Постанова

Іменем України

10 липня 2019 року

м. Київ

справа № 752/2501/16-ц

провадження № 61-1730св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Олійник А. С. (суддя - доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом - ОСОБА_1 ,

відповідачі за первісним позовом: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 ,

відповідачі за зустрічним позовом: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_3

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 12 грудня 2017 року у складі суддів: Желепи О. В., Іванченка М. М., Рубан С. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

18 лютого 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про переведення прав покупця за договором купівлі-продажу.

Позов обґрунтовано тим, що з 13 листопада 2014 року між позивачем і відповідачем ОСОБА_3 укладено договір оренди нежитлового приміщення загальною площею 62,9 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 .

За домовленістю із орендодавцем позивач здійснив капітальний ремонт орендованого приміщення, 110 000,00 грн вартості якого зараховано в рахунок орендної плати за період з 14 лютого 2015 року по 14 січня 2016 року. Надалі ОСОБА_1 додатково сплатив 30 000,00 грн орендної плати до 14 квітня 2016 року.

11 лютого 2016 року позивач дізнався, що 15 грудня 2015 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_3 здійснив продаж спірного приміщення відповідачу ОСОБА_2 .

Позивач, на момент укладення відповідачами договору купівлі-продажу, належно виконував свої обов`язки за договором найму, тому відповідно до частини другої статті 777 ЦК України, він мав переважне право на придбання вказаного нежитлового приміщення. З огляду на викладене, просив перевести на нього права покупця за договором купівлі-продажу від 15 грудня 2015 року, укладеного між відповідачами, та визнати за ним право власності на спірне нежитлове приміщення.

Зустрічний позов

31 березня 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , з урахуванням заяв про збільшення позовних вимог просила зобов`язати відповідачів усунути перешкоди у користуванні нею спірним нежитловими приміщеннями, шляхом виселення відповідачів; стягнути з останніх заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги у розмірі 43 874,36 грн та збитки (упущену вигоду) у розмірі 310 726,00 грн.

Зустрічний позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 позбавлена можливості користуватись спірним нежилим приміщенням, право власності на яке вона набула на підставі договору купівлі-продажу від 15 грудня 2015 року. Перешкоди у користуванні цим приміщенням чинить ОСОБА_1 , який разом із дружиною ОСОБА_4 здійснюють там торгову діяльність із продажу квітів. Відповідачі звільнити приміщення в добровільному порядку відмовляються.

Внаслідок вказаних дій ОСОБА_1 та ОСОБА_4 позивач за зустрічним позовом зазнала збитків у вигляді упущеної вигоди, яку могла отримати шляхом отримання орендної плати за договором оренди нерухомого майна б/н від 21 грудня 2015 року, укладеного між нею та ОСОБА_5 , за умови своєчасної передачі об`єкта оренди орендарю.

Короткий зміст рішення суду першої інстанцій

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 20 вересня 2017 року у первісному позові відмовлено.

Зустрічний позов задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_1 і ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_2 перешкод у користуванні належним їй нерухомим майном, а саме: нежитловими приміщеннями з № 1 по № 3 (групи приміщень №230) літ. А загальною площею 62, 9 кв. м по АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_1 та ОСОБА_4 звільнити спірні нежитлові приміщеннями. У іншій частині зустрічного позову - відмовлено.

Відмовляючи у первісному позові, суд першої інстанції дійшов висновку, що у ОСОБА_1 не виникло переважного права на придбання орендованого ним спірного нежилого приміщення, оскільки при укладенні договору оренди між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не було дотримано вимог частини другої статті 793 та статті 794 ЦК України, тому він є нікчемний і не створює для його сторін правових наслідків.

Задовольняючи зустрічний позов у частині усунення перешкод у користуванні нежилим приміщенням, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 і ОСОБА_4 після переходу права власності на спірні нежитлові приміщення до ОСОБА_2 продовжують ними використуватись для здійснення своєї діяльності, що свідчить про порушення права ОСОБА_2 , які підлягають захисту шляхом усунення перешкод у користуванні власністю.

У задоволенні зустрічного позову в частині стягнення упущеної вигоди судом першої інстанції відмовлено з підстав недоведеності ОСОБА_2 реальної можливості отримання вказаного нею доходу від здачі приміщення в оренду за договором оренди від 21 грудня 2015 року.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 12 грудня 2017 року рішення суду першої інстанції про відмову у зустрічному позові в частині відшкодування збитків скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , на користь ОСОБА_2 збитки у сумі 312 231,77 грн. Розподілено судові витрати.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судом апеляційної інстанції зазначено, що висновок суду першої інстанції щодо недоведеності ОСОБА_2 реальної можливості отримання зазначеної нею упущеної вигоди, не відповідає доказам у справі, оскільки вона надала суду, укладений нею договір оренди спірного приміщення від 21 грудня 2015 року, який, через дії ОСОБА_1 і ОСОБА_4 , її довелось розірвати і повернути сплачену їй передоплату.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить рішення Апеляційного суду міста Києва від 12 грудня 2017 року скасувати, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 вересня 2017 року залишити в силі.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

22 січня 2018 року ухвалою Верховного Суду за вказаною касаційною скаргою відкрито касаційне провадження.

Ухвалою Верховного Суду від 25 березня 2019 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, у складі колегії з п`яти суддів.

Аргументи учасників справи

Доводи, зазначені в касаційній скарзі

У касаційній скарзі зазначено, що ОСОБА_1 не погоджується з рішенням суду апеляційної інстанції про задоволення вимоги зустрічного позову про відшкодування ОСОБА_1 та ОСОБА_4 упущеної вигоди ОСОБА_2 , оскільки висновок суду про доведеність вказаної вимоги не відповідає доказам і встановленим обставинам у справі.

Вимоги про стягнення упущеної вигоди є безпідстваними, так як на момент укладення ОСОБА_2 договору оренди чинним був договір оренди, укладений між ОСОБА_3 та відповідачем.

Доводи, викладені у відзиві на касаційну скаргу

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити без змін рішення суду апеляційної інстанції та відхилити касаційну скаргу. Посилається на те, що заявник касаційної скарги не зазначає, які норми матеріального та процесуального права порушив суд апеляційної інстанції, всі доводи зводяться до переоцінки встановлених у справі обставин.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

13 листопада 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір оренди нежитлового приміщення загальною площею 62,9 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 6-9), відповідно до пунктів 1.4, 2.1, 3.1 якого приміщення надається для здійснення торгової діяльності, строком на 3 роки з моменту прийняття його за актом здачі-приймання, який є невід`ємною частиною цього договору зі сплатою 10 000,00 грн орендної плати на місяць.

За домовленістю сторін договору оренди ОСОБА_1 здійснив капітальний ремонт орендованого ним приміщенням, вартість якого склала 110 000,00 грн, які зараховано до орендної плати за наступні 11 місяців оренди.

Орендоване приміщення орендарі використовували як магазин квітів, що є сімейним бізнесом ОСОБА_1 та ОСОБА_4

15 грудня 2015 року власник орендованого спірного приміщення ОСОБА_3 уклав з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу нерухомого майна, згідно з яким ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_2 прийняла у власність нежитлові приміщення з № 1 по № 3 (групи приміщень № 230) за літ. А, загальною площею 62,9 кв. м по АДРЕСА_1 (а. с. 42).

01 лютого 2016 року ОСОБА_2 уклала договір оренди нерухомого майна з ОСОБА_5 , відповідно до якого зобов`язалась передати у тимчасове користування останньому спірні нежитлові приміщення зі сплатою щомісячної орендної плати у розмірі 16 354,00 грн (а. с.56-59).

26 квітня 2016 року, внаслідок того, що ОСОБА_1 і ОСОБА_4 не звільнили вказані приміщення, за мировою угодою з ОСОБА_5 , ОСОБА_2 довелось розірвати укладений нею договір оренди спірного приміщення і повернути ОСОБА_5 сплачений аванс у розмірі 49 062,00 грн.

Суд апеляційної інстанції в частині задоволення зустрічної позовної вимоги ОСОБА_2 про відшкодування упущеної вигоди виходив з того, що з вини відповідачів, новому власнику спірних приміщень завдано реальних збитків, які полягають у поверненні отриманих авансом 49 062,00 грн, а також неотриманні щомісячної орендної плати за користування приміщеннями, яку позивач могла б реально одержати за весь час розгляду справи судом, за договором оренди нерухомого майна № б/н від 21 грудня 2015 року у розмірі 16 354,00 грн на місяць, починаючи з 08 лютого 2016 року станом на 20 вересня 2017 року розмір збитків складає: 294 372,00 грн (16 354,00 грн х 18 місяців), що у сукупності становить 310 726,00 грн (294 372,00 грн за вісімнадцять місяців + 16 354,00 грн за останній місяць оренди, які позивач змушена була повернути орендареві 26 квітня 2016 року).

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції, обговоривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Первісний позов у цій справі заявлено ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , предметом позову є вимога про переведення прав покупця за договором купівлі-продажу.

Зустрічний позов заявлено ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , предметом позову є вимоги про усунення перешкод у користуванні спірним нежитловими приміщеннями, шляхом виселення відповідачів; стягнення з останніх заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги та відшкодування упущеної вигоди.

Верховний Суд переглядає справу у межах доводів касаційної скарги ОСОБА_1 , які зводяться до необґрунтованості та незаконності рішення суду апеляційної інстанції в частині задоволення зустрічної позовної вимоги про стягнення з ОСОБА_1 та його дружини ОСОБА_4 310 726,00 грн упущеної вигоди. В іншій частині рішення суду апеляційної інстанції не оскаржується, тому в цій частині судове рішення Верховним Судом не переглядається.

Судами встановлено, що вимогу про відшкодування суми упущеної вигоди ОСОБА_2 заявила з підстав відмови ОСОБА_1 та ОСОБА_4 звільнити належне її на праві власності спірне нежиле приміщення.

Згідно із частиною першою статті 317, частин першої другої статті 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 391 ЦК України передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати які особа зазнала або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які б особа могла реально одержати за звичайних обставин, якби її право було порушено (упущена вигода).

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про доведеність ОСОБА_2 реальної можливості отримати заявлені нею доходи за період, протягом якого відповідачі за зустрічним позовом відмовилися звільнити спірне приміщення, на підставі наданих нею доказів, а саме: укладеного нею і ОСОБА_5 договору оренди спірного нежилого приміщення із встановленням орендної плати у розмірі 16 354,00 грн, письмові повідомлення ОСОБА_2 ОСОБА_1 із вимогою звільнити приміщення протягом трьох календарних днів з дня отримання повідомлень, а також мировою угодою з ОСОБА_5 про розірвання договору оренди та повернення 49 062,00 грн авансу.

Верховний Суд, як суд касаційної інстанції, відповідно до статті 400 ЦПК України позбавлений повноважень здійснювати переоцінку доказів у справі, і перевіряє законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень на підставі встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин.

Відповідно до письмової заяви ОСОБА_1 , поданої після надходження касаційної скарги до суду, та даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, він, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 є фізичними особами - підприємцями. З огляду на викладене, заявник просить справу передати до Великої Палати Верховного Суду, провадження у справі в частині зустрічного позову закрити.

Підстави для передачі справи до Великої Палати Верховного Суду відсутні, оскільки відповідно до частини шостої статті 403 ЦПК України, на розгляд Великої Палати Верховного Суду справа підлягає переданню у випадках, коли судове рішення оскаржується з підстав порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції.

Лоташ Р . В. оскаржив рішення суду апеляційної інстанції з інших підстав, і про порушення судами правил юрисдикції не зазначав ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанцій, ні в касаційній скарзі.

Однак, відповідно до частин першої, другої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.

Пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України встановлено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Верховний Суд зауважує, що питання юрисдикції при вирішенні справи в судах першої та апеляційної інстанцій не вирішувалось, сторони будь-яких заяв з цього приводу не заявляли. Судами встановлено лише те, що ОСОБА_1 і ОСОБА_4 використовували спірне приміщення для ведення сімейного бізнесу - торгівлі квітами, що може свідчити про використання орендованого приміщення для ведення господарської діяльності.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до статті 15 ЦПК України 2004 року суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Аналогічна норма міститься й у статті 19 ЦПК України.

У порядку цивільного судочинства може розглядатися будь-який приватноправовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є фізична особа, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 березня 2019 року у справі № 514/1571/14-ц (провадження № 14?552цс18).

Відповідно до наданих ОСОБА_1 доказів, він, його дружина і позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 є фізичними особами - підприємцями.

Верховний Суд звертає увагу на те, що наявність у сторін позову статусу суб`єктів господарювання не означає, що усі правовідносини з їх участю є господарськими.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 922/2972/17 (провадження № 12-194гс18), неодмінними ознаками господарської діяльності є сфера суспільного виробництва з метою задоволення не власних потреб виробника, а інших осіб, поєднання приватного інтересу, наприклад, в одержанні прибутку та публічних інтересів суспільства в особі широкого кола споживачів.

З огляду на викладене для визначення юрисдикції зустрічного позову у цій справі необхідно встановити, яким чином, у якому статусі використовувала та з якою метою (для задоволення власних потреб, як фізичної особи, чи здійснення господарської діяльності), учасники спірних правовідносин використовували спірне приміщення, та чи є підстави для закриття провадження у справі.

Судами першої та апеляційної інстанцій зазначене не досліджувалось і не встановлювалось, проте питання юрисдикції спору впливає на правильність застосування норм процесуального права, тоді як суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями встановлювати або (та) вважати доведеними обставини.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню в частині вирішення зустрічного позову (в частині задоволення і в частині відмови у зустрічному позові) із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Таким чином, касаційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду апеляційної інстанції в частині вирішення зустрічного позову - скасуванню, а справа направленню на новий розгляд в цій частині до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 12 грудня 2017 року скасувати в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про зобов`язання усунути перешкоди у користуванні нежитловим приміщенням, шляхом виселення, стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні та відшкодування збитків (упущеної вигоди), передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий А. С. Олійник

Судді: І. Ю. Гулейков

В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

Г. І. Усик