КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.07. 2019 року м. Київ

Справа № 22-ц/824/8168/2019 Головуючий у судді 1-ї інстанції - Коваленко К.В.

Справа №2/ 355/172/19 Доповідач - Гаращенко Д.Р.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

розглянувши в порядку письмового провадження справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» на рішення Баришівського районного суду Київської області від 25 березня 2019 року у справі позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИЛА:

01 лютого 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № б/н від 07 грудня 2010 року у розмірі 11 716,04 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом - 1 782,34 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 45 416,58 грн., заборгованість за пенею та комісією - 3 292,53 грн., а також штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) - 500,00 грн., штраф (процентна складова) - 2 524,57 грн., а також судові витрати у розмірі 1 921,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилалось на те, що ОСОБА_1 звернулась до ПАТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 07 грудня 2010 року, згідно якої він ідентифікувалась та ознайомилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг у ПАТ КБ «Приватбанк» та виявила намір оформити на своє ім`я особисту карту.

07 грудня 2010 року відповідачем ОСОБА_1 була підписана Анкета-заява про приєднання до Умов та правил банківських послуг у ПриватБанку відповідно до якої позивач отримала кредит у розмірі 2 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Позивач виконав свої умови договору.

Відповідач зі своєї сторони не погашала своєчасно заборгованість, у зв`язку з чим, станом на 25 грудня 2018 року ії борг складає - 11 716,04 грн., який складається з: 4418,79 грн. - нараховано відсотків за користування кредитом; 6263,15 грн. - нараховано пені; штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500.00 грн. - штраф(фіксована частина); 534,10 грн. - штраф (процентна складова).

Рішенням Баришівського районного суду міста Києва від 25 березня 2019 року позовну заяву залишити без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, АТ КБ «Приватбанк», 19 квітня 2019 року, подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, вважає, що воно прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі та з порушенням норм матеріального і процесуального права, просило рішення суду скасувати та задовольнити позов.

В обґрунтування апеляційних вимог, посилалось на те, що існування договірних відносин між сторонами підтверджується договором про банківське обслуговування, укладеним у письмовій формі 07 грудня 2010 року.

Договір між Банком та клієнтом оформлений на умовах публічної оферти та є відповідно до ст. 634 ЦК України Договором приєднання, тобто договором, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

07 грудня 2010 року відповідач підписала Анкету-Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг.

Підписавши зазначену Заяву, вона засвідчила власним підписом, що згодна з тим, що дана заява разом з пам`яткою клієнта і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між позичальником та банком Договір про надання банківських послуг. Відповідач ознайомлена і згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банка, які були надані йому для ознайомлення у письмовому вигляді. Умови і Правила надання банківських послуг розташовані на офіційному сайті Банку. Відповідач зобов`язалася виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватись з їх змінами на сайті банку.

Заява разом із Пам`яткою Клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить Договір про надання банківських послуг - тобто усіх послуг Банку, а не лише продукту, який безпосередньо оформлювався під час підписання такої Заяви.

Відсутність підпису позичальника на Умовах та Правилах надання банківських послуг не свідчить про не ознайомлення з ними, відсутність договірних відносин та заборгованості. Наявний в заяві підпис позичальника, засвідчує повну згоду останньої з умовами кредитування та отриманням кредиту саме на таких умовах.

Відповідач підписуючи анкету-заяву, користуючись кредитними коштами та здійснюючи погашення заборгованості висловив свою згоду з формою договору та його умовами.

АТ БК «Приватбанк» додав до позовної заяви саме ті Умови та Правила надання банківських послуг, тарифи , які діяли на момент укладення договору та з якими було ознайомлено відповідача. (а.с12).

Апелянт зазначив, що відповідач укладання чи не укладання кредитного договору не оспорював, розрахунок заборгованості не спростував, не доведено відсутність заборгованості та, відповідно, виконання умов договору належним чином, не заперечував проти наявності між сторонами кредитних зобов`язань, зустрічних позовних вимов не заявляв.

Посилався на правову позицію підтриману судовою практикою, а саме в Постанові Пленуму Верховного Суду від 06 лютого 2018 року (справа №755/2720/16-ц, провадження 61-1411св18). Наголошував на відсутності обґрунтованих підстав вважати, що існують будь-які інші Умови та Правила ніж додані до позовної заяви.

Вважав висновки суду першої інстанції стосовно залишити позовну заяву без задоволення є помилковими.

Банк надав відповідачу кошти шляхом встановлення кредитного ліміту, що свідчить про укладення кредитного договору, який в судовому порядку не оспорювався, що свідчить про законність вимог позивача.

Рух коштів відповідно до наданої роздруківки свідчить про користування відповідачем наданим кредитом. (а.с.9)

Вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що звертаючись до суду з позовом АТ КБ «Приватбанк» посилалося на те, що між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №б/н від 07 грудня 2010 року, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. При цьому, відповідач погодив, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», та «Тарифами Банку», що викладено на банківському сайті www.privatbank.ua, складає договір. Посилаючись на те, що відповідач неналежно виконує взяті на себе зобов`язання, АТ КБ «Приватбанк» просило стягнути з нього заборгованість в сумі 11 716,04 грн., яка складається з: нарахованих відсотків за користування кредитом - 4 418,79 грн., нарахованої пені - 6 263,15 грн., а також штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) - 500,00 грн., штраф (процентна складова) - 534,10 грн., а також судові витрати у розмірі 1 921,00 грн.

Відмовляючи в задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк», суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність позивачем заявлених вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Згідно зі ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Заявляючи вимоги про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором від 07 грудня 2010 року, Позивач надав суду копію анкети-заяви від 07 грудня 2010 року, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, копію паспорта ОСОБА_1 (а.с9-30)

Доказів видачі картки, відкриття відповідного рахунку картки та зарахування коштів на нього позивач суду першої інстанції не надав.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що надані суду копрії витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», та витягу з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, підпису ОСОБА_1 не містять.

Анкета-заява від 07 грудня 2010 року містить лише анкетні дані відповідача, його контактну інформацію, відомості про майновий стан та трудову діяльність.

Даних про умови кредитування в заяві не має.

Із наданого позивачем розрахунку заборгованості не вбачається за можливе перевірити правильність нарахувань відповідних сум. Ніяких роз`яснень та доказів щодо принципу складення даного розрахунку справа не містить. При цьому, що визначений розмір процентів у розрахунку є нереально завищеним та неспівмірним із самою сумою кредиту. Розрахунок не містить даних про вид договору, реквізитів розрахункових рахунків чи виду та номеру платіжної картки, на якому (якій) виникла заборгованість. Крім того, розрахунок не містить даних щодо посадових осіб, якими він сформований та не скріплений печаткою банку, як і виписка по рахунку, а відтак вони не можуть бути належними та допустимими доказами у справі.

На час розгляду справи судом, апелянтом не було надано доказів відкриття на ім`я відповідачки рахунку, виписки по даному рахунку, який і мав би підтвердити рух коштів , наявність або відсутність заборгованості з якого суд мав би встановити який саме розмір грошових коштів було отримано позичальником.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що розрахунок заборгованості, на який посилається позивач не є доказом, який підтверджує надання кредиту та наявність кредитних відносин.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк».

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Баришівського районного суду м. Києва від 25 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складений 2 липня 2019 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

А.А. Пікуль