провадження № 22-ц/824/8950/19 суддя-доповідач у ІІ Інстанції - Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 липня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Фінагеєва В.О. (суддя-доповідач), Мережко М.В., Іванченка М.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у місті Києві, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та просив стягнути на його користь 139 392 грн. з державного бюджету за завдану моральну шкоду начальником відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві Подолянком І.А.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 29 серпня 2016 року, визнано неправомірною бездіяльність начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві Подолянка І.А. щодо виконання ухвали Дарницького районного суду у місті Києві від 19 квітня 2016 року по виконавчому провадженню ВП № 51107055 від 17 травня 2016 року. В цій частині ухвала суду від 29 серпня 2016 року залишена без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 09 листопада 2016 року. ОСОБА_1 вважає, що бездіяльністю Подолянка І.А. позивачу завдану моральну шкоду, розмір якої він оцінює в 139 392 грн. Ця сума обумовлена глибиною душевних страждань, значним погіршенням стану здоров`я позивача внаслідок цих страждань та необхідністю захищати права у судовому порядку. Тривалий час не виконується рішення суду, у зв`язку з чим ОСОБА_1 протягом тривалого часу змушений стояти в чергах у виконавчій службі, звертатися до адвокатів, витрачати свій час. Внаслідок порушення його прав позивач переніс нервові стреси, у нього піднявся тиск, виник біль у серці.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 25 лютого 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто 2 000 грн. з державного бюджету на користь ОСОБА_1 за завдану моральну шкоду начальником відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Подолянком Іваном Андрійовичем.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить змінити в резолютивній частині рішення суду першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди з 2 000 грн. на 139 392 грн. через неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що суд першої інстанції не обґрунтував розмір відшкодування моральної шкоди - 2 000 грн., обмежившись лише загальною фразою. Суд не вказав чому він вважає, що такий розмір відшкодування моральної шкоди є розумним та справедливим. Визначений судом розмір шкоди є мізерним, нерозумним, несправедливим, принижує гідність позивача та є образливим. Позивач впевнений, що такий розмір спонукатиме виконавчу службу ще більше порушувати чинне законодавство. Рішення суду не відповідає ст. 9 Конституції України, ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосовування практики Європейського суду з прав людини» та ч. 4 ст. 10 ЦПК України. Суд не вказав чому саме він не застосував Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду в аналогічних справах, на рішення яких посилався позивач. Суд не вказав чому не прийняв до уваги розрахунок розміру компенсації моральної шкоди та практику національних судів. Позивач посилається на рішення Європейського суду з прав людини «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Ромашов проти України».

У відзиві на апеляційну скаргу Головне територіальне управління юстиції у місті Києвізазначає, що права позивача були захищені у справі, в якій визнано неправомірною бездіяльність начальника відділу примусового виконання рішень Подолянка Івана Андрійовича. У справах про відшкодування шкоди, завданої бездіяльністю державного виконавця відповідачем є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби. Позивач же зазначив відповідачами Головне територіальне управління юстиції у місті Києві та Державну казначейську службу України. Позивач не довів наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Позивач не надав жодних доказів наявності вини відповідача у спричиненні моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 29 серпня 2016 року вимоги ОСОБА_1 задоволено частково та визнано неправомірною бездіяльність начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві Подолянка І.А. та старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві Пишного А.В. щодо виконання ухвали Дарницького районного суду міста Києва від 19 квітня 2016 року по виконавчому провадженню ВП № 51107055 від 17 травня 2016 року, та зобов`язано старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Пишного А.В. виконати вимоги вказаної ухвали Дарницького районного суду міста Києва від 19 квітня 2016 року по справі 753/2758/16-ц (а.с.6-11).

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 09 листопада 2016 року скасовано ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 29 серпня 2016 року в частині вирішення вимог скарги на бездіяльність начальника відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві Бондаря Валерія Андрійовича та начальника Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві Воробйова О.В. та питання в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції. В решті ухвалу залишено без змін (а.с.12-17).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову та визначаючи розмір відшкодування за спричинену моральну шкоду, суд першої інстанції виходив із засад розумності, виваженості та справедливості.

Однак, апеляційний суд не може повністю погодитися з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦК України якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.

Частиною 2 ст. 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 частини 2 статті передбачає наявність інших випадків, передбачених законом.

Згідно зі ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року роз'яснено судам, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до вимог ст. 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказує на те, що судовим рішенням, яке набрало законної сили, визнано неправомірною бездіяльність начальника відділу примусового виконання рішень Подолянка І.А. та старшого державного виконавця Пишного А.В. щодо виконання ухвали Дарницького районного суду міста Києва від 19 квітня 2016 року по виконавчому провадженню від 17 травня 2016 року, та зобов`язано старшого державного виконавця Пишного А.В. виконати вимоги вказаної ухвали Дарницького районного суду міста Києва від 19 квітня 2016 року по справі 753/2758/16-ц.

Бездіяльність вказаних осіб призвела до заподіяння позивачу моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданях, значному погіршенні стану здоров`я позивача внаслідок цих страждань та необхідності захищати права у судовому порядку.

Розглядаючи справу по суті, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про наявність передбачених законом підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу у зв`язку із безпідставним невиконанням судового рішення, ухваленого на його користь.

Однак, апеляційний суд не може погодитися із стягнутим судом розміром відшкодування, оскільки такий розмір не відповідає обставинам справи, характеру та обсягу спричиненої позивачу моральної шкоди, глибині душевних страждань позивача.

Визначаючи грошову компенсацію за заподіяння позивачу моральної шкоди у розмірі 2 000 грн., суд не взяв до уваги, що виконавче провадження по виконанню ухвали Дарницького районного суду міста Києва від 19 квітня 2016 року про зобов`язання державного виконавця провести виконавчі дії з метою повного та своєчасного виконання рішення про виселення боржника з квартири було відкрито 17 травня 2016 року. Однак, вказана ухвала не виконувалася посадовими особами державної виконавчої служби. У зв`язку з цим, позивач був вимушений звертатися до суду зі скаргою на бездіяльність начальника відділу примусового виконання рішень Подолянка І.А. та старшого державного виконавця Пишного А.В. Ухвалою суду, яка набрала законної сили, визнано неправомірною бездіяльність зазначених осіб щодо виконання вказаної ухвали.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Суд також не звернув увагу на глибину моральних страждань позивача внаслідок невиконання ухвали, оскільки ОСОБА_1 вимушений докладати значних зусиль для захисту своїх прав та інтересів на стадії виконання судового рішення. Позивач неодноразово звертався до начальника ВДВС Дарницького РУЮ міста Києва з приводу здійснення ним контролю за своєчасністю, правильністю і повнотою виконання рішення, що входить до кола його посадових обов`язків як керівника, які залишились без реагування. ОСОБА_1 змушений витрачати свій вільний час на відвідування виконавчої служби, звертатися за правовою допомогою до адвокатів, за захистом своїх прав до суду, що у свою чергу свідчить про необхідність докладання позивачем значних додаткових зусиль для організації свого життя.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Тривале та безпідставне невиконання державною виконавчою службою судового рішення свідчить про порушення прав позивача, передбачених ч. 1 ст. 6 Конвенції, яку суд першої інстанції мав застосувати при розгляді справи як джерело права, на що прямо вказуєст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

З урахуванням принципів розумності та справедливості, конкретних обставин справи, а саме характеру та глибини душевних страждань, яких позивач зазнав у зв`язку з невиконанням судового рішення, ухваленого на його користь, їх тривалості, апеляційний суд приходить до висновку, що розмір компенсації, яка буде достатньою та необхідною для відшкодування спричиненої моральної шкоди та відновлення душевного стану позивача, має складати 10 000 (десять тисяч) грн.

Апеляційний суд вважає, що такий розмір є співмірним і відповідає завданим позивачем моральним стражданням.

У той же час, необґрунтованими є доводи апеляційної скарги про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди у розмірі 139 392 грн., оскільки позивач не надав належних доказів, які б підтверджували факт заподіяння моральної шкоди у вказаному розмірі. Такий розмір є неспівмірним із обставинами справи. Апеляційний суд не може прийняти до уваги здійснений позивачем розрахунок моральної шкоди за методикою, вказаною у посібнику професора ОСОБА_3 , оскільки застосована формула включає багато складових, зокрема, ступінь вини заподіювача моральної шкоди та постраждалого, коефіцієнт індивідуальних особливостей, коефіцієнт врахування обставин, що заслуговують на увагу, та коефіцієнт майнового стану заподіювача шкоди тощо, розмір яких вказаний позивачем довільно і з яким апеляційний суд не може погодитися.

Посилання скаржника на необхідність при визначенні розміру моральної шкоди виходити із розміру справедливої сатисфакції, яку визначає ЄСПЛ у своїх рішеннях при встановленні порушення державами Конвенції, є безпідставними.

Так, позивач помилково ототожнює поняття «моральна шкода» та поняття «справедлива сатисфакція», які за своїм правовим змістом є різними. Зокрема, поняття «справедлива сатисфакція» міститься у ст.41 розділу ІІ Конвенції, який врегульовує питання організації і діяльності ЄСПЛ, тобто є його внутрішньою процедурною нормою. При цьому, апеляційний суд виходить з того, що поняття «справедлива сатисфакція», вжите у ст. 41 Конвенції є значно ширшим, ніж поняття «моральна шкода», вжите у законодавстві України.

Це ж стосується посилань в апеляційній скарзі на неврахування судом практики ЄСПЛ в аналогічних справах щодо справедливої сатисфакції, зокрема, у справах «Іванов проти України» і «Ромашов проти України», оскільки як вище вказувалося справедлива сатисфакція не тотожна моральній шкоді.

Апеляційний суд також відхиляє як необґрунтовані доводи позивача про те, що визначений позивачем розмір моральної шкоди у сумі 139 392 грн. має спонукати виконавчу службу належно вчиняти свої дії. В даному випадку відповідно до національного законодавства України, метою відшкодування моральної шкоди є компенсація у грошовому виразі потерпілій особі внаслідок завданих їй фізичних чи душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з порушенням її прав. Метою відшкодування моральної шкоди не є спонукання державного органу чи його посадової особи до виконання свої функцій, як вважає позивач. Для цього чинним законодавством встановлені інші правові механізми та способи захисту прав стягувача у виконавчому провадженні.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України № 460/201 від 13 квітня 2011 року 1, Державна казначейська служба України відповідно до покладених завдань здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Враховуючи зазначене, рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру та способу стягнення на користь позивача моральної шкоди підлягає зміні, а саме стягнення з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 10 000 грн.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для зміни судового рішення.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 лютого 2019 рокузмінити.

Абзац другий резолютивної частини рішення викласти у наступній редакції: «Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 , проживаючого по АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , кошти у розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень».

В іншій частині рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повне судове рішення складено 18 липня 2019 року.

Судді: Фінагеєв В.О.

Мережко М.В.

Іванченко М.М.