№ 336/1673/17
пр. № 2/336/934/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2019 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя в складі головуючого судді Жупанової І.Б., при секретарі Палубінській К.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні з участю сторін і представників позивача - адвоката Іващенко М.В., відповідача - адвоката Леус Г.О., цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за договором позики у сумі 23 680 доларів США, що еквівалентно 637 212, 22 грн. та судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 6 372, 12 грн.

В обґрунтування позову зазначає про те, що23.12.2014 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, відповідно до якого позивач передав ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 23 680 доларів США (еквівалент станом на 20.03.2017 року 637 212, 22 грн. за курсом валют НБУ). Суму боргу відповідач зобов`язався повернути до 20.06.2015 року, про що була складена розписка.

В порушення умов договору, відповідач у встановлений строк суму позики не повернув, у зв`язку із чим позивач звернувся до суду з даним позовом.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19.05.2017 року позов ОСОБА_1 задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 23.12.2014 року в сумі 23680 доларів США, що еквівалентно 637212 гривень 22 копійки, а також судові витрати у вигляді судового збору в сумі 6372 гривні 12 копійок.

ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про скасування вищевказаного заочного рішення суду. В обґрунтування своєї заяви зазначив, що з вказаним рішенням суду він не погоджується, оскільки воно було ухвалено за його відсутності, а тому він був позбавлений можливості скористатися всіма належними йому процесуальними правами гарантованими чинним законодавством України. Вказане рішення просив скасувати посилаючись на те, що суд не в повній мірі дослідив подані позивачем письмові докази, які знаходяться в матеріалах справи, а саме суд не дослідив оригінал розписки, а копія вказаної розписки не може слугувати належним та допустимим доказом, оскільки не належним чином засвідчена. Окрім того відповідач зазначив, що він розрахувався з позивачем у повному обсязі, а розписку в його присутності знищив.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03.12.2018 року заочне рішення від 19.05.2017 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики скасовано і призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження.

11.01.2019 року відповідачем надано відзив на позовну заяву за змістом якого останній просив відмовити у задоволені позову з тих підстав, що позивачем не надано оригінал розписки, а додана копія розписки належним чином не засвідчена. Окрім того посилається на те, що він розрахувався з позивачем в повному обсязі та останній в його присутності розірвав оригінал розписки. Також зазначає, що позивачем в якості доказу надана копія письмової вимоги в якій він просить письмово повернути надану йому суму коштів, однак вказана вимога йому не надходила, доказів відправлення позивач не надав.

В процесі розгляду справи представником відповідача були заявлені клопотання про виклик свідків та призначення у справі судово-почеркознавчої експертизи на вирішення якої поставити питання, чи виконано весь текст розписки, яка міститься в матеріалах справи власноручно ОСОБА_2 , однак в подальшому просив зазначені клопотання не розглядати, про що надав письмову заяву.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09.04.2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали в повному обсязі з підстав наведених в ньому, просили позов задовольнити.

Відповідач та його представник в судовому засіданні проти позову заперечували, при цьому відповідач пояснив, що він декілька разів брав у позивача у борг грошові кошти, однак кожен раз розраховувався з ним у повному обсязі. Про факт існування вказаної розписки йому нічого невідомо, вказаних грошей від позивача він не отримував, розписку не складав. Окрім того зазначив, що наданий оригінал розписки не може слугувати належним та допустимим доказом по справі, оскільки не містить його підпису та текст розписки складений не ним, а іншою особою. З наведених підставі просив у задоволенні позову відмовити.

Свідок ОСОБА_3 , допитаний в судовому засіданні пояснив, що зі сторонами по справі він знайомий, вони мають робочі відносини, 23.12.2014 року він був присутнім при складанні розписки про отримання відповідачем грошових коштів від відповідача, на якій міститься його підпис як свідка події, та підтвердив, що він бачив як відповідачем власноруч був написаний текст у вказаній розписці та отримані кошті від позивача у справі у сумі 23 680 доларів США.

Оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 202 Цивільного кодексу України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини 1 статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Згідно зі статтею 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 Цивільного кодексу України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є реальним, тобто вважається укладеним з моменту передачі грошей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей, тобто письмовим доказом укладення договору позики.

Як вбачається з оригіналу розписки, яка надана позивачем і міститься в матеріалах справи (а.с.73), відповідач ОСОБА_2 23.12.2014 року отримав від ОСОБА_1 у борг грошові кошти у розмірі 23 680 доларів США та зобов`язався повернути їх у строк до 20.06.2015 року.

У вказаній розписці зазначено про те, що вона складена та грошові кошти передані у присутності ОСОБА_3 , про що міститься підпис останнього, який допитаний в якості свідка, підтвердив вказані обставини в судовому засіданні.

Досліджуючи боргову розписку, суд встановив, що вона містить персональні дані відповідача (прізвище, власне ім`я, по батькові, серія та номер паспорта громадянина України), містить відомості про отримання ним 23.12.2014 року від ОСОБА_1 грошей в сумі 23 680 доларів США та його зобов`язання повернути вказану суму до 20.06.2015 року.

Таким чином подана позивачем розписка підтверджує, що сторони по справі у передбаченій законом формі дійшли згоди щодо предмета договору позики, суми позики, строку її повернення позичальником і визнаєтьсмя судом належним і допцстимим доказом укладення договору позики між сторонами зі строком повернення боргу до 20.06.2015 р.

Суд не приймає до уваги заперечення сторони відповідача стосовно відсутності підпису відповідача у розписці як підставу для визнання вказаного доказу неналежним та недопустимим, оскільки діючим законодавством України не встановлено спеціальних вимог щодо форми розписки чи посвідчення третіми особами підпису її видавця.

Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину (в тому числі договору), яка може бути спростована заінтересованими особами.

Наявність встановленої законом презумпції правомірності договору звільняє його сторони від обов`язку доведення його дійсності. Натомість на особу, яка заперечує цю презумпцію, покладається тягар доказування недійсності договору.

Заперечуючи факт укладення договору та видання позивачу в підтвердження цього факту розписки, саме відповідач мав надати суду належні і допустимі докази, які б достовірно вказували на те, що боргова розписка видана не ним, а від його імені іншою особою.

Проте, відповідач не виконав свого обов`язку і жодних доказів на підтвердження своїх заперечень на позов щодо не написання ним тексту наданої позивачем розписки суду не надав, незважаючи на роз`яснення судом наслідків невчинення процессуальних дій.

Частиною 1 статті 1049 Цивільного кодексу України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідач (позичальник) свої зобов`язання щодо повернення суми грошових коштів у розмірі 23 680 доларів США не виконав, допустив порушення своїх боргових зобов`язань. Докази, надані позивачем не оспорив у встановленому ЦПК України порядку, не подав доказів на їх спростування повне або часткове.

Як зазначено в розписці, відповідач зобов`язався повернути суму боргу до 20.06.2015 року, проте свої зобов`язання не виконав, жодних дій, що свідчать про виконання зобов`язань за договором позики не вчинив, тому у позивача виникло право вимагати повернення суми позики.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем доказів сплати коштів на користь позивача суду не надано, натомість позивачем надано оригінал розписки, наявність якого у позивача свідчить про невиконання відповідачем боргового зобов`язання за вказаним договором позики, зазначені позивачем обставини не спростовано, а тому, суд приходить до висновку, що факт наявності боргу в розмірі 23 680 доларів США належним чином доведений, документально підтверджений позивачем, а відповідачем, в порядку статей 12 та 81 Цивільного процесуального кодексу України не спростований.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959 «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов`язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов`язання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України.

Відповідна правова позиція сформульована у Постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року № 6-79с14.

Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм чинного законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є законними, обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до положень статті 141 Цивільного процесуального кодексу України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 6372,12 грн.

Керуючись статтями 4, 12, 13, 76-81, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, ст. ст. 204, 526, 530, 612, 629, 1046-1049 Цивільногог кодексу України, суд -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , який проживає та зареєстрований в АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , який проживає в АДРЕСА_2 , борг за договором позики від 23.12.2014 року в сумі 23680 (двадцять три тисячі шістсот вісімдесят) доларів США, що еквівалентно 637212 (шістсот тридцять сім тисяч двісті дванадцять) гривень 22 копійки, а також судові витрати у вигляді судового збору в сумі 6372 (шість тисяч триста сімдесят дві) гривні 12 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення (з урахуванням п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Дата складення повного судового рішення - 11 липня 2019 року.

Суддя Жупанова І.Б.