ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4083/19 Справа № 203/6836/14 Суддя у 1-й інстанції - Колісніченко О.В. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 липня 2019 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря - Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування здійснених витрат

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на заочне рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2015 року,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з неодноразово уточненим позовом до ОСОБА_2 В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 12 вересня 2007 року уклав з ТОВ «Варіант» договори купівлі-продажу та дарування 21/100 частини домоволодіння на підставі яких зареєстрував за собою право власності на квартиру АДРЕСА_1 , проте рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 березня 2014 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи - П`ята ДДНК, ТОВ «НВФ «Варіант», РС Дніпропетровського МУЮ про витребування майна, визнання права власності в порядку спадкування задоволено та витребувано у ОСОБА_1 . 21/100 частину (до якої входить квартира АДРЕСА_1 загальною площею 135,8 кв.м., житловою площею 99,1 кв.м., визнано право власності ОСОБА_2 на вказане нерухоме майно, а також цим рішенням встановлено, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірного майна, у зв`язку з чим позивач набув права на відшкодування йому вартості здійснених ним за власний рахунок поліпшень та витрат в сумі, на яку збільшилася вартість вказаного майна і які не можуть бути відокремлені від майна, оскільки ним проведений ряд робіт за договором на виконання ремонтних робіт з ТОВ «ДПФ «Кодас» від 14 вересня 2007 року згідно якого сплачено на той час 238420,00 грн., тому позивач згідно збільшених позовних вимог, просив суд стягнути з відповідача на свою користь 454007.52 грн., з яких 440784,00 грн. понесені витрати на поліпшення квартири АДРЕСА_1 та заборгованість зі сплати 3% річних в сумі 13223,52 грн. (том 1 а.с.1,12, 113-115)

Заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2015 року позовну заяву задоволено частково.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 у відшкодування вартості здійснених витрат не невід`ємні поліпшення майна - квартири АДРЕСА_1 440 784,00 грн. Вирішено питання про судовий збір та стягнуто витрати на проведення судової будівельно - технічної експертизи (том 1 а.с.140-142).

Не погодившись з заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2015 року ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою в якій посилаючись на порушення судом 1 інстанції норм матеріального та процесуального права просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю (том 1 а.с.220-222).

Справа розглядалась судами неодноразово, а саме.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2017 року заочне рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2015 року змінено. Другий абзац резолютивної частини рішення суду викладено в наступній редакції: "стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у відшкодування вартості витрат на невід`ємні поліпшення майна 238 420 грн., та судовий збір". В іншій частині заочне рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2015 року залишено без змін (том 1 а.с.234-242).

Не погодившись з рішеннями судів 1 -ї та апеляційної інстанції ОСОБА_2 звернувся з касаційною скаргою до Верховного Суду (том 2 а.с.1-7).

Не погодившись з рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2017 року ОСОБА_1 звернувся з касаційною скаргою до Верховного Суду (том 2 а.с.53-55).

Постановою Верховного Суду від 16 січня 2019 року касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволені частково. Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2017 року скасовано та справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (том 2 а.с. 141-145).

Відповідно до ч. 1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно п.1 ч.1ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч.1ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду слід залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2014 року, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи - П`ята Дніпропетровська державна нотаріальна контора, Товариство з обмеженою відповідальністю «Наукова виробнича фірма «Варіант», Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції, про визнання права власності в порядку спадкування, витребування майна, скасування реєстрації права власності та здійснення реєстрації права власності - задоволений частково; витребувано у ОСОБА_1 21/100 частину (до якої входить квартира АДРЕСА_1 ; визнано за ОСОБА_2 право власності на 21/100 частину (до якої входить квартира АДРЕСА_1 (жилого будинку з відповідною частиною господарчих та побутових будівель та споруд) загальною площею 135,8 кв.м, житловою площею 99,1 кв.м, по АДРЕСА_1 , що розташоване на земельній ділянці площею 831,0 кв.м, в порядку спадкування за законом після ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ; в іншій частині в задоволенні позову відмовлено; вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 лютого 2009 року за позовом прокурора Кіровського району м. Дніпропетровська в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , 1990 р.н., було визнано недійсним договір дарування від 18 квітня 2007 року, укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «НВФ «Вариант».

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 березня 2013 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Дніпропетровського МНО Білоус С.В., ТОВ «НВФ «Вариант» про визнання договорів недійсними.

Так, вказаними рішеннями суду встановлено, що за договором дарування від 18 квітня 2007 року ОСОБА_3 подарував ТОВ «Наукова виробнича фірма «Варіант» належну йому 21/100 частину домоволодіння АДРЕСА_1 та 18 травня 2007 року за обдарованим було зареєстроване право власності на цю частину.

12 вересня 2007 року між ТОВ «Наукова виробнича фірма «Варіант» та ОСОБА_1 було укладено договір дарування 1/100 частини вказаного домоволодіння та договір купівлі-продажу 20/100 частин останнього. 14 вересня 2007 року за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності за вказаними вище правочинами.

Заочним рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 24.02.2009 року, що набрало законної сили, було задоволено позов прокурора Кіровського району м.Дніпропетровська в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 та визнано недійсним договір дарування від 18 квітня 2007 року, укладений між ОСОБА_3 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Наукова виробнича фірма «Варіант», а також зобов`язано останнє повернути ОСОБА_3 в натурі все одержане на виконання договору дарування.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер та, таким чином, після смерті останнього відкрилась спадщина, до складу якої входять і майнові права на 21/100 частину домоволодіння АДРЕСА_1 . Єдиним спадкоємцем за законом першої черги після померлого ОСОБА_3 є його син - позивач ОСОБА_2 .

Судом 1 інстанції також встановлено, що позивач на час набуття спірного об`єкту нерухомого майна за договорами від 12 вересня 2007 року з ТОВ «НВФ «Вариант» не міг знати про майбутнє рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська ухвалене 24 лютого 2009 року у справі №2-329/2009 за позовом прокурора Кіровського району м. Дніпропетровська в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , 1990 р.н., яким визнано недійсним договір дарування від 18 квітня 2007 року, укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «НВФ «Вариант», зважаючи також на ту обставину, що ОСОБА_1 до участі у справі залучений не був.

Також, судами при розгляді наведених вище судових справ встановлено, що на час посвідчення угоди 12 вересня 207 року між ОСОБА_1 та ТОВ «НВФ «Вариант» ніяких заборон у відповідному Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна чи арештів, чи інших заборон станом на 12 вересня 2007 року не було, що нотаріусом перевірено і що підтверджується витягом з вказаного Реєстру у нотаріальній справі.

Згідно листа КП «ДМБТІ» від 22 березня 2013 року повідомлено, що в матеріалах інвентаризаційної справи з 12 вересня 2007 року по 14 вересня 2007 року були відсутні документи щодо заборони відчуження 21/100 частин домоволодіння по АДРЕСА_1 (а.с.17).

Зазначеними рішеннями позивача ОСОБА_1 визнано добросовісним набувачем майна належного відповідачу ОСОБА_2 , до якого входить квартира АДРЕСА_1 , що відповідає положенням ч.1 ст.388 ЦК України.

Задовольняючи частково позовні вимоги, про відшкодування відповідачем позивачу здійснених витрат у сумі 440 784 грн., суд 1 інстанції посилався на вимоги ч.4 ст. 390 ЦК України та ст. 16 ЦК України та вважав, що позивач має право на відшкодування суми, на яку збільшилась вартість майна.

Такі висновки суду 1 інстанції є вірними з огляду на таке.

Відповідно до частини четвертої статті 390 ЦК України добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість.

Тобто, добросовісний набувач (володілець) може залишити за собою здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені без завдання майну шкоди. Під поліпшенням слід розуміти такі витрати на майно, які, з одного боку, не зумовлені необхідністю його збереження, але, з іншого, мають обґрунтований характер, оскільки поліпшують експлуатаційні властивості майна.

Якщо відокремлення поліпшень неможливе, добросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася вартість майна (частина четверта статті 390 ЦК).

Зокрема визначаючи суму відшкодування, яка підлягає стягненню, необхідно виходити з суми, на яку збільшилась вартість майна, або часу з якого майно підлягало поверненню та вартості необхідних витрат на його утримання та збереження, які вимушений здійснити добросовісний володілець починаючи з цього часу.

Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року № 6-389цс16.

Для оцінки вартості невід`ємних поліпшень у спірній квартирі, ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2014 року було призначено судову будівельно-технічну експертизу (том 1 а.с.61-62).

На виконання вищевказаної ухвали суду було надано висновок судової будівельно-технічної експертизи №213-15 від 10.09.2015 року (том 1 а.с.93-106).

З висновку судової будівельно-технічної експертизи №213-15 від 10.09.2015 року вбачається, що середньоринкова вартість частки 21/100 домоволодіння АДРЕСА_1 без врахування ремонтно-будівельних робіт які були проведені з 2007 року на дату оцінки складає 187 148 грн. Середньоринкова вартість частки 21/100 домоволодіння склала 627 932 грн.

Таким чином, із висновку судової будівельно-технічної експертизи №213-15 від 10.09.2015 року вбачається, що сума приросту ринкової вартості частки 21/100 домоволодіння АДРЕСА_1 після проведення поліпшень склала 440 784 грн.

Зазначений висновок судової будівельно-технічної експертизи є належним та допустими доказом по справі, з якого вбачається на яку саме суму зросла ринкова вартість частки домоволодіння після проведення позивачем в ньому відповідних поліпшень, які не можуть бути відокремлені.

Врахувавши конкретні обставини справи і висновок судової будівельно-технічної експертизи №213-15 від 10.09.2015 року, та проаналізувавши норми матеріального права, суд 1 інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що стягненню підлягає саме сума приросту ринкової вартості частки 21/100 домоволодіння АДРЕСА_1 після проведення поліпшень у розмірі 440 784 грн.

Колегія суддів вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права, правові підстави для його скасування відсутні.

Посилання апелянта на те, що з нього не можливо стягнути витрати, які понесені, оскільки ОСОБА_2 не являється власником АДРЕСА_1 , оскільки його право власності і досі не зареєстровано не заслуговують на увагу з огляду на те, що рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 06.03.2014 року (справа № 203/6757/13-ц) витребувано від ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 21/100 частину (до якої входить квартира АДРЕСА_1 , зокрема вказаним рішенням визнано право власності за ОСОБА_2 на 21/100 частку вказаного майна.

Таким чином, зазначене вище рішення є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, яку апелянтом не здійснював з власної волі. А в розумінні ст. 319 ЦК України власність зобов`язує, і ухиляння відповідача від реєстрації права власності на майно задля уникнення відповідальності, не може бути підставою для скасування рішення суду.

Крім того, як зазначив апелянт в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, на теперішній час право власності на 21/100 частину (до якої входить квартира АДРЕСА_1 , за ним зареєстровано.

Доводи апеляційної скарги про те, що експертом під час проведення судової будівельно-технічної експертизи не врахований факт, що з часу проведення ремонтних робіт та до моменту проведення експертизи минуло вісім років, а тому вартість повинна бути зменшена з урахуванням зносу, не можуть бути підставою скасування рішення суду, оскільки апелянт не скористався своїми процесуальними правами та не довів ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, зокрема відповідач ОСОБА_2 не позбавлений був права заявляти клопотання про проведення додаткової або повторної експертизи задля уточнення вартості та підтвердження обставин на які він посилається.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2015 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: