Постанова

Іменем України

10 липня 2019року

м. Київ

справа №444/575/14-ц

провадження №61-13474св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Тітова М. Ю. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

третя особа - Служба у справах дітей Жовківської районної державної адміністрації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , на рішення Апеляційного суду Львівської області від 09 березня 2016 року у складі колегії суддів: Мусіної Т. Г., Бермеса І. В., Савуляка Р. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2014 року ОСОБА_1 , діючи в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , звернулася з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») та просила визнати недійсним договір іпотеки, укладений 30 серпня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 .

Позовна заява мотивована тим, що 13 серпня 2008 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» та її матір`ю ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику на споживчі цілі кредитні кошти у розмірі 33 191, 52 дол. США з кінцевим строком повернення до 13 серпня 2013 року та сплатою 1, 25 % на місяць на суму залишку заборгованості.

13 серпня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та її бабусею ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, за умовами якого для забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_3 за кредитним договором від 13 серпня 2008 року ОСОБА_4 передала у іпотеку житловий будинок АДРЕСА_1 , який належать останній на праві власності.

Вказаний будинок є місцем проживання та реєстрації її неповнолітньої дочки, яка на момент укладення договору іпотеки перебувала на утриманні відповідачів у справі - ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ри укладенні іпотечного договору порушені норми чинного законодавства, оскільки у разі вчинення правочину щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органу опіки та піклування, якого сторонами отримано не було. Недодержання такої вимоги є підставою для визнання правочину недійсним.

Короткий зміст судових рішень у справі

Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 23 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 18 червня 2015 року, позов ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , задоволено.

Визнано недійсним договір іпотеки від 30 серпня 2008 року, укладений між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_4 . Вирішено питання розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що ОСОБА_2 на момент укладення спірного договору була зареєстрована та проживала у будинку АДРЕСА_1 , який в подальшому був переданий в іпотеку. Відтак, ОСОБА_4 при укладенні договору іпотеки необхідно було отримано дозвіл органу опіки і піклування щодо можливості передачі зазначеного житлового будинку в іпотеку.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 листопада 2015 року ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 18 червня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ мотивована тим, що судами не надано належної правової оцінки положенням пунктів 14.4 і 14.9 договору іпотеки, в яких іпотекодавець зазначив, що відносно предмета іпотеки відсутні вимоги третіх осіб, у тому числі тих, що не зареєстровані в установленому законом порядку, а також враховані інтереси дітей, які мають право користуватися предметом іпотеки.

Судами не встановлено, чи не проживала ОСОБА_2 на момент укладення спірного договору з батьком, оскільки відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 09 березня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , відмовлено.

Апеляційний суд виходив з того, що спірний договір іпотеки не обмежує права та інтереси дитини ОСОБА_2 в частині користування житловим будинком, який є предметом іпотеки. Сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення власником будинку договору іпотеки не є безумовною підставою для визнання такого договору недійсним. При укладенні іпотечного договору іпотекодавець ОСОБА_4 не повідомила банк про те, що в будинку зареєстрована та проживає малолітня дитина ОСОБА_2 .

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У квітні 2016 року ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , подаладо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Апеляційного суду Львівської області від 09 березня 2016 року та залишити в силі рішення Жовківського районного суду Львівської області від 23 червня 2014 року.

В обґрунтування скарги зазначила, що апеляційним судом не враховано, що при укладенні спірного договору іпотекодавець надала банку довідку, яка містила неправдиву інформацію щодо зареєстрованих у будинку АДРЕСА_1 осіб, чим фактично поставила під сумнів наявність у дитини права користування вказаним житлом.

Окрім того, місце проживання дитини за вказаною адресою також підтверджується відміткою у паспорті матері дитини ОСОБА_1 про реєстрацію її місця проживання у вказаному будинку з 24 квітня 1998 року та показаннями свідків, які судом прийняті до уваги не були.

Відповідачами заперечення на касаційну скаргу не подано.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 квітня 2016 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Жовківського районного суду Львівської області, а ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що у задоволенні касаційної скарги необхідно відмовити з наступних підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 13 серпня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № LVH9GA, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 33 191, 52 дол. США зі сплатою за користування кредитом 1, 25 % на місяць на суму залишку заборгованості та кінцевим строком повернення 13 серпня 2013 року.

13 серпня 2008 року з метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_4 передала у іпотеку будинок АДРЕСА_1 . Зазначений будинок належить іпотекодавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 від 14 липня 1998 року.

Відповідно до пункту 35.4 зазначеного договору, іпотека за цим договором поширюється на земельну ділянку загальною площею 0, 2506 га, на якій розташований предмет іпотеки і яка належить іпотекодавцю на праві власності на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2 , виданого Куликівською селищною радою народних депутатів Жовківського району Львівської області від 18 березня 2000 року.

Згідно з пунктами 14.7, 14.9 договору іпотеки, відносно предмета іпотеки відсутні вимоги третіх осіб, у тому числі ті, що не зареєстровані у встановленому законом порядку. Даний договір підписаний іпотекодавцем добровільно, не під впливом тяжких обставин, загрози, примусу, насильства (морального або фізичного). Іншим членам сім`Ї доведено до відмова зміст та суть іпотечного договору і правові наслідки для них. При укладенні цього договору іпотекодавцем враховані інтереси дітей та інших членів сім`ї і осіб, які мають право користування даним предметом іпотеки. Особи, які мешкають або зареєстровані у предметі іпотеки (при їх наявності), дали згоду на їх виселення у разі звернення стягнення на предмет іпотеки.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 при укладенні іпотечного договору надала нотаріусу довідку Куликівської селищної ради Жовківського району Львівської області з місця проживання від 31 липня 2008 року № 4241, відповідно до якої до складу її сім`ї входять син ОСОБА_5 та невістка ОСОБА_3 .

Однак, відповідно до даних будинкової книги, у будинку, який є предметом договору іпотеки, з 24 квітня 1998 року зареєстрована ОСОБА_6 , з 04 березня 2005 року - ОСОБА_2 , а з 26 липня 2004 року - ОСОБА_3 .

Відтак, при укладенні оспорюваного договору ОСОБА_4 надано нотаріусу довідку, яка містила неправдиві відомості щодо зареєстрованих у будинку АДРЕСА_1 осіб.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

Відповідно до частин другої та третьої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

У постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2940цс15 зроблено висновок, що правочин, який вчинений стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 09 листопада 2016 року у справі № 6-930цс16, при вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки необхідно в кожному конкретному випадку: 1) перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; 2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору; 3) з`ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Суди встановили, що при укладенні оспорюваного іпотечного договору ОСОБА_4 було надано неправдиві документи та приховано той факт, що право користування будинком АДРЕСА_1 має малолітня ОСОБА_2 , тому попереднього дозволу на вчинення цього правочину органом опіки та піклування надано не було.

ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору іпотеки в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , як на підставу недійсності правочину посилалася на відсутніть дозволу органу опіки та піклування на укладення такого правочину, разом з тим, нею не доведено, що внаслідок укладення спірного правочину порушені будь-які права дитини.

Встановиши, що відсутність дозволу органу опіки та пілкування не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження права ОСОБА_2 на користування будинком АДРЕСА_1 , апеляційний суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Апеляційного суду Львівської області від 09 березня 2016 року залишити без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, немає підстав для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 09 березня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко
М. Ю. Тітов