Провадження № 22-ц/812/1235/19 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2019 року м. Миколаїв

справа № 477/2018/18-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Лівшенком О.С.,

переглянувши в апеляційному порядку цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5

про виселення

та за зустрічним позовом

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

ОСОБА_5 (третя особа - ОСОБА_2 ) до ОСОБА_1 та

товариства з обмежено відповідальністю «Оксамит»

про визнання правочину недійсним та визнання права на житло

за апеляційною скаргою

представника позивача ОСОБА_1 -

адвоката Кузьміних Інни Миколаївни

на рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області, ухвалене 16 травня 2019 року суддею Семеновою Л.М. в приміщенні цього ж суду (повне рішення складено 17 травня 2019 року),

У С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про виселення.

Позивач зазначав, що у 2008 році купив у ТОВ «Оксамит» житловий будинок по АДРЕСА_1 . На цей час 70/100 цього будинку займала сім`я ОСОБА_7, яка оселились там тимчасово з усного дозволу попереднього власника. Він пропонував відповідачам добровільно виселитись з приміщення або викупити у нього цю частку. Обіцянки відповідачів залишились невиконаними.

Посилаючись на те, що відповідачі порушують його право власності, протягом 2011-2017 років не допускають його до житла та не звільняють приміщення, ОСОБА_1 просив усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом їх виселення з 70/100 частин будинку по АДРЕСА_1 .

Відповідачі позов не визнали та в січні 2019 року ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулись з зустрічним позовом, уточнивши який, просили визнати договір купівлі-продажу, укладений 22 грудня 2008 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Оксамит», частково (60/100) недійсним та визнати за ними право на користування житлом. Відповідачі посилались на те, що у 1986 році за розпорядженням директора радгоспу «Пам`ять комунарів» їх батьки, як робітники радгоспу, вселились у нежитлову будівлю, яка належала господарству. За час проживання вони здійснили капітальний ремонт, обладнали її як житло. В будівлі родина проживала постійно, а вони, діти, народились там та були зареєстровані. Керівництво радгоспу, а згодом і його правонаступник - ТОВ «Оксамит» обіцяли оформити документи на це приміщення як житло для його подальшої приватизації. Проте у 2018 році з позову ОСОБА_1 вони дізнались про продаж будинку позивачу. Вважали, що угода не відповідає вимогам закону та порушує їх права, а вимога про виселення - суперечить європейським принципам та, позбавляючи їх єдиного житла, перетворює всію велику родину на безхатченків.

Заперечуючи зустрічні вимоги, у відзиві ОСОБА_1 посилався на відсутність реєстрації відповідачів за спірною адресою та недоведеність їх витрат на капітальний ремонт спірного приміщення.

У відповіді на відзив ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 характеризують угоду про продаж їх житла за мізерну ціну як шахрайську та заявили про застосування позовної давності.

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 16 травня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 та зустрічного позову ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що сім`я ОСОБА_7 , члени якої були працівниками радгоспу, вселилась до спірного приміщення без дотримання встановленого порядку, що свідчить про відсутність підстав для набуття ними права користування житлом. Проте вселились вони та тривалий строк, користувались приміщенням з дозволу власника, а тому не можуть вважатись особами, які самоправно зайняли житло, та не можуть бути виселені за статтею 116 ЖК без надання іншого житлового приміщення. Перешкодою виселення є і правила частини 2 статті 109 ЖК. До того ж, застосовуючи європейські стандарти, суд вважав, що виселення відповідачів порушує принцип пропорційності, тобто справедливого балансу між інтересами позивача, який має інше житло та ніколи цим майном не користувався, та наслідками втручання в житлові права відповідачів, які іншого житла не мають.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просив рішення скасувати та задовольнити його позов. Апелянт посилався на невірну оцінку судом встановлених обставин, а саме того факту, що підставою для виселення відповідачів є тимчасовий характер їх проживання без будь-яких правових підстав. Відмова у задоволенні його позову суперечить вимогам статей 317-321, 391 ЦК, статті 150 ЖК та є порушенням статті 1 Першого протоколу Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод, якою гарантовано захист права власності та передбачені вичерпні умови позбавлення цього права.

Правом відзиву на апеляційну скаргу відповідачі не скористались.

В судове засідання апеляційного суду сторони не з`явились. Про час та місце судового засідання повідомлені належним чином (а.с.148,149-154 том 2). Справу розглянуто за участі представника відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 - адвоката Забродської Н.С.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За статтями 317, 319 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Частиною 1 статті 383 ЦК та статтею 150 ЖК закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Норма статті 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь яких-осіб будь-яким способом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права, на підставі цієї норми права, є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (постанова Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16).

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 5 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14 та неодноразово застосовувалась Верховним Судом (постанова від 12 вересня 2018 року у справі № 727/11132/14-ц, постанова від 25 липня 2018 року у справі № 638/13030/13-ц, у постанові від 15 серпня 2018 року у справі № 595/1271/16-ц).

Статтею 47 Конституції кожному гарантується право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Аналогічне правило закріплене і статтею 311 ЦК та частиною 4 статті 9 ЖК.

Згідно зі статтею 109 ЖК виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР визначено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме: без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та, відповідно, ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю в них будь-яких підстав для зайняття жилої площі (постанова ВСУ від 22 червня 2017 року у справі № 6-2010цс16, постанова ВС від 26 вересня 2018 року у справі № 344/18741/14-ц).

Правовий статус тимчасових мешканців в будинках державного та громадського житлового фонду закріплено статтями 98-99 ЖК, якими передбачено право наймача жилого приміщення (членів його сім`ї) дозволити тимчасове проживання інших осіб, які мають звільнити приміщення на його вимогу або припинення договору найму.

Норми глави 6 розділу ІІ ЖК, якими регулюються житлові права в будинках індивідуального житлового фонду, особливостей щодо цієї категорії мешканців, не містять.

З матеріалів справи вбачається, що нежитлова будівля контори відділення № 4 в с. Мішково-Погорілове знаходилась на території радгоспу «Пам`ять комунарів» та перебувала на його балансі.

З 1986 року це приміщення займали та використовували для проживання працівники радгоспу - ОСОБА_7 з дружиною ОСОБА_2 та дітьми: ОСОБА_3 1987 року народження, ОСОБА_4 , 1989 року народження, та ОСОБА_5 ,1991 року народження (а.с.88 т.1). .

У 2000 році на базі радгоспу створено ТОВ «Оксамит» (а.с.97-104 том 1).

Рішенням Мішково-Погорілівської сільської ради № 98 від 27 червня 2008 року нежитловій будівлі контори відділення № 4, яка перебувала на балансі ТОВ «Оксамит», надано адресу - АДРЕСА_1 (а.с. 114 том І).

Первинна інвентаризація та виготовлення технічної документації будівлі проведено 1 серпня 2008 року за заявкою ТОВ «Оксамит».

На підставі рішення виконавчого комітету Мішково-Погорілівської сільської ради № 147 від 17 жовтня 2008 року товариству оформлено право власності на цей об`єкт як житловий будинок загальною площею 107 м2, житловою площею 57,5 м5 з господарськими будовами та спорудами (а.с. 92, 94, 95 том І).

22 грудня 2008 року між ТОВ «Оксамит», як продавцем, та ОСОБА_1 , як покупцем, укладено договорі купівлі-продажу житлового будинку (а.с. 16-18 том І).

Будинок складався з двох окремих квартир № 1 площею 42,8 кв.м та № 2 площею 64,2 кв.м (а.с.164-165 том 1).

15 лютого 2012 року ОСОБА_1 уклав договір дарування 30/100 часток даного будинку (квартира № 1 ) на ім`я ОСОБА_8 (а.с. 19 том І).

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_5 мають реєстрацію - АДРЕСА_5 (а.с.33, 129 том 1), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , - АДРЕСА_4 (а.с. 34,35 том 1). На час їх реєстрації спірна будівля мала статус нежитлового приміщення товариства (а.с.142, том 1).

Будь-яких доказів щодо підстав їх вселення до будинку у 1986 році відповідачі не надали.

Отже апеляційний суд вважає, що оскільки сім`я ОСОБА_7 проживає в спірному будинку без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та ордера на житлове приміщення, навіть за умови погодження цих дій з керівником радгоспу, таке проживання має ознаки самоправного, що підпадає під дію частини 3 статті 116 ЖК.

Апеляційний суд також не може погодитись з висновком суду першої інстанції про застосування до спірних правовідносин правил частини 2 статті 109 ЖК. Це правило набуло законної сили на підставі Закону «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» від 22 вересня 2011 року N 3795-VI та регулює підстави та умови виселення з житлових приміщень саме в цій сфері.

Разом з тим, вирішення питання про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 лише за нормами ЖК, без застосування принципів Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), є недостатнім для виселення відповідачів з жилого приміщення без надання іншого житла.

Так, відповідачі посилались на невідповідність вимоги про виселення конституційному праву на житло та статті 8 Конвенції , яка передбачає, що кожен має право на повагу, зокрема, до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Європейський Суд з прав людини неодноразово підкреслював, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (зокрема, рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» пункт 50) .

Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення від 2 березня 2011 року у справі «Кривицька та Кривицький проти України, пункт 44).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

При цьому, в ислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб такий захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. «Необхідність у демократичному суспільстві», а відповідно і пропорційнійсть, передбачає співрозмірність заходу з переслідуваною законною метою у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Принцип пропорційності передбачає дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи у цивільно-правовому полі.

Принцип пропорційності, зокрема у спорах про виселення, полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави, суспільства або іншої особи, пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, та інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Застосовуючи ці принципи до даного спору, апеляційний суд враховує, що сім`я ОСОБА_7 зайняла спірне приміщення у 1986 році, оскільки батьки ( ОСОБА_7 та ОСОБА_2 ) приїхали з Винницької області та влаштувались на роботу в радгосп. З пояснень представника ТОВ «Оксамит» вбачається, що раніше сім`я займала приміщення бараку (№ 40), яке згодом було розібрано. Отже, будь-якого житла родина не мала.

Приміщення контори садівничої бригади радгоспу подружжя зайняло з усного розпорядження керівництва радгоспу, і ці обставини представник ТОВ «Оксамит» не заперечував.

Внаслідок спільної праці членів сім`ї та за їх кошти занедбане приміщення за період з 1986 по 2008 рік було перетворено на жиле, що і стало підставою для набуття товариством права власності на нього як жиле приміщення.

За діючим законодавством особи, які проживали в будинках, що належали колишнім радгоспам, мали право на приватизацію займаних приміщень.

Родина проживає в спірному будинку постійно більш ніж тридцять років. Відповівдачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 проживають там з народження. Будь-якого іншого житла родина не має. Вони також зазначають, що у теперішній час в будинку мешкає ще двоє неповнолітніх дітей.

Виселення відповідачів призведе до набуття ними статусу безпритульних.

Водночас, позивач ОСОБА_1 придбав жиле приміщення в 2008 році за незначною ціною (4 083 грн.). При укладенні договору купівлі-продажу засвідчив, що ознайомлений з житловим будинком, і сторонні особи там не проживають (пункти 10, 12 договору).

При цьому ОСОБА_1 не міг не знати, що будинок, принаймні його частина, не є вільною та зайнята відповідачами. Проте ці обставини не вплинули на його намір придбати будинок.

Матеріали справи не містять доказів того, що станом на 2008 рік відповідачі були повідомлені про набуття товариством права власності на займане ними приміщення, про перехід права власності до іншої особи, а також давали зобов`язання його звільнити.

Отже ОСОБА_1 свідомо набував майно, обтяжене правами інших осіб.

Доказів того, що протягом десяти років (2008-2018) ОСОБА_1 заявляв про свої права на спірне приміщення, справа не містить.

Позивач має інше постійне місце проживання.

У позовній заяві він зазначав, що мав намір продати помешкання відповідачам та тривалий час чекав цього.

Отже право власника на безперешкодне розпорядження своїм майном, що для позивача має стати джерелом законного збагачення, має бути співвіднесене з позбавленням права всієї великої родини на єдине для них місце проживання, що матиме серйозний вплив на їхнє приватне та сімейне життя.

Враховуючи конкретні обставини справи, апеляційний суд вважає, що негативні наслідки виселення великої родини з єдиного для них місця, яке фактично вони самі створили та більш тридцяти років користуються ним, не можуть бути виправданими навіть необхідністю захисту іншого фундаментального права - права власності, захист якого гарантується статтею 1 Першого протоколу Конвенції.

Таке співвідношення не може вважатись «справедливим балансом» та бути «необхідним в демократичному суспільстві».

Такого ж висновку дійшов і Європейський суд при розгляді справи Справа "Садов`як проти України" та в рішенні від 17 квітня 2018 року зазначив, «що коли національні суди дійшли висновку, що вселення не відповідало чинному законодавству, вони надали цьому аспекту першочергове значення, жодним чином не врівноваживши його з аргументами заявників, що цей захід покладе на них надмірний тягар. Крім того, не були розглянуті такі питання, як те, що з моменту вселення заявників разом із другим заявником до спірного житлового приміщення пройшло дванадцять років…».

До того ж проживання в спірному будинку відповідачів не позбавляє ОСОБА_1 права власності на нього, а лише обмежує його у праві розпорядження власністю.

При цьому матеріали справи не містять відомостей про відсутність або неможливість вжиття інших заходів для захисту права власності, які би були менш обтяжливими для відповідачів (пропозиції укладення договору найму, оренди тощо).

Отже апеляційний суд не вбачає таких порушень прав ОСОБА_1 , захист яких гарантований статтею 1 Першого протоколу Конвенції, які би були неспівмірними з негативними наслідками виселення для відповідачів.

Не впливає на остаточний результат розгляду спору і посилання апелянта на те, що відповідачі мають звільнити приміщення як тимчасові мешканці, оскільки, насамперед, від статусу (самоправне чи тимчасове проживання) не залежить необхідність застосування принципу пропорційності, а, крім того, відсутні докази поселення відповідачів у будинок на умовах тимчасового проживання, враховуючи фактичне перетворення ними нежитлового приміщення у житлове.

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність необхідних підстав для виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Разом з тим, помилкове застосування судом першої інстанції правил статтей 109 та 116 ЖК, як то зазначалось вище, є підставою для зміни судового рішення та виключення з його мотивувальної частини цих висновків.

Керуючись статтями 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - Кузьміних Інни Миколаївни залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 16 травня 2019 року змінити, виключивши з мотивувальної частини судового рішення висновок щодо умов застосування до спірних правовідносин правил статті 116 та 109 ЖК України. В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

Н.О.Шаманська

………………..

Повну постанову складено 22 липня 2019 року