Ухвала

18 липня 2019 року

м. Київ

справа № 344/10729/18

провадження № 61-12949ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Коротенка Є. В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 березня 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 30 травня 2019 року у справі за позовом Івано-Франківської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення коштів за користування земельною ділянкою,

ВСТАНОВИВ:

Представник Івано-Франківської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 16 505,69 грн збитків за використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів.

В обґрунтування позову зазначав, що 03 липня 2017 року інспекторами самоврядного контролю управління земельних відносин виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради проведено обстеження земельної ділянки по АДРЕСА_1 на предмет дотримання вимог земельного законодавства, а саме - наявності правовстановлюючих документів на земельну ділянку.

Даним обстеженням було встановлено, що вказана земельна ділянка використовується відповідачем для обслуговування гаражів без належних документів на користування нею.

Відповідно до інформації, наданої відділом у м. Івано-Франківську Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області, технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі на замовлення ОСОБА_1 виготовлено ПП «Західземпроект», на підставі якої земельну ділянку зареєстровано 08 лютого 2016 року в Державному земельному кадастрі з кадастровим номером НОМЕР_1 та площею 0,0515 га.

На день проведення обстеження було виявлено відсутість документів у відповідача на право користування земельною ділянкою, зокрема, що стосується укладених договорів оренди із вказаними власниками об`єкта нерухомості.

Департаментом комунальних ресурсів Івано-Франківської міської ради 23 жовтня 2017 року відповідачу надсилалось повідомлення про запрошення до участі у засіданні комісії для визначення збитків власникам землі, проте таке повідомлення залишилось проігнорованим.

У зв`язку з цим, 02 листопада 2017 року було затверджено акт про визначення збитків власнику землі.

Згідно з даним актом сума неодержаного територіальною громадою м. Івано-Франківська доходу визначається збитками, які нанесені міській раді за час фактичного використання земельної ділянки ОСОБА_1 по АДРЕСА_2 площею 0,00976 га, розмір яких становить 16 505,69 грн.

Розрахунок суми зроблено за період з 19 листопада 2014 року по 02 листопада 2017 року. При здійсненні розрахунку було враховано інформацію, надану ДПІ в м. Івано-Франківську, згідно якої відповідач частково здійснив оплату за користування земельною ділянкою.

11 грудня 2017 року відповідачу було надіслано лист-претензію № 1532/01-18/35-в з пропозицією відшкодувати збитки, однак відповідач у добровільному порядку не сплатив зазначеної суми.

Посилаючись на викладені обставини, представник позивача просив суд стягнути з відповідача на користь Івано-Франківської міської ради кошти в сумі 16 505,69 грн та 1 762 грн судового збору.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 березня 2019 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Івано-Франківської міської ради кошти за користування земельною ділянкою в сумі 16 505,69 грн за період з 19 листопада 2014 року по 02 листопада 2017 року.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявлені позивачем вимоги знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, тому з відповідача, як з користувача земельної ділянки, на користь позивача, як власника земельної ділянки, в порядку статті 1212 ЦК України підлягають стягненню кошти за користування земельною ділянкою.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 30 травня 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованості рішення суду, а підстав для його скасування з мотивів, наведених у скарзі, не встановлено.

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської областівід 19 березня 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 30 травня 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на

1 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Ціна позову у даній справі становить 16 505,69 грн, яка станом на 01 січня 2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921 грн*100 = 192 100 грн).

Отже, зазначена справа є малозначною в силу вимог закону.

Верховним судом не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Разом із тим, Касаційний цивільний суд вважає, що наведені скаржником обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не дають підстав як для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, так і для висновку про те, що справа становить виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Застосування критерію малозначності у цій справі є передбачуваним, судовий спір було розглянуто судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не продемонстрував наявності інших виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом

1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської областівід 19 березня 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 30 травня 2019 року у справі за позовом Івано-Франківської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення коштів за користування земельною ділянкою.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя Є. В. Коротенко