Справа № 428/9129/18
Провадження № 2/428/506/2019
02 травня 2019 року м. Сєвєродонецьк
Сєвєродонецький міський суд Луганської області у складі:
головуючого судді Посохова І.С.,
за участю секретаря судового засідання Колядінцевої П.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сєвєродонецьку Луганської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування майнової шкоди, -
ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 звернулася до Сєвєродонецького міського суду із позовною заявою до ОСОБА_3 про відшкодування майнової шкоди.
В обґрунтування заявлених вимог представник позивача зазначає, що позивач уклала з відповідачем, яка діяла від імені приватного підприємця ОСОБА_4 , договір № 93 від 25.07.2016, згідно з умовами якого позивач сплатила аванс у сумі 3400 грн., а відповідач від імені приватного підприємця ОСОБА_4 протягом 21 робочого дня з моменту підписання договору зобов`язувалася виготовити ПВХ конструкцію з використанням скла. Вироком Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 21.02.2018 року відповідача було засуджено за ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 190 КК України та призначено їй покарання у виді 2 років позбавлення волі, але звільнено від відбування призначеного покарання на підставі п. «б» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року. Представник позивача просить стягнути з відповідача майнову шкоду на користь позивача у сумі 3400 грн.
Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися, подали до суду заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечували.
Відповідач в судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце судового засідання повідомлялась належним чином, причини неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності до суду не надходило. Відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористалася.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Позивач та її представник не заперечували проти розгляду справи за відсутності відповідача. У зв`язку з наведеним, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю відповідача, а матеріали, що є у справі, достатніми для цього.
Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини.
Вироком Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 21 лютого 2018 року по справі № 428/12912/16-к, який набрав законної сили 27.03.2018, було визнано винною ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 190 КК України та призначено їй відповідне покарання.

У вищевказаному вироку також було встановлено, що 25.07.2016, близько 11 год. 00 хв., ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , будучи неофіційно працевлаштованими на ФОП « ОСОБА_4 », перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , запропонували ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановити за місцем мешкання метало-пластикову конструкцію, реалізацією якої займається ФОП « ОСОБА_4 ». У той же день, декілька пізніше, ОСОБА_5 від імені ФОП « ОСОБА_4 » уклав договір № 93 від 25.07.2016 із ОСОБА_2 на виготовлення, доставку та встановлення метало-пластикових конструкцій на загальну суму 4900 гривень, після чого ОСОБА_2 надала власноруч ОСОБА_5 гроші у готівковій формі у розмірі 3400 гривень 00 копійок.

Тоді, 25.07.2016, ОСОБА_5 , через деякий час після укладення договору із ОСОБА_2 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , за дорученням ОСОБА_4 , не знаючи про дійсні наміри ОСОБА_3 , переконаний у реальності намірів ОСОБА_3 виконати обумовлені договором зобов`язання в частині сплати вартості метало-пластикової конструкції, яку замовляє клієнт, на завод-виробник, передав останній грошові кошти у розмірі 3400 грн.

ОСОБА_3 , отримавши суму грошових коштів у розмірі 3400 гривень за договором № 93 від 25.07.2016, укладеним між ФОП « ОСОБА_4 » та ОСОБА_2 , не маючи дійсного наміру повернути їх потерпілій або перерахувати на розрахунковий рахунок заводу-виробника, із корисливих мотивів, маючи мету незаконного збагачення, повторно, шляхом обману потерпілої, обернула грошові кошти потерпілої в розмірі 3400 гривень на власну користь і розпорядилась ними на власний розсуд.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Отже, вироком суду, який набрав законної сили, встановлено, що відповідач ОСОБА_3 , отримавши суму грошових коштів у розмірі 3400 гривень за договором № 93 від 25.07.2016, укладеним між ФОП « ОСОБА_4 » та позивачем ОСОБА_2 , шляхом обману обернула ці грошові кошти у власну користь і розпорядилась ними на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до ч. 1 ст. 1177 ЦК шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Зі змісту п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 31.03.1989 р. «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, стягнення безпідставно нажитого майна» (з наступними змінами) та абз.1 п. 2 постанови Пленуму ВСУ № 6 від 27.03.1992 р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» вбачається, що шкода, заподіяна злочином, підлягає відшкодуванню особою, яка її заподіяла, в повному обсязі за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

З огляду на презумпцію вини заподіювача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду, якщо доведе, що шкоди було завдано не з його вини. Особа, якій спричинено шкоду, подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір спричиненої шкоди, а також докази того, що саме відповідач її спричинив або є особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2019 року по справі № 461/8496/15.

Позивач ОСОБА_2 надала до суду належні, допустимі та достатні докази того, що саме відповідач ОСОБА_3 своїми злочинними діями спричинила їй матеріальну шкоду на суму 3400 грн., в той час як відповідач ОСОБА_3 не надала до суду жодних доказів того, що шкоди могло бути завдано не з її вини.

У зв`язку із викладеним, суд доходить висновку про необхідність задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача суми матеріальної шкоди в розмірі 3400 грн.

Посилання представника позивача, яка є професійним адвокатом, у позовній заяві на норми Цивільного кодексу України, які регулюють правовідносини за договором підряду та які регулюють порядок повернення майна, яке було набуте без достатньої правової підстави, а також посилання на норми Закону України «Про захист прав споживачів» є неналежними, адже спірні правовідносини виникли з приводу завдання позивачу шкоди внаслідок протиправних (злочинних) дій відповідача і такі правовідносини регулюються іншими нормами цивільного законодавства.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина перша статті 133 ЦПК України).

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста статті 141 ЦПК України).

У разі задоволення позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір стягується з відповідача на користь держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини заявлених до нього позовних вимог, якщо цього відповідача також не звільнено від сплати судового збору.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року по справі № 161/4985/17.

Враховуючи те, що позивач була звільнена від сплати судового збору за подання цього позову на підставі п. 6 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави витрати по сплаті судового збору у сумі 704 грн. 80 коп.

Керуючись ст. 2, 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування майнової шкоди задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду у розмірі 3400 (три тисячі чотириста) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави витрати по сплаті судового збору у сумі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.

Рішення може бути оскаржено до Луганського апеляційного суду через Сєвєродонецький міський суд шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про сторони:

- позивач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер ОКПП НОМЕР_1 ;

- відповідач: ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_4 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий 15.05.1997 Старобільським РВ УДМС України в Луганській області.

Суддя І. С. Посохов