником виступав позивач, на час припинення шлюбу будинок не був уведений в експлуатацію, право власності на нього не було зареєстроване, що, втім, не давало відповідачу права оформити будинок одноосібно на себе. Припинення шлюбу не припиняє права власності подружжя на набуте в шлюбі майно.

Відтак, незаконною є й державна реєстрація права власності ОСОБА_2 на будинок. На час пред`явлення позову позивач не має можливості встановити дійсну вартість спірного будинку.

Посилаючись на ці обставини, позивач ОСОБА_1 просила визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) права власності на будинок із надвірними спорудами, розташований в АДРЕСА_1 , здійснену 19.03.2018, та покласти на відповідача судові витрати.

23.10.2018 ОСОБА_2 пред`явив зустрічний позов до ОСОБА_1 про визнання права власності на нерухоме майно. Зазначав, що будинок АДРЕСА_1 був побудований сторонами під час шлюбу, тому він не заперечує права власності ОСОБА_1 на 1/2 частину будинку. Однак, пред`являє цей позов не бажаючи, щоб у майбутньому виник спір між співвласниками щодо будинку.

Посилаючись на положення ст.ст. 355, 357 ЦК України, ст.ст. 60, 63, 68-70 СК України, на набуття сторонами будинку у спільну сумісну власність та на відсутність будь-якої домовленості між ними щодо відступу від рівності часток у праві власності на будинок, позивач ОСОБА_2 просив визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого в АДРЕСА_1 .

Ухвалою Іршавського районного суду від 25.10.2018 зустрічний позов об`єднаний в одне провадження з первісним позовом.

Рішенням Іршавського районного суду від 13.12.2018:

первісний позов задоволено частково, визнано незаконною державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на житловий будинок із надвірними спорудами, розташований в АДРЕСА_1 , здійснену 19.03.2018, скасовано запис про проведену державну реєстрацію права власності № 25360353 від 19.03.2018 за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на житловий будинок із надвірними спорудами, розташований в АДРЕСА_1 ;

зустрічний позов задоволено, визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого в АДРЕСА_1 .

Задовольняючи частково первісний позов та задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції виходив із факту набуття подружжям ОСОБА_3 спірного будинку під час шлюбу в спільну сумісну власність, з презумпції рівності їх часток у праві власності в разі поділу майна, а відтак, з неправомірності державної реєстрації права власності на будинок у цілому за ОСОБА_2 , необхідності скасування державної реєстрації та запису про неї та з обґрунтованості вимоги ОСОБА_2 про визнання за ним права власності на 1/2 частину будинку, інша половина якого належить ОСОБА_1 .

Із рішенням суду в частині задоволення зустрічного позову не погодилася позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 , ставить в апеляції, поданій від її імені та в її інтересах адвокатом Маргітою В.В., питання про скасування рішення суду в оскарженій частині та про відмову в зустрічному позові. Доводи скарги зводяться до таких.

Зустрічний позов був поданий з порушенням встановленого законом строку, який поновленню не підлягає, тому його належало повернути ухвалою суду позивачу на підставі ст. 193 ч. 2, ст. 194 ч. 3 ЦПК України.

Ухвалою суду першої інстанції від 27.11.2018 було відмовлено в клопотанні сторони про повернення зустрічного позову позивачеві, тому заперечення щодо цієї ухвали, яка є незаконною та необґрунтованою, включаються до апеляційної скарги на рішення суду (ст. 353 ч. 2 ЦПК України).

Крім того, зустрічний позов оформлений із порушенням вимог ст.ст. 175, 177 ЦПК України: не містить повного переліку учасників справи та не містить ціни позову, тож не сплачений належним чином і судовий збір.

Такі обставини тягнуть залишення позову без розгляду (ст. 257 ч. 1 п. 8 ЦПК України).

Ухвалою суду першої інстанції від 06.12.2018 було відмовлено в клопотанні сторони про залишення зустрічного позову без розгляду, ця ухвала теж є незаконною та необґрунтованою.

Зустрічний позов приймається до розгляду з первісним тоді, коли відповідні вимоги є взаємопов`язаними і спільний їх розгляд є доцільним. У даному випадку ОСОБА_2 пред`явив вимогу фактично про поділ майна, при цьому, в разі її задоволення залишається невизначеною доля іншої половини будинку.

Вимоги за первісним і зустрічним позовами не є взаємопов`язаними і їх спільний розгляд не був доцільним, оскільки вони стосуються різних правовідносин. До того ж, зважаючи на реєстрацію права власності на весь будинок за ОСОБА_2 , за його вимогами не могла бути відповідачем ОСОБА_1 . Тому вимоги зустрічного позову є передчасними.

Суд, задовольнивши зустрічний позов, фактично здійснив виділ частки в незареєстрованому майні на користь одного із співвласників, а не поділив майно.

Відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 рішення суду не оскаржує, у відзиві на апеляцію вказує на її необґрунтованість, просить скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Зазначає, що ЦПК України не забороняє поновлення строку на подання зустрічної позовної заяви, а судовий збір з неї був сплачений виходячи з ціни позову у 60000,00 грн. Протилежна сторона не довела, що вартість будинку є більшою.

Заслухавши доповідь судді, пояснення: представника позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 адвоката Маргіти В.В., який апеляцію підтримав, відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4 і. та його представника адвоката Микити М.Ф., які скаргу не визнали, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, суд приходить до такого.

Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах підстав і предмета позову, доводів і вимог апеляційної скарги, не дає оцінки рішенню суду в неоскарженій частині та бере до уваги відповідні пов`язані факти і обставини остільки, оскільки це необхідно для розгляду апеляції (ст. 367 ч.ч. 1, 6 ЦПК України).

Встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували в шлюбі з 18.02.1981, шлюб був розірваний рішенням Іршавського районного суду від 06.08.2006, яке набрало законної сили 14.09.2016 (а.с. 16, 77).

28.10.1987 Виконавчий комітет Іршавської міської ради народних депутатів прийняв рішення № 189, яким надав ОСОБА_1 земельну ділянку площею 500 кв. м по АДРЕСА_1 для будівництва житлового будинку (а.с. 70). У подальшому Іршавський міськвиконком за договором, посвідченим нотаріально 09.03.1988, надав ОСОБА_1 у безстрокове користування вищевказану земельну ділянку, на ім`я ОСОБА_1 у 1988 році був виготовлений будівельний паспорт на забудову зазначеної земельної ділянки (а.с. 66-69, 71-73).

Після розірвання шлюбу на ім`я ОСОБА_2 був 19.03.2018 виготовлений технічний паспорт на будинок АДРЕСА_1 , а 19.03.2018 на підставі цього технічного паспорта і довідки Іршавської міської ради об`єднаної територіальної громади від 16.03.2018 № 02-30/908 державним реєстратором Іршавської міської ради Калиничем І.В. було зареєстровано право власності ОСОБА_2 на вищевказаний житловий будинок у цілому (номер запису про право власності 25360353) (а.с. 9, 11-15).

За приписами закону, чинного як на час перебування сторін у шлюбі, оформлення прав на земельну ділянку, її забудову, так і на час припинення шлюбу та на час державної реєстрації права власності на будинок, майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності; кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном, якщо не погоджено інше; подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (доходу); правомірність набуття подружжям права власності на майно презюмується, відповідні права підлягають захисту, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні (ст. 41 Конституції України, ст.ст. 4, 6, 86, 112 ЦК Української РСР (1963 р.), ст.ст. 2, 16, 48, 55 Закону України «Про власність», ст. 22 КШС України, ст.ст. 11, 15, 16, 316, 321, 328, ст. 368 ч. 3, ст. 369, Глава 29 ЦК України (2003 р.), ст.ст. 60, 63 СК України).

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу; за загальним правилом, у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними; у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ст.ст. 28, 29 КШС України, ст. 372 ЦК України (2003 р.), ст.ст. 68, 69, 70 СК України).

З матеріалів справи випливає, що житловий будинок АДРЕСА_1 був зведений фактично під час перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в шлюбі і як такий відповідно до прямої вказівки закону охоплюється поняттям спільної сумісної власності подружжя в разі оформлення відповідних прав на нього, із презумпцією рівності часток кожного з подружжя (колишнього подружжя) у праві власності, на що реєстрація права власності на будинок за одним із колишнього подружжя (за ОСОБА_2 ) не впливає. У справі немає доказів інших, окрім як визначених законом, умов набуття сторонами права власності на це майно, відмови ОСОБА_1 від свого права тощо.

Ці обставини визнаються сторонами та підтверджуються їх правовими позиціями в справі, висловленими як письмово (а.с. 3-6, 40, 42-43 та ін.), так і усно. Під час апеляційного розгляду справи сторони чітко підтвердили, що спірний житловий будинок був збудований фактично під час шлюбу, належить сторонам спільно, їх частки у праві власності на будинок є рівними, іншої домовленості між ними немає, ОСОБА_2 вважає, що за ним підлягає реєстрації право власності на 1/2 ідеальну частку у будинку, рівно як не заперечує й проти державної реєстрації за ОСОБА_1 права власності на іншу 1/2 ідеальну частку в будинку.

Тобто, відповідно до з`ясованого в процесі, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на час розгляду справи судами у дійсності немає спору про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , це право взаємно визнається, а первісний позов був зумовлений порушенням свого часу права іншим співвласником через відповідну державну реєстрацію права, зустрічний позов мав на меті розв`язання питання про оформлення прав на будинок задля уникнення спору з цього приводу в майбутньому. Водночас враховуючи стосунки між сторонами, що склалися, вони не знаходять можливості врегулювати питання оформлення своїх прав на будинок шляхом укладення мирової угоди в суді чи угодою в позасудовому порядку, хоча апеляційний суд виконуючи обов`язок сприяти сторонам у врегулюванні спору роз`яснював відповідні обставини та надавав час для врегулювання (ст. 12 ч. 5, ст. 214 ч. 2, інші норми ЦПК України).

Саме ці обставини щодо набуття права власності на спірне майно та взаємного визнання сторонами прав у рівних частках на це майно є визначальними в справі. Апеляційна скарга не містить доводів по суті спору, які б спростовували вищенаведене.

Стосовно посилання апелянта на порушення норм процесуального права та інших доводів апеляції колегія суддів зауважує таке.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави; суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ч.ч. 1, 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів; відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною (ст. 4 ч.ч. 1, 3, ст. 5 ч.ч. 1, 2 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором; у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ч.ч. 1, 2 ЦПК України).

Отже, кожна особа вправі вимагати захисту судовим порядком свого порушеного цивільного права або законного цивільного інтересу, вправі ставити питання про ефективний захист права чи інтересу, а метою судочинства є розв`язання спору відповідно до закону, заявлених вимог з урахуванням особливостей предмета спору та виходячи з необхідності забезпечити правову визначеність за результатом розв`язання спору.

Міркування апелянта про те, що вимоги за первісним і зустрічним позовами не є взаємопов`язаними, їх спільний розгляд не був доцільним, оскільки вони стосуються різних правовідносин, а зважаючи на реєстрацію права власності на весь будинок за ОСОБА_2 , за його вимогами не могла бути відповідачем ОСОБА_1 і вимоги зустрічного позову є передчасними, необґрунтовані.

Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову (ст. 193 ч. 2 ЦПК України).

У справі, що розглядається, вимоги первісного та зустрічного позову взаємопов`язані, виникли з одних правовідносин і спільний їх розгляд є доцільним, позаяк спір був ініційований ОСОБА_1 на захист її права власності на будинок, що було порушене співвласником ОСОБА_2 , а ОСОБА_2 , у свою чергу, поставив питання про визнання права власності на належну йому ідеальну частку в будинку. Спір виник з правовідносин щодо права власності колишнього подружжя на набуте в шлюбі майно, стосується одного майнового об`єкта і прав на нього, а рішення суду за обома позовами врегульовує відповідні майнові права і стосунки сторін.

Сторонами у справах позовного провадження є позивач - особа, яка вважає, що її право порушене і яка пред`явила вимогу про захист порушеного права, і відповідач - особа, яку відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу визначає позивач і яка, виходячи із заявленої тим правової позиції, порушує (не визнає, оспорює, заперечує) його право та має відповідати за позовом (ст. 42 ч. 1, ст.ст. 48, 51 ЦПК України).

ОСОБА_1 є належним відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 , оскільки є співвласником майна, про права сторін на яке йдеться, і, крім того, є позивачем за первісними вимогами до ОСОБА_2 про скасування державної реєстрації за ним права власності на будинок, тобто, заперечила проти оформлення за ним права власності на будинок. Зустрічний позов пред`являється відповідачем за первісним позовом до позивача за первісним позовом. Якщо в контексті справи йдеться про наявність чи відсутність у сторін прав на майно з урахуванням моменту їх державної реєстрації, то відсутність такої реєстрації теж не є перешкодою для звернення по судовий захист особи, яка має законний майновий інтерес щодо відповідного майна, прав на нього, має на меті оформити права на майно, що набувається із законних підстав, тощо.

Твердження в апеляційній скарзі про те, що в разі задоволення вимоги зустрічного позову залишається невизначеною доля іншої половини будинку теж не може бути враховане. Рішенням суду встановлено та визнається сторонами, що право власності на спірний будинок набуте сторонами під час шлюбу за правилами спільної сумісної власності і їх частки в цьому праві в разі поділу майна є рівними. З реєстрацією права власності одного зі співвласників на ідеальну частку в будинку право іншого співвласника на належну йому ідеальну частку в будинку не припиняється. Тож доля іншої 1/2 ідеальної частки у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 є визначеною, така належить співвласнику ОСОБА_1 .

Пред`являючи зустрічний позов, ОСОБА_2 міг ставити і поставив питання саме і лише про визнання права власності на належну йому частку в будинку, він не мав правових підстав втручатися у права і повноваження іншого власника шляхом пред`явлення вимоги про визнання за тим права власності на відповідну частку у будинку, не міг вимагати визнання за іншим співвласником цього права. Вимогою про визнання права власності на свою частку в будинку ОСОБА_2 визнав і підтвердив належність іншої частки в такому праві іншому співвласнику.

Ухвалою судді Іршавського районного суду від 27.09.2018 було відкрито провадження в справі за первісним позовом, строк для подання відзиву був встановлений до 15.10.2018 (а.с. 19). У квитанції про доставлення рекомендованого поштового відправлення, яким ОСОБА_2 була направлена копія зазначеної ухвали, матеріали позову та судова повістка, проставлено відмітку про вручення кореспонденції адресату «1.09.2018», водночас із відбитка поштового штемпеля випливає, що до суду квитанція повернулася 02.10.2018 (а.с. 33). Тож дата вручення документів ОСОБА_2 , вказана в квитанції, не відповідає реальним обставинам.

23.10.2018 від ОСОБА_2 надійшли одночасно відзив на первісний позов ОСОБА_1 і зустрічний позов до неї, який був оплачений судовим збором у сумі 704,80 грн (а.с. 40-44). Отже, зустрічний позов був пред`явлений одночасно з поданням до суду відзиву на первісний позов, проте, не у визначений для подання відзиву строк.

Ухвалою судді Іршавського районного суду від 25.10.2018 вимоги за первісним і зустрічним позовами були об`єднані в одне провадження (а.с. 48-49). У судовому засіданні 08.11.2018 сторона позивача за первісним позовом отримала копію зустрічного позову (а.с. 86-87, 90-92). У відзиві на зустрічний позов представник ОСОБА_5 вказав, зокрема, на невідповідність, на його думку, зустрічної позовної заяви вимогам ст. 177 ЦПК України щодо форми заяви та належної оплати її судовим збором, а також на невідповідність заяви вимогам ст. 193 ч. 2 ЦПК України (непов`язаність зустрічного позову з первісним) (а.с. 90-92).

ОСОБА_2 у відповіді на зазначений відзив навів своє обґрунтування щодо відповідності заяви встановленій законом формі, надання копії заяви для ОСОБА_1 , сплати судового збору з ціни позову у 60000,00 грн, яка не була спростована протилежною стороною, пов`язаності позовів (а.с. 97-98).

У клопотанні від 27.11.2018 представник ОСОБА_5 просив повернути зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 , оскільки її подано не в строк, установлений для подання відзиву (ст. 193 ч. 1, ст. 194 ч. 3 ЦПК України) (а.с. 103-104).

Ухвалою Іршавського районного суду від 27.11.2018 у клопотанні про повернення зустрічної позовної заяви відмовлено, оскільки ЦПК України не передбачає таку можливість після відкриття провадження, об`єднання зустрічного позову в одне провадження з первісним та призначення до підготовчого судового засідання (а.с. 108).

У судовому засіданні 06.12.2018 представник ОСОБА_5 заявив клопотання про залишення зустрічного позову без руху через невідповідність заяви вимогам ст.ст. 175, 177 ЦПК України: відсутність вказівки на ціну позову (а.с. 119-121).

Ухвалою Іршавського районного суду від 06.12.2018 у клопотанні про залишення зустрічного позову без руху відмовлено, оскільки така відповідає вимогам, установленим ст.ст. 175, 177 ЦПК України, і, крім того, предметом спору є визнання права власності на ідеальну частку в майні без визначення її вартості (а.с. 127-128).

Підготовче провадження в справі було закрито ухвалою Іршавського районного суду від 06.12.2018 (а.с. 129-130).

Виходячи з наведеного, слід констатувати, що зустрічний позов був поданий з певним перевищенням строку, встановленого судом для подання відзиву на первісний позов, однак був поданий одночасно з цим відзивом. Провадження за зустрічним позовом було судом відкрито, вимоги за первісним і зустрічним позовами були об`єднані в одне провадження і були вирішені по суті.

Стосовно визначення ціни зустрічного позову та сплати судового збору, то в заяві ціна позову не була вказана, проте, судовий збір з неї був сплачений. Позивач за зустрічним позовом не ставив питання про поділ будинку в натурі (коли, власне, вирішуються питання про взаєморозрахунки між співвласниками з огляду на частки, компенсації тощо) і ефективним способом захисту свого права вважав наразі визначення ідеальної частки у праві власності на будинок та визнання права власності на неї, що не суперечить закону та суті спірних правовідносин. Позивач за первісним позовом ставлячи питання про скасування державної реєстрації права власності за відповідачем, а, отже, про позбавлення його права власності на майно, у свою чергу теж не вказав ціни позову і не визначав вартість майна, про яке йдеться. Обидві сторони сплатили зі своїх позовів однаковий судовий збір (по 704,80 грн (а.с. 2, 44)), тож виходили з однакових умов у частині ціни позову. Під час апеляційного розгляду справи суд, беручи до уваги доводи апеляції, роз`яснював право ставити питання про визначення ціни позовів у разі спору з цього приводу шляхом проведення відповідної судової експертизи, проте, сторона апелянта такого клопотання не заявила, рівно як не просила про це й інша сторона.

Суд першої інстанції правильно застосував у спорі вищенаведені та інші норми матеріального права, взяв до уваги, що позивач за зустрічним позовом не позбавлений права просити про визначення його ідеальної частки у праві власності на будинок. Суд обґрунтовано виходив із взаємопов`язаності вимог первісного та зустрічного позовів, з необхідності їх спільного розгляду, результат якого врегульовує майнові відносини між сторонами в межах поставлених ними питань та з урахуванням реалізації ними цивільних і процесуальних прав і виконання відповідних обов`язків. Визнання права власності ОСОБА_2 на 1/2 ідеальну частку в спірному будинку узгоджується із законом, відповідає обставинам справи та не порушує майнових прав ОСОБА_1 як співвласника іншої 1/2 ідеальної частки у праві власності на будинок.

Вирішення первісного та зустрічного позовів в одному провадженні є правильним по суті, тому певні процесуальні недоліки щодо руху зустрічної позовної заяви не впливають на законність і обґрунтованість рішення суду в оскарженій частині, не призвели до неправильного вирішення справи та не є обов`язковими підставами для скасування рішення суду. Таке вирішення справи не потягло порушення процесуальних прав ОСОБА_1 , яка мала можливість захищатися від зустрічного позову та повною мірою нею скористалася. Понад те, зважаючи на розв`язання спору по суті, закінчення провадження в справі, подальше провадження в ній, вчинення процесуальних дій судом першої інстанції за наслідками вирішення апеляції щодо процесуальних ухвал, які не є визначальними в справі, в якій між співвласники фактично немає спору щодо обсягу їх права власності на будинок, не є процесуально можливим.

Відтак, результат вирішення справи відповідає вимогам щодо правової визначеності, доводи апеляції не спростовують правильності по суті та справедливості рішення суду в оскарженій частині, тому на підставі ст. 375 ЦПК України скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 1, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Іршавського районного суду від 13 грудня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 18 липня 2019 року.

Судді