Постанова

Іменем України

10 липня 2019 року

м. Київ

справа № 755/8062/13-ц

провадження № 61-8403св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Воробйової І. А., Кривцової Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

треті особи: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, Київське міське бюро технічної інвентаризації, Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, Дніпровський районній відділ державної міграційної служби України у м. Києві, Комунальне підприємство «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва»

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , на рішення Апеляційного суду м. Києва від 23 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Котули Л. Г., Волошиної В. М., Слюсар Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2013 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Головне управління юстиції у м. Києві, Київське міське бюро технічної інвентаризації, Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, Дніпровський районний відділ державної міграційної служби України у м. Києві, Комунальне підприємство «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва» про позбавлення права власності на квартиру, визнання права власності на квартиру, витребування квартири з чужого незаконного володіння, усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення без надання іншого житла та зняття з реєстрації.

У позовній заяві посилався на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 квітня 2010 року в справі № 2-68/1 2010рік за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , треті особи: приватний нотаріус Німченко О. Є., державний нотаріус ОСОБА_11., ОСОБА_2 , Головне управління юстиції України у Черкаській обл., Міністерство юстиції України про визнання договорів купівлі-продажу та довіреності недійсними, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , третя особа, Жашківська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , треті особи: приватний нотаріус Німченко О. Є., Державний нотаріус ОСОБА_11. про визнання права власності на квартиру за добросовісним набувачем. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09 квітня 2010 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 20 грудня 2010 апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 квітня 2010 року у частині повернення сторін в первісний стан змінено, виключено з резолютивної частини рішення посилання на визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 , за ОСОБА_8 (яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ) .

В решті рішення залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 лютого 2011 року відмовлено ОСОБА_2 у відкритті касаційного провадження у вищевказаній справі.

Позивач зазначав, що окрім цього, 24 березня 2008 року Дніпровським РУ ГУ МВС України у м. Києві порушена кримінальна справа № 04-17621 за заявою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 щодо шахрайських дій, які мали місце стосовно купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , за фактом шахрайства за частиною четвертою статті 190 КК України і проводиться досудове розслідування. На підставі постанови старшого слідчого Дніпровського РУ ГУ МВС України у м. Києві Науменка І. І. 28 березня 2008 року було накладено арешт на зазначену квартиру.

21 січня 2010 року прокурором відділу прокуратури Черкаської області, Єщенком О . М. порушена кримінальна справа № стосовно завідувача Жашківської державної нотаріальної контори м. Жашків Черкаської області ОСОБА_11 за ознаками злочину передбаченого частиною другою статті 367 КК України.

З лютого та березня 2011 року він, як представник позивача, та працівники БТІ м. Києва, намагалися зайти до спірної квартири АДРЕСА_1 , де проживає ОСОБА_2 зі своєю матір`ю, з метою виготовлення технічного паспорту на квартиру та оформлення в подальшому права власності на неї на ім`я ОСОБА_1 . Проте, ОСОБА_2 не впустив їх до квартири.

Зазначав, що право ОСОБА_1 на спірне майно підтверджується рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09 квітня 2010 року та свідоцтвом про реєстрацію шлюбу з ОСОБА_8 , свідоцтвом про смерть ОСОБА_8 , повідомленням Сьомої Київської державної нотаріальної контори, згідно якого 11 грудня 2007 заведену спадкову справу за заявою ОСОБА_1 на майно його померлої дружини ОСОБА_8 .

Посилався на те, що ОСОБА_1 є спадкоємцем після смерті дружини ОСОБА_8 , якій належала на праві власності квартира АДРЕСА_1 , а тому відповідно до вимог ст. 388 ЦК України він має право на витребування квартири від недобросовісного набувача та незаконного володільця, оскільки квартира вибула з володіння власника без його волі .

З урахуванням уточнених позовних вимог представник позивача просив: позбавити права приватної власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , визнати за громадянином держави Ізраїль ОСОБА_1 право приватної власності на спадкове майно - квартиру АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_8 , витребувати із чужого незаконного володіння квартиру у ОСОБА_2 шляхом виселення його з цієї квартири без надання іншого житла , зняття його реєстраційного обліку та позбавлення права користування цією квартирою; виселити з квартири АДРЕСА_1 та зняти з реєстраційного обліку за місцем проживання та позбавити права користування цією квартирою ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ; стягнути з відповідачів судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 10 серпня 2016 року у

задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_12 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , треті особи: Головне управління юстиції у м. Києві, Київська міське бюро технічної інвентаризації, Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, Дніпровський районний відділ державної міграційної служби України в м. Києві, Комунальне підприємство «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва» про позбавлення права власності на квартиру, визнання права власності на квартиру, витребування квартири з чужого незаконного володіння шляхом виселення відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у позивача відсутні підстави для визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку, оскільки правовстановлюючий документ не втрачений, саме право на спадщину ОСОБА_1 ніким не оспорюється, законом визначено порядок отримання оригіналу договору, що зберігається в справах нотаріуса, що визнаний судом недійсним. Районний суд зазначив, що лише за наявності відмови приватного нотаріуса Німченко О. Є. у видачі оригіналу договору дарування, за яким власником є ОСОБА_8 , позивач має право на звернення до суду з вимогою про визнання за ним права власності на квартиру в порядку спадкування. За таких обставин суд прийшов до висновку, що вимога ОСОБА_1 про визнання за ним право власності у порядку спадкування на спірну квартиру не підлягає задоволенню.

Щодо вимоги про витребування квартири з чужого незаконного володіння від ОСОБА_2 , суд першої інстанції зазначитв, що ця вимога не підлягає задоволенню, оскільки не отримавши свідоцтва про право на спадщину перехід права власності від померлої ОСОБА_8 до спадкоємця ОСОБА_1 не відбувся, а тому він не набув право власності на спадкове майно.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 23 листопада 2016 рокуапеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_13 задоволено частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 серпня 2016 року скасовано та ухвалено нове .

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , треті особи : Головне управління юстиції у м. Києві, Київське міське бюро технічної інвентаризації, Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, Дніпровський районний відділ державної міграційної служби України в м. Києві, Комунальне підприємство "Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва" про позбавлення права власності на квартиру, визнання права власності на квартиру, витребування квартири з чужого незаконного володіння та виселення без надання іншого житла, та зняття з реєстраційного обліку, усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку задовольнити частково.

Витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 шляхом виселення його з цієї квартири без надання іншого жилого приміщення та зняття його з реєстраційного обліку.

Усунено перешкоди ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_4 , ОСОБА_3 з цієї квартири без надання іншого жилого приміщення та зняття їх з реєстраційного обліку.

Визнано право власності у порядку спадкування за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_2 на спадкове майно після смерті його дружини ОСОБА_8 , а саме: квартиру АДРЕСА_1 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що хоча отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у задоволенні позову .

Апеляційний суд зазначив, що оскільки спірна квартира була відчужена від імені ОСОБА_8 поза її волею, то вона мала б право звернутися до суду з позовом про відновлення свого права на квартиру шляхом витребування її з чужого незаконного володіння. Прийнявши в установленому законом порядку спадщину, ОСОБА_1 , з часу її відкриття, набув речові права на успадковану квартиру - право володіння та право користування нею і, відповідно, право на захист цих прав.

Отже, порушене право щодо володіння та користування спадковим майном підлягає захисту з підстав, передбачених пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції звернув увагу на те, що вимоги ОСОБА_1 про позбавлення ОСОБА_2 права власності на квартиру та права користування цією квартирою не можуть бути задоволенні з тих підстав, що спір щодо права власності та права користування уже вирішено Дніпровським районним судом м. Києва від 09 квітня 2010 року, яким визнано недійсним договір купівлі продажу квартири та повернуто сторони в попередній стан.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 ,посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Апеляційного суду м. Києва від 23 листопада 2016 року та залишити в силі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 серпня 2016 року.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 має право на спадкування, проте ніколи не був власником спірної квартири. Під час розгляду справи у суді першої інстанції не надав доказів неможливості отримання правовстановлюючого документу, що і було підставою для відмови у задоволенні позову.

Зазначає, що апеляційний суд не дослідив всіх обставин справи та безпідставно дійшов до висновків щодо повернення йому грошових коштів за договором на підставі реституції. Вказує, що насправді кошти не отримав через відсутність у ОСОБА_14 зареєстрованого майна.

Посилається на те, що апеляційним судом порушено статтю 392 ЦК України та частину четверту статті 267 ЦК України - сплив строку давності щодо вимоги про витребування майна, позбавлення права власності та виселення, оскільки позивач звернувся до суду з позовом через п`ять років від дати, коли довідався про порушення його прав.

Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу

У лютому 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_13 , подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в яких вказує, що посилання заявника є безпідставними, він не має жодних юридичних прав на спірну квартиру, яка визнана судом предметом спадкування за законом. Зазначає, що касаційна скарга ОСОБА_2 ґрунтується на доводах, які не стосуються віндикаційного позову ОСОБА_1 , базується на формальних, алогічних та заплутаних міркуваннях, не відповідає дійсним обставинам справи, які підтверджені у суді.

Щодо тверджень заявника стосовно пропуску ОСОБА_1 строку позовної давності вказує, що такі є безпідставними та просить віднестися до них критично та відмовити у їх задоволенні. Вказує, що позовна давність була перервана, оскільки ОСОБА_1 пред`явив позов, предметом якого була лише частина його вимоги, право на яку він мав до ОСОБА_2

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 червня 2019 року справу передано судді-доповідачу Лідовцю Р. А.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Згідно із свідоцтвом про шлюб від 06 травня 2008 року серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 та ОСОБА_15 уклали шлюб 20 травня 1983 року, про що зроблено відповідний актовий запис за № 47.

01 червня 1999 року на підставі договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори, ОСОБА_8 . набула права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_8 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 10 листопада 2007 року.

11 грудня 2007 року на підставі заяви ОСОБА_1 . Сьома Київська державна нотаріальна контора відкрила спадкову справу після смерті ОСОБА_8 .

Діти померлої ОСОБА_8 : ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 ОСОБА_21 , ОСОБА_22 надіслали до Сьомої київської нотаріальної контори заяви про відмову від спадщини на користь ОСОБА_1

20 жовтня 2007 року державним нотаріусом Жашківської державної нотаріальної контори Черкаської області ОСОБА_11. посвідчено довіреність на представництво інтересів від імені громадянки Ізраїлю ОСОБА_8 на ім'я ОСОБА_23

08 листопада 2007 року ОСОБА_23 продав ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Німченко О. Є. та зареєстрованого у реєстрі за № 7817д.

28 грудня 2007 року ОСОБА_7 продала ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ємельяновою Г. В. та зареєстрованого у реєстрі за № 2282.

Постановою державного нотаріуса сьомої Київської державної нотаріальної контори від 05 травня 2011 року № 1284/02-14 представнику ОСОБА_1 - ОСОБА_5 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на квартиру АДРЕСА_1 у зв`язку з відсутністю оригіналу правовстановлюючого документу.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09 квітня 2010 року -визнано недійсною довіреність від імені ОСОБА_8 щодо квартири АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_23 , посвідчену нотаріусом Жашківської державної нотаріальної контори Черкаської області ОСОБА_11. 20 жовтня 2007 року;

-визнано недійсним заповіт від імені ОСОБА_8 щодо квартири АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_23 , посвідчений нотаріусом Жашківської державної нотаріальної контори Черкаської області ОСОБА_11. 22 жовтня 2007 року;

-визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 08 листопада 2007 року між ОСОБА_23 та ОСОБА_14 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Німченко О. С.;

-визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 28 грудня 2007 року між ОСОБА_14 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ємельяновою Г. В.

-повернуто сторони в первісний стан та визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_8

-стягнуто з ОСОБА_23 на користь ОСОБА_14 суму у розмірі 424 200 грн;

-стягнуто з ОСОБА_14 на користь ОСОБА_2 суму у розмірі 737 146 грн.

Рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 квітня 2010 року змінено та виключено з резолютивної частини рішення посилання на визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_8 .

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 лютого 2011 року ОСОБА_2 відмовлено у відкритті касаційного провадження.

24 березня 2008 року Дніпровським РУ ГУ МВС України у м. Києві порушена кримінальна справа № 04-17621 за заявою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 щодо шахрайських дій, які мали місце стосовно купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , за фактом шахрайства за частиною четвертою статті 190 КК України і проводиться досудове розслідування. На підставі постанови старшого слідчого Дніпровського РУ ГУ МВС України у м. Києві Науменко І. І. 28 березня 2008 року було накладено арешт на зазначену квартиру.

21 січня 2010 року прокурором відділу прокуратури Черкаської області, Єщенком О. М. порушена кримінальна справа № стосовно завідувача Жашківської державної нотаріальної контори м. Жашків Черкаської області ОСОБА_11 за ознаками злочину передбаченого частиною другою статті 367 КК України.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга представника ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на матеріали справи, оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК України, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України).

Статтею 387 ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Частиною першою статті 388 ЦК України закріплено право власника на витребування майна від добросовісного набувача у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно із нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.

Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її .

Так, згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

Судом попередніх інстанцій встановлено і це підтверджується доказами у справі, що після смерті ОСОБА_8 відкрилася спадщина на належне їй майно, яке успадкував ОСОБА_1 одноосібно, оскільки інші спадкоємці відмовилися від прийняття спадщини. Отже, ОСОБА_1 звернувшись до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, став власником квартири АДРЕСА_1 , тому має право володіти та користуватися цим майном. Відсутність реєстрації права власності на зазначену квартиру зумовлює обмеження у праві розпорядження нею.

Суд апеляційної інстанції, посилаючись на норми ЦК України зазначив, що у спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України.

Колегія суддів вважає, що апеляційний суд правильно застосував положення статті 388 ЦК України про витребування майнавід добросовісного набувача шляхом подання віндикаційного позову з підстав, передбачених пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК, оскільки ОСОБА_1 успадкував право пред`явлення вимоги до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння, усунення перешкод у користуванні, виселення та зняття з реєстрації з огляду на судове рішення, яким встановлено, що спірна квартира вибула з володіння спадкодавця поза її волею.

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 06 липня 2016 року у справі № 6-3095цс15.

Посилання заявника про те, що суд апеляційної інстанції вийшов за межі пред`явленої позовної вимоги про визнання права власності з підстав відсутності правовстановлюючого документу не приймаються до уваги колегією суддів з огляду на те, що у рішенні Апеляційного суду м. Києва чітко зазначені мотиви задоволення зазначеної вимоги, а неправильне трактування судового рішення учасником справи не є підставою для його скасування.

Колегія суддів Верховного Суду відхиляє доводи касаційної скарги стосовно пропуску ОСОБА_1 строку позовної давності.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Частиною другою статті 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Судами попередніх інстанцій зроблено правильний висновок щодо перебігу строку позовної давності відносно заявлених вимог. Відтак, оскільки зверненню до суду з віндикаційним позовом передував розгляд справи про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, тому у даному випадку пропуску строку позовної давності не має, а відбулося переривання зазначеного строку на підставі частини другої статті 264 ЦК України.

Відповідно до положень статтей 10, 60 ЦПК України 2004 року (частини третьої статті 12, частини першої статті 81 чинного ЦПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК чинного України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом апеляційної інстанції надано правильну правову оцінку наявності рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 квітня 2010 року, яким визнано недійсними: довіреність від 20 жовтня 2007 року серії ВЕХ № 995597, заповіт від 22 жовтня 2007 року серії ВЕХ № 995598, договір купівлі-продажу квартири від 08 листопада 2007 року серії ВКВ № 028994, договір купівлі-продажу квартири від 28 грудня 2007 року серії ВКС № 129442 та повернуто сторони у первісний стан.

З огляду на те, що судове рішення - це офіційний документ суду юрисдикційного характеру, яким закінчується розгляд справи у суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції, є прийнятим на захист прав і свобод людини, правопорядку та принципу верховенства права, тому судове рішення, що набрало законної сили, повинно виконуватись усіма суб`єктами, прав яких воно стосується та є обов`язковим до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними та юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Отже, суд першої інстанції у порушення статей 212-215 ЦПК України 2004 року не забезпечив повний та всебічний розгляд справи, належно не встановив усі необхідні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, та характеру спірних правовідносин та позовних вимог, що призвело до відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 .

При перегляді справи за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 , Апеляційний суд м. Києва звернув увагу на допущені судом першої інстанції помилки та прийняв правильне по суті рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнив частково.

Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновку суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 23 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник І. А. Воробйова Г. В. Кривцова Р. А. Лідовець Ю. В. Черняк