Справа № 495/6985/18
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

08 липня 2019 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі судді Заверюха В.О.,

при секретарі - Червинській І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду в м. Білгород-Дністровському в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» Одеська дирекція Центр поштового зв`язку №6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету розгляду спору на стороні позивача: Головне управління Держпраці в Одеській області ДСУ з питань праці про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» Одеська дирекція Центр поштового зв`язку №6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету розгляду спору на стороні позивача: Головне управління Держпраці в Одеській області ДСУ з питань праці про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 31.01.2013 року по 10.05.2018 року включно в сумі 124533 грн. 99 коп., мотивуючи позов тим, що відповідно до відповіді за підписом головного бухгалтера Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» Одеська дирекція Центр поштового зв`язку №6 позивача 31.01.2013 року було звільнено з займаної посади, пізніше позивач розписалась про отримання трудової книжки, але в цей же день повного розрахунку при звільненні з боку відповідача не було проведено, залишок по заробітній платні позивач отримала лише 10.05.2018 року. За таких обставин позивач вважає, що оскільки на час звільнення з нею не було проведено повного розрахунку, відповідач на підставі ст.ст.116, 117 КЗпП України має сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.01.2013 року по 10.05.2018 року включно, що за її розрахунками, складає в сумі 124533 грн. 99 коп..

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03.08.2018 року відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження.

Представником Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» Одеська дирекція Центр поштового зв`язку №6 подано відзив на позовну заяву, в якому останній просить в задоволені позовних вимоги позивача відмовити в повному обсязі, зазначаючи, що позивач вимог про розрахунок до відповідача в порядку ст.116 КЗпП України не пред`являла, а навпаки відповідач у письмовій формі неодноразово звертався до позивача про отримання нею всіх належних від підприємства сум по заробітній платі, тобто вина відповідача у невиплаті сум у строки зазначені ст..116 КЗпП України відсутня, крім того, оскільки позивач тривалий час не зявлялась до підприємства з приводу отримання остаточного розрахунку, належні кошти були депоновані, про що позивачу також було повідомлено в письмовій формі. Посилання позивача про отримання нею 10.05.2018 року залишку заробітної плати не підтверджується жодними належними та допустимими доказами, крім того, просив застосувати наслідки пропуску строку для звернення до суду з даним позовом, який визначено у ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутись до суду з заявою про вирішення трудового спору в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права,

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05.12.2018 року у задоволенні клопотання позивача про призначення судово-технічної експертизи по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» Одеська дирекція Центр поштового зв`язку №6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету розгляду спору на стороні позивача: Головне управління Держпраці в Одеській області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - відмовлено.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 04.02.2019 року апеляційна скарга позивача на ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05.12.2018 року повернута до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області для вирішення питання про повернення апеляційної скарги на ухвалу суду, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду скаржнику.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 11.03.2019 року відновлено провадження по цивільній справі та справа призначена до розгляду.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не зявилась, була повідомлена належним чином, що підтверджується особистим підписом у довідковому листі.

В судове засідання представник Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» Одеська дирекція Центр поштового зв`язку №6 не зявився, але надав на адресу суду заяву про розгляд справи у його відсутність.

В судове засідання представник третьої особи на стороні позивача: Головне управління Держпраці в Одеській області ДСУ з питань праціне зявився, був повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі.

Суд дослідивши матеріали справи, докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно з ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, зі змісту ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод випливає, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 76-81 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експерта, показання свідків. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вимогами ст. ст. 13, 76 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Основним Законом України статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обовязки, в рівній мірі кореспондується обов`язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату.

Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст.21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно ст.22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Позивач ОСОБА_1 була прийнята на посаду начальника відділу поштового звязку Бритівка Центру поштового зв`язку №6 Одеської дирекції Українського державного підприємства поштового звязку «Укрпошта», що підтверджується витягом з наказу №200-К від 01.07.2011 року (а.с.44).

Відповідно до витягу з наказу №20-К від 31.01.2013 року позивача ОСОБА_1 31.01.2013 року було звільнено з займанної посади на підставі ч.1 п.4 ст.40 КЗпП України (прогул без поважних причин) (а.с. 44).

Відповідно до Наказу Міністерства інфраструктури України №56 від 16.02.2017 року з 01.03.2017 року Українське державне підприємство поштового звязку «Укрпошта» реорганізовано шляхом перетворення в Публічне акціонерне товариство «Укрпошта» Одеська дирекція Центр поштового зв`язку №6.

Як встановлено судом, в день звільнення позивача ОСОБА_1 31.01.2013 року з нею не було проведено повного розрахунку, в звязку з чим позивач звернулась до суду з позовом про стягнення на її користь середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме за період з 31.01.2013 року по 10.05.2018 року включно, що, за її розрахунками, складає в сумі 124533 грн. 99 коп., право на яку передбачене ст.ст.116, 117 КЗпП України, в зв`язку з порушенням її права на отримання сум, належних працівникові при звільненні.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, за положеннями статті 117 КЗпП України обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

За умовами ч.3 ст.12, ч.1 ст.13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В день звільнення 31.01.2013 року позивач ОСОБА_1 була відсутня на роботі без поважних причин, а тому видати їй на руки трудову книжку та виплатити їй усі належні суми саме в день звільнення підприємству не надалось можливим.

Всупереч вимогам ст.81 ЦПК України позивач ОСОБА_1 до матеріалів справи та під час слухання справи не надала належних доказів того, що вона на наступний день після звільнення, або в подальшому зверталась до підприємства з вимогами щодо виплати їй всіх належних сум при звільненні та залишок по заробітній платні нею було отримано лише 10.05.2018 року.

Представник відповідача як на підставу непроведення розрахунку з позивачем при звільненні посилається на те, що в день звільнення позивач ОСОБА_1 була відсутня на місці праці без поважних причин, видати їй на руки трудову книжку та виплатити їй усі належні суми саме в день звільнення не надалося можливим. Вимоги про розрахунок, як то передбачають вимоги ст.116 КЗпП України, позивач до відповідача не пред`являла жодного разу, а навпаки відповідач неодноразово в письмовій формі повідомляв позивача ОСОБА_1 (направляв листи від 31.01.2013 року №97 (з повідомленням про вручення від 08.02.2013 року), №121 від 06.02.2013 року, №470 від 04.06.2013 року, №2 від 03.01.2014 року, №832 від 10.07.2014 року, №651 від 11.06.2015 року) про необхідність звернутись до бухгалтерії Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» Одеська дирекція Центр поштового зв`язку №6 для отримання всіх належних їй сум по заробітній платі, що підтверджується відповідними листами (а.с.51-58).

Такі дії відповідача свідчать про добросовісність з його сторони, оскільки ним вживались всі заходи для виклику позивача ОСОБА_1 для отримання нею всіх належних від підприємства сум, а позивач в свою чергу не вжила з своєї сторони жодних заходів для прискорення отримання всіх виплат. З аналізу даних конкретних обставин суд дійшов висновку про відсутність вини відповідача, оскільки він діяв добросовісно, вжив достатніх заходів для належного виконання обов`язку щодо повного розрахунку з позивачем, а тому не вбачається порушення прав позивача ОСОБА_1 , як працівника підприємства у даному випадку.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд вважає зазначені доводи позивача щодо порушення відповідачем приписів ст.ст.116,117 КЗпП України, а саме не здійснення виплат всіх сум, що належали виплаті в день звільнення є безпідставними та мали місце не з вини відповідача.

Крім того, суд зазначає, що представником відповідача в наданому до суду відзиві на позов заявлено про пропущення позивачем тримісячного строку звернення до суду з даним позовом, передбаченим ч.1 ст.233 КЗпП, а тому, вирішуючи питання про необхідність застосувати до вимог позивачки позовної давності, суд виходить з наступного.

Згідно ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

В свою чергу заявлена позивачем сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не входять до фонду оплати праці та не є заробітною платою, з позовом про стягнення якої працівник має право звернутися до суду без обмеження будь-яким строком, а тому до таких позовних вимог застосовується передбачений ст.233 КЗпП України тримісячний строк звернення працівника до суду із заявою про вирішення такого трудового спору, який починає свій перебіг з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобовязаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

В постанові Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду №61-590св17 (справа №446/509/16-ц) від 16 січня 2018 року встановлено, що до правовідносин про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні повинен застосовуватись тримісячний строк для звернення до суду з таким позовом і обчислення такого тримісячного строку має здійснюватися з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Так, в судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 була звільнена з займаною посади 31.01.2013 року, відповідач листами від 31.01.2013 року №97 (з повідомленням про вручення від 08.02.2013 року), №121 від 06.02.2013 року, №470 від 04.06.2013 року, №2 від 03.01.2014 року, №832 від 10.07.2014 року, №651 від 11.06.2015 року належним чином повідомляв позивача ОСОБА_1 про отримання розрахункової суми по заробітній платі при звільненні, але позивач в свою чергу на вказані звернення не відреагувала, що підтверджує факт обізнаності ще на той час позивача щодо порушення свого права.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позивачем ОСОБА_1 пропущений тримісячний строк звернення до суду у справах щодо стягнення середнього заробітку, у відповідності до ст.233 КЗпП України.

За правилами ч.1 ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст.233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Разом з тим позивач під час судового розгляду даної справи з відповідними клопотаннями про поновлення строку звернення до суду не зверталась, про причини пропущення такого строку, їх поважність, не вказувала.

Оскільки в ході судового розгляду справи позивачем не заявлялось клопотання про поновлення пропущеного строку на звернення до суду із заявою про вирішення такого трудового спору, крім того, позивачем не наведено суду та не доведено належними та допустимими доказами наявності поважних причин пропуску такого строку, суд приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для поновлення передбаченого статтею 233 КЗпП України тримісячного строку звернення позивача до суду із заявою про вирішення такого трудового спору.

Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст.12, 13, 49, 76, 77, 80, 81, 259, 263, 264, 265, 268, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» Одеська дирекція Центр поштового зв`язку №6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету розгляду спору на стороні позивача: Головне управління Держпраці в Одеській області ДСУ з питань праці про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи,зазначений строк обчисляються з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи,якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя В.О.Заверюха