ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4195/19 Справа № 190/1648/18 Суддя у 1-й інстанції - Митошоп В. М. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 липня 2019 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря - Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до Лихівської селищної ради П`ятихатського району Дніпропетровської області про визнання права на земельну ділянку (пай) в порядку спадкування за законом

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 09 січня 2019 року,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Лихівської селищної ради П`ятихатського району Дніпропетровської області про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_2 , після смерті якого залишилося спадкове майно до складу якого входить право на земельну частку (пай), як за членом колишнього КСП ім. Суворова, розміром 6,55 умовних кадастрових гектарів, що знаходиться на території Лихівської селищної ради П`ятихатського району Дніпропетровської області. Після смерті батька він прийняв спадкове майно, заяву про вступ у спадщину на вищевказану земельну ділянку не подавав нотаріусу, оскільки не знав, що батько включений до списку осіб членів КСП ім.. Суворова, згідно державного акту на право колективної власності на землю серії НОМЕР_1 від 10.02.1996р. Просив визнати за ним право на земельну частку (пай), розміром 6.55 умовних кадастрових гектарів на території Лихівської селищної ради П`ятихатського району Дніпропетровської області із земель бувшого КСП ім.. Суворова в порядку спадкування за законом, після смерті батька ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 3-5).

Рішенням П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 09 січня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Лихівської селищної ради П`ятихатського району Дніпропетровської області про визнання права на земельну ділянку (пай) в порядку спадкування за законом - відмовлено (а.с.41-43).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вважаючи рішення суду 1-ї інстанції таким, що ухвалене без належного з`ясування обставин справи, дослідження та оцінки наданих доказів, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги (а.с.50-51).

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно п.1 ч.1ст. 374 ЦПК України,суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч.1ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду слід залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що згідно копії свідоцтва про смерть, ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Вільногірськ Дніпропетровської області помер ОСОБА_2 . Згідно копії свідоцтва про народження, спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_2 є його син ОСОБА_1 . (а.с.14) Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за законом та копії витягу про реєстрацію в спадковому Реєстрі - 25.07.2012р. Верхньодніпровською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області заведено спадкову справу № 53140253, номер у нотаріуса 366/2012 до майна померлого ОСОБА_2 за заявою ОСОБА_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2 . ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом. Спадщина складається з права на дві земельні частки (паї), розміром 7,96 га, які розташовані на території с. Дмитрівка Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. (а.с.15-16). Згідно копії державного акту на право колективної власності на землю серії НОМЕР_1 від 10.02.1996 р., ОСОБА_2 включений до списку громадян, членів КСП ім.Суворова П`ятихатського району Дніпропетровської області, під номером 160 (а.с.9-13).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд 1 ї інстанції посилався на вимоги глави 86 ЦК України, Закон України "Про нотаріат" та виходив з того, що оскільки позивач не звертався з заявою до нотаріуса про видачу свідоцтва про право на спадщину на право на пай і відповідної відмови від нотаріуса не отримував, тому заявлені позовні вимоги є передчасними.

З такими висновками суду погоджується й колегія суддів апеляційного суду, оскільки вони є обґрунтованими, відповідають встановленим обставинам по справі та зроблені з дотриманням норм процесуального права з застосуванням відповідних норм матеріального права.

Так, відповідно до ст. 1216 України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно з частиною п`ятою ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до положень ч.3 ст.1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Статтею 1297 ЦК України встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно.

З матеріалів справи вбачається, що підставою для звернення до суду з позовом стало те, що позивачу не було відомо до квітня 2018 року про те, що його батько за життя мав право на земельну частку (пай) розміром 6.55 ум.кад.га., яка знаходиться на території Лихівської селищної ради П"ятихатського району Дніпропетровської області із земель бувшого КСП ім. Суворова, як такий що працював та був членом КСП ім.Суворова.

Зокрема в апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що йому нотаріус в усній формі відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину на право на земельну частку (пай) в зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу на землю.

На підтвердження викладеного, апелянтом долучено до апеляційної скарги постанову державного нотаріуса Верходніпровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Трощій Н.Г про відмову у вчиненні нотаріальної дії, яка датована 28 січня 2019 року (а.с.52).

Однак зазначена постанова державного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії не може бути прийнята до уваги колегією суддів з огляду на таке.

Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 "Про судову практику в справах про спадкування", свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 "Про судову практику в справах про спадкування" визначено, що особа, яка звертається до суду з позовом щодо відмови у вчиненні нотаріусом тієї чи іншої дії, повинна надати до позовної заяви постанову нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

У п.1 листа ВССУ № 24-753/0/4-13 йдеться про обов`язковість у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. У разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові.

Зокрема ч.3 ст. 367 ЦПК визначено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Таким чином, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості досліджувати нові докази, які не були наявні на час ухвалення рішення та досліджені у суді першої інстанції.

Крім того, на момент розгляду справи у суді 1 ї інстанції матеріали цивільної справи не містили вмотивованої постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову.

Виходячи з встановлених конкретних обставин справи, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд 1 інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог щодо визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом, оскільки позовні вимоги є передчасними.

Колегія суддів вважає, що справа розглянута всебічно, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права, правові підстави для його скасування відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст.ст. 263, 264 ЦПК України і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 09 січня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: