КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кулікова С.В.
№ 22-ц/824/9065/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 758/374/17

24 липня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кулікової С.В.

суддів - Ігнатченко Н.В.

- Олійника В.І.

при секретарі - Осінчук Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Вербицького Дмитра Віталійовича на рішення Подільського районного суду м. Києва від 16 лютого 2018 року, ухваленого під головуванням судді Ларіонової Н.М., у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання правочину недійсним в частині та стягнення коштів, -

в с т а н о в и в:

У грудні 2016 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернулося до Подільського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 30 травня 2008 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 14-133/08-А, відповідно до умов якого Банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності грошові кошти у розмірі 17 942,00 доларів США зі сплатою 12,5% річних з кінцевим терміном повернення до 29.05.2015 року, а відповідач зобов`язувався повернути кошти, сплатити проценти за користування кредитом та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, визначених кредитним договором.

Посилаючись на те, що позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав належним чином, а відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість, яка виникла станом на 01.12.2016 року у розмірі 191 319,43 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту - 3 068,27 доларів США , заборгованість за відсотками - 566,71 доларів США, заборгованість по щомісячній комісії - 2 811,80 грн., пеня - 95 602,72 грн.

ОСОБА_1 подав зустрічний позов, в якому просив визнати недійсним п. 6.1. кредитного договору № 14-1333/08-А від 30 травня 2008 року, визнати недійсним умови кредитного договору щодо щомісячної комісії, стягнути з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на його користь 14 244,40 грн. сплаченої комісії за кредитним договором. Зустрічні вимоги обґрунтовував тим, що умови кредитного договору, на яких ґрунтуються вимоги Банку щодо сплати ОСОБА_1 щомісячної комісії (п. 4.7 договору) та пені з розрахунку 1% від простроченої суми за кожен день прострочення кредитних коштів та/або процентів (п. 6.1. договору) є несправедливими щодо споживача відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». В зв'язку з недійсністю даних умов договору, вважав, що має право на повернення сплаченої їм комісії в розмірі 14 244,60 грн. Представником ОСОБА_1 була подана заява про застосування строку позовної давності.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 16 лютого 2018 року позов Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором № 14-133/08-А від 30.05.2008 року, яка виникла станом на 01.12.2016 року та складається з: заборгованості за тілом кредиту - 3 068,27 доларів США, що є еквівалент суми в гривні за курсом НБУ станом на 01.12.2016 року та становить 78 420,61 грн., заборгованості по відсоткам - 566,71 доларів США, що є еквівалент суми в гривні за курсом НБУ станом на 01.12.2016 року та становить 14 484,30 грн., заборгованості по комісії - 2 811,80 грн., пені - 95 602,72 грн.

У зустрічному позові ОСОБА_1 до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання правочину недійсним в частині та стягнення коштів відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Подільського районного суду м. Києва від 16 лютого 2018 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначав, що висновок суду про початок перебігу позовної давності з 29.05.2015 року - з визначеної судом дати закінчення дії кредитного договору - та відсутність підстав для застосування позовної давності до вимог банку про стягнення заборгованості є хибним, оскільки умовами договору передбачені самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожен черговий платіж починається з моменту строку його погашення.

Вказував на те, що судом не враховано та не застосовано положення ч. 3 ст. 551 ЦК України, згідно якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків. Суд не урахував, що розмір пені (95 602 грн.) вочевидь перевищує сам залишок боргу, що є несправедливим по відношенню до позивача.

Стверджував, що суд першої інстанції залишив поза увагою вимоги про визнання недійсними пунктів 4.7, 6.1. кредитного договору, оскільки вони є несправедливими, при цьому не урахував ст.ст. 5, 11, 18, 22 Закону України «Про захист прав споживачів». Вважав, що кредитний договір містить умови, зокрема, про зміни у витратах, у тому числі щодо сплати за обслуговування кредиту (щомісячної комісії за обслуговування кредиту), які суперечать засадам розумності, добросовісності, справедливості й мають істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, тому ці положення мають бути визнані судом недійсними.

Посилався на те, що суд першої інстанції не дослідив за який період Банк просив стягнути відсотки та не звернув увагу на те, що згідно розрахунку заборгованості по сплаті відсотків сума у розмірі 566,71 доларів США відображена лише в розділі «Разом», при цьому в розрахунку не вказано в який період відповідні відсотки нараховані та на який розмір заборгованості за тілом кредиту.

Крім того, зазначав, що прострочення тіла кредиту були 10.09.2010 року, 10.10.2010 року та 10.12.2013 року, тому вимогу про стягнення відсотків заявлено банком поза межами строку позовної давності. Також, звертав увагу, що кредитний договір припинив свою дію 29.05.2015, у зв`язку з чим нараховувати проценти за цим договором Банк не мав права після 29.05.2015 року.

В судове засідання ОСОБА_1 та його представник адвокат Вербицький Д.В., не з`явилися, 23 липня 2019 року надійшла заява представника ОСОБА_1 адвоката Вербицького Д.В., в якій він просив розгляд апеляційної скарги проводити за відсутності представника, доводи скарги підтримав повністю.

Представник Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» повторно в судове засідання нез`явився, про день та час слухання справи позивач повідомлений у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомив, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у відсутності представника позивача.

Заслухавши доповідь судді Кулікової С.В., вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що 30 травня 2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 14-133/08-А, відповідно до якого Банк надає позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитні кошти в сумі 17 942,00 доларів США з оплатою по процентній ставці 12,5% річних. Позичальник зобов`язується повністю повернути кредитні ресурси, отримані за цим договором, до 29 травня 2015 року. Позичальник зобов`язується щомісяця, в термін з «1» по «10» число кожного місяця, здійснювати погашення заборгованості за кредитними ресурсами у складі щомісячного ануїтетного платежу, розмір якого за цим договором становить 320,40 доларів США відповідно до Графіку зниження розміру заборгованості, який є невід'ємною частиною цього договору. У складі ануїтетного платежу також сплачуються проценти за користування кредитними ресурсами. Останню сплату ануїтетного платежу позичальник зобов`язується здійснити не пізніше 29 травня 2015 року.

Також, 30 травня 2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 укладено договір про відкриття кредитної лінії № 14-133/08-А-Л, відповідно до умов якого Банк відкриває позичальнику на умовах забезпеченості, строковості, платності відновлювальну кредитну лінію з кредитним лімітом в розмірі 7 528,00 грн. з оплатою процентів за користування кредитними ресурсами у розмірі процентної ставки 22% річних. Відповідно до п. 3.2 договору строк дії відновлювальної кредитної лінії за цим договором - до 29 травня 2015 року. Не пізніше кінцевої дати вказаного строку позичальник зобов`язується повністю повернути кредитні ресурси, отримані за цим договором. Згідно п. 3.3 договору позичальник зобов`язується повністю повертати отримані в рамках відновлювальної кредитної лінії кредитні ресурси протягом наступних 11 місяців після кожної щорічної видачі кредитних ресурсів. Позичальник зобов`язується здійснювати щомісячні платежі по погашенню позичкової заборгованості щомісяця, з «1» по «10» число кожного місяця, наступного за місяцем, в якому були видані кредитні ресурси, рівними частинами (в розмірі 1/11 частини від суми отриманих кредитних ресурсів), відповідно до графіку зниження розміру заборгованості. Банк здійснює чергову щорічну видачу кредитних ресурсів в рамках відновлювальної лінії лише після повного погашення позичкової заборгованості, що виникла після попередньої щорічної видачі кредитних ресурсів в рамках відновлювальної кредитної лінії. Позичальник сплачує Банку проценти за користування кредитними ресурсами у валюті кредиту, за процентною ставкою 22 % річних. Позичальник сплачує проценти за користування кредитними ресурсами щомісяця, в термін з «1» по «10» число кожного місяця, наступного за місяцем, в якому були видані кредитні ресурси, згідно із Графіком зниження розміру заборгованості (п. п. 4.1, 4.3 договору).

Крім того, 30 травня 2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 укладено договір застави автомобіля, відповідно умов якого, застоводавець передає в заставу заставодержателю наступне майно: автомобіль марки CHEVROLET, модель AVEO,2008 року випуску, колір синій, шасі (кузов, рама) № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований ВРЕВ-7 УДАІ України в м. Києві 22.05.2008 року. Зазначений автомобіль передається в заставу, як забезпечення: повернення кредитних ресурсів, виданих за кредитним договором № 14-133/08-А від 30 травня 2008 року на суму 17 942,00 доларів США строком до 29 травня 2015 року, а також сплати процентів за користування кредитом в розмірі 12,5% річних, а також сплати пені, штрафних санкцій за цим договором або за кредитним договором, враховуючи відшкодування збитків, завданих прострочкою платежів за вищезазначеними договорами, відшкодування витрат по зверненню стягненню на предмет застави, в повному обсязі (в тому числі витрати по вчиненню виконавчого напису), визначеному на момент фактичного задоволення вимог; повернення кредитних ресурсів, виданих за договором про відкриття кредитної лінії № 14-133/08-А.Л. від 30 травня 2008 року на суму 6 824,00 грн. строком до 29.05.2015 року, а також сплати процентів за користування кредитом, виходячи з процентної ставки 22 % річних, пені, штрафних санкцій за цим договором або за договором про відкриття кредитної лінії, враховуючи відшкодування збитків, завданих прострочкою платежів за вищезазначеними договорами, відшкодування витрат по зверненню стягненню на предмет застави, в повному обсязі (в тому числі витрати по вчиненню виконавчого напису), визначеному на момент фактичного задоволення вимог.

Відповідачем не виконувалися належним чином умови кредитного договору, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка станом на 01.12.2016 року становить 191 319,43 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту - 3 068,27 доларів США, що є еквівалент суми в гривні за курсом НБУ станом на 01.12.2016 року та становить 78 420,61 грн., заборгованість по відсоткам - 566,71 доларів США, що є еквівалент суми в гривні за курсом НБУ станом на 01.12.2016 року та становить 14 484,30 грн., заборгованість по комісії - 2 811,80 грн., пеня - 95 602,72 грн.

Задовольняючи позовні вимог, стягуючи з відповідача заборгованість за кредитним договором, суд першої інстанції виходив з того, що позичальник порушив умови кредитного договору в частині сплати кредиту та процентів за користування кредитом, доказів на спростування вимог позивача відповідачем не надано, позивачем не пропущено строк позовної давності, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що п. 4.7 та п. 6.1. кредитного договору відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», тому відсутні підстави для задоволення зустрічних вимог.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції, колегія суддів в повній мірі погодитися не може, оскільки вони не відповідають дослідженим судом доказам та вимогам закону, з наступних підстав.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом, ОСОБА_1 просив визнати недійсним п. 6.1. кредитного договору; визнати недійсним умови кредитного договору щодо щомісячної комісії; стягнути з позивача на його користь 14 244,40 грн. сплаченої щомісячної комісії за кредитним договором, посилаючись на те, що положення договору про споживчий кредит, які містять умови, зокрема, про зміни у витратах, у тому числі щодо плати за обслуговування кредиту (щомісячної комісії за обслуговування кредиту) та які суперечать засадам розумності, добросовісності, справедливості й мають істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, у тому числі і сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов`язань за договором є недійсними з моменту укладення такого договору.

Так, в рішенні Конституційного Суду України від 10.11.2011 р. №-рп/2011 зазначено, що положення пунктів 22,23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року, з наступними змінами, у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Частиною 5 статті11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах.

За змістом ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

За положенням частини 5 статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтами регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

За змістом ч.ч.1, 2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5,6 ст.203 цього Кодексу.

Відповідно до п.3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 передбачено, що банки не мають право встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Відповідно до п. 4.7. кредитного договору позичальник щомісяця, в строк з «1» по «10» число кожного місяця, сплачує щомісячну комісійну винагороду за надання кредитних ресурсів у розмірі 165,40 грн. У зазначений строк сплачується комісійна винагорода за попередній календарний місяць. Комісійна винагорода сплачується шляхом зарахування відповідної суми на рахунок № НОМЕР_3 . Зазначена у цьому пункті договору комісійна винагорода Банку сплачується позичальником щомісячно, за весь період до моменту повного виконання позичальником зобов`язань по поверненню отриманих кредитних ресурсів.

Враховуючи вищезазначені норми закону, колегія суддів вважає, що положення щодо комісійної винагороди за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 1 305,82 грн. кредитного договору № 14-133/08-А від 30 травня 2008 року є несправедливим і таким, що порушує право позичальника, як споживача послуг банку за договором споживчого кредиту, а тому вимога про визнання такої умови недійсною підлягає задоволенню.

Суд першої інстанції не звернув увагу на наведені вище положення законодавства, що регулюють спірні правовідносини, а також не надав належної правової оцінки умові договору щодо щомісячного нарахування комісії за надання кредитних ресурсів в розмірі 165,40 грн., а тому дійшов помилкового висновку про відповідність п. 4.7. договору споживчого кредиту Закону України «Про захист прав споживачів».

Оскільки, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для визнання недійсним умови договору споживчого кредиту щодо сплати комісії передбаченої п. 4.7., та враховуючи, що розрахунком заборгованості підтверджується сплата ОСОБА_1 щомісячної комісії у розмірі 14 244,40 грн., позовні вимоги про стягнення з Банку на користь ОСОБА_1 коштів у розмірі 14 244,40 грн. підлягають задоволенню.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним п. 6.1 кредитного договору, оскільки вказаним пунктом встановлена для відповідача сплата Банку пені в розрахунку 1% від простроченої суми за кожний день прострочення, що є мірою відповідальністю за неналежне виконання умов договору.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, про скасування рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову, ухвалення в цій частині нового судового рішення про часткове задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання правочину недійсним в частині та стягнення суми, визнання недійними п. 4.7. кредитного договору № 14-133/08-А від 30 травня 2008 року, та стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 сплаченої щомісячної комісійної винагороди за надання кредитних ресурсів у розмірі 14 244,40 грн.

Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п. 3.3. кредитного договору, позичальник зобов`язується щомісяця, в термін з «1» по «10» число кожного місяця, здійснювати погашення заборгованості за кредитними ресурсами у складі щомісячного ануїтетного платежу, розмір якого за цим договором становить 320,40 доларів США відповідно до Графіку зниження розміру заборгованості, який є невід'ємною частиною цього договору. У складі ануїтетного платежу також сплачуються проценти за користування кредитними ресурсами. Останню сплату ануїтетного платежу позичальник зобов`язується здійснити не пізніше 29 травня 2015 року.

Пунктом 4.1. кредитного договору встановлено, що позичальник сплачує Банку проценти за користування кредитними ресурсами у валюті кредиту, за процентною ставкою 12,5 % річних.

Позичальник сплачує проценти за користування кредитними ресурсами щомісяця, в термін з «1» по «10» число кожного місяця, у складі щомісячного Ануїтетного платежу, розмір якого встановлений п. 3.3. цього договору, згідно із Графіком зниження розміру заборгованості.

Позичальник зобов`язується повністю повернути кредитні ресурси, отримані за цим договором, до 29 травня 2015 року.

ОСОБА_1 свої обов`язки за кредитним договором належним чином не виконував, що призвело до виникнення заборгованості по кредитному договору.

З наданого ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 01.12.2016 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором від 30.05.2008 року становить 191 319,43 грн., а саме: прострочена заборгованість по кредиту - 3 068,27 доларів США, що за курсом НБУ становить 78 420,61 грн., заборгованість по відсоткам - 566,71 доларів США, що за курсом НБУ становить 14 484,30 грн.; заборгованість по комісії - 2 811,80 грн., пеня за прострочення заборгованості по тілу, відсоткам та комісії - 95 602,72 грн.

Оскільки факт не виконання ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань за кредитним договором достовірно встановлений, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з позичальника заборгованості за кредитним договором.

Проте, колегія суддів не може погодитись з висновками суду першої інстанції про стягнення заборгованості з відповідачів за період з 30.05.2008 року по 01.12.2016 року у загальному розмірі 191 319,43 грн. і доводи апеляційної скарги про неправильність висновку суду в цій частині є обгрунтованими з огляду на наступне.

Так, за змістом ст.261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. Відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

З матеріалів справи вбачається, що згідно умов кредитного договору від ОСОБА_1 зобов`язувався повернути одержані кредитні кошти не пізніше 29 травня 2015 року.

З наданого Банком розрахунку заборгованості вбачається, що перше прострочення платежу відбулося по тілу кредиту 10.09.2010 року, потім 10.10.2010 року, в подальшому прострочення чергового платежу відбулося - 10.12.2013 року, 10.02.2014 року, 10.12.2014 року, 10.02.2015 року.

Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості 23.12.2016 року.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Враховуючи положення статті 257 ЦК України, з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором в межах трирічного строку позовної давності.

Так, заборгованість по кредиту підлягає стягненню за період з 10.12.2014 року по 01 грудня 2016 року (в межах позовних вимог) та становить 1 628,97 доларів США, що за курсом НБУ станом на 01.12.2016 року складає 41 636,47 грн.

Стягуючи заборгованість по відсоткам, суд першої інстанції не врахував, що проценти підлягають стягненню до строку дії кредитного договору, тобто, до 29 травня 2015 року.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 частини 1 статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Вказані правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Перевіряючи розрахунок заборгованості в частині заборгованості по відсоткам, встановлено що станом на 29.05.2015 року заборгованість по процентам відсутня. Заборгованість по процентам у розмірі 566,71 доларів США, яку просив стягнути Банк нарахована останнім поза межами строку дії договору, а тому такі позовні вимоги є безпідставними та у їх задоволенні слід відмовити.

Що стосується позовних вимог банку про стягнення з ОСОБА_1 пені за прострочення сплати тіла кредиту та відсотків, колегія суддів враховує наступне.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до п.3 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом: сплата неустойки.

Статтею 549 ЦК України штраф, пеня - це є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення ним зобов`язання, тобто ця сума є неустойкою.

Відповідно до п. 6.1 кредитного договору за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів, позичальник сплачує банку пеню з розрахунку 1% від простроченої суми за кожний день прострочення. Зазначена пеня сплачується у випадку порушення позичальником строків платежів, передбачених п. 3.2., 3.3, 3.5, 4.3., 4.4,4.6,4.7., 4.8 цього договору, а також будь-яких інших строків платежів, передбачених цим договором. Сплата пені не звільняє позичальника від зобов`язання сплатити проценти за весь час фактичного користування кредитними ресурсами.

Право кредитодавця нараховувати передбачену договором пеню за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч.2 ст.1050 ЦК. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такі правові висновки, узгоджуються з позицією Великої палати ВС, висловленою у постанові від 28.03.2018 у справі №14-10цс18.

Так, з наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що пеня, нарахована за прострочення погашень основної заборгованості та відсоткам за період з 23.08.2016 по 01.12.2016 року у сумі 93 116,76 грн., тобто після закінчення строку кредитування (29 травня 2015 року).

Таким чином, вимоги банку про стягнення пені після 29 травня 2015 року (закінчення строку кредитування) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, тому такі вимоги не підлягають задоволенню.

Позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по щомісячній комісії у розмірі 2 811,80 грн. та пені за несвоєчасну сплату комісії у розмірі 2 485,96 грн. не підлягають задоволенню, оскільки умова договору про сплату щомісячної комісії визнано недійсною, а відповідно і підстави для стягнення заборгованості по комісії у визначеному банком розмірі та пені за її несплату відсутні.

Підсумовуючи викладене вище, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги представника ОСОБА_1 адвоката Вербицького Д.В., скасування рішення Подільського районного суду м. Києва від 16 лютого 2018 року з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»заборгованості по кредиту у розмірі 1 628,97 доларів США, що за курсом НБУ станом на 01.12.2016 року становить 41 636,47 грн., у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити. Зустрічний позов ОСОБА_1 до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про визначення правочину в частині недійсним та стягнення коштів задовольнити частково, визнати недійним п. 4.7. кредитного договору № 14-133/08-А від 30 травня 2008 року, та стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 сплачену щомісячну комісійну винагороду за надання кредитних ресурсів у розмірі 14 244,40 грн.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 цієї статті, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В ході розгляду даної справи ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було понесено судові витрати по сплаті судового збору за подачу позовної заяви в розмірі 2 869,79 грн., позовні вимоги Банку задоволено частково на загальну на суму 41 636,47 грн., що становить 21,5 відсотків від суми заявлених вимог.

З урахуванням розміру задоволених вимог, з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» підлягають судові витрати у розмірі 617,00 грн.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 16 лютого 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ) на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» () заборгованість по кредиту у розмірі 1 628,97 доларів США, що за курсом НБУ станом на 01.12.2016 року становить 41 636,47 грн.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ) на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» () витрати по сплаті судового збору у розмірі 617,00 грн.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про визначення правочину в частині недійсним та стягнення коштів задовольнити частково.

Визнати недійсним п. 4.7. кредитного договору № 14-133/08-А від 30 травня 2008 року.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» () на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ) сплачену щомісячну комісійну винагороду за надання кредитних ресурсів у розмірі 14 244,40 грн.

В задоволенні іншої частини вимог зустрічного позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 25 липня 2019 року.

Головуючий: Судді Судді: