Постанова

Іменем України

04 липня 2019 року

м. Київ

справа № 704/702/16-ц

провадження № 61-20860св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Легедзене»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Черкаської області, у складі колегії суддів: Міщенка С. В., Новікова О. М., Фетісової Т. Л., від 18 січня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Легедзене» (далі - ТОВ «Агрофірма «Легедзене») про визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди землі.

Позовна заява мотивована тим, що нею та ТОВ «Агрофірма Легедзене» був укладений договір оренди землі за № 336 строком на 5 років до 02 серпня 2017 року, який 02 серпня 2012 року був зареєстрований у відділі Держкомзему у Тальнівському районі Черкаської області.

12 листопада 2015 року між сторонами було укладено додаткову угоду до договору оренди землі.

У березні 2016 року їй стало відомо, що відповідно до цієї додаткової угоди строк оренди земельної ділянки збільшився на 12 років, хоча про це домовленості не було. Тому вона звернулась до відповідача з заявою про повернення додаткової угоди, просила не проводити її державну реєстрацію.

16 березня 2016 року ОСОБА_2 , діючи як її представник на підставі довіреності від 11 листопада 2015 року, подала до державного реєстратора Тальнівського районного управління юстиції заяву про державну реєстрацію додаткової угоди до договору оренди землі.

Позивач вказала, що ОСОБА_2 не мала повноважень на представництво її інтересів щодо державної реєстрації додаткової угоди до договору оренди землі, оскільки відповідну довіреність вона скасувала 11 березня 2016 року.

За таких обставин позивач просила суд визнати недійсною додаткову угоду від 12 листопада 2015 року до договору оренди землі № 336 від 15 червня 2011 року, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Агрофірма «Легедзене».

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області у складі судді Фролова О. Л. від 19 жовтня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсною додаткову угоду від 12 листопада 2015 року до договору оренди землі № 336 від 15 червня 2011 року, укладену між ОСОБА_1 та ТОВ «Агрофірма Легедзене», номер запису про державну реєстрацію 13750371, дата державної реєстрації 16 березня 2016 року, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 28803725 від 18 березня 2016 року.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що на момент звернення позивача із вказаною заявою до відповідача, її державна реєстрація не відбулась, тому сторони договору мали право на відмову від завершення процедури укладення цієї угоди. Подання позивачем заяви орендарю з вимогою непроведення державної реєстрації вказаної додаткової угоди до договору оренди землі свідчить про недосягнення сторонами договору згоди з усіх його істотних умов. Враховуючи факт належного повідомлення позивачем відповідача про небажання проводити державну реєстрацію договору оренди землі, дії останнього з державної реєстрації цього договору є неправомірними.

Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 18 січня 2017 року задоволено апеляційну скаргу ТОВ «Агрофірма Легедзене», рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 19 жовтня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову ОСОБА_1 у позові.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що ОСОБА_2 зверталась до реєстраційної служби із вказаною заявою про державну реєстрацію додаткової угоди не від імені ОСОБА_1 , а від імені ТОВ «Агрофірма Легедзене» (сторони правочину), діючи як представник цієї юридичної особи на підставі довіреності.Вимога позивача не здійснювати реєстрацію договору оренди земельної ділянки, волевиявлення на укладення якого вона мала у момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, не є підставою для визнання договору недійсним у порядку, визначеному частиною третьою статті 203 та частиною першою статті 215 ЦК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що заява орендодавця з проханням не проводити державну реєстрацію договору оренди земельної ділянки не може бути розцінена як одностороння відмова від договору, оскільки цей договір не набув чинності та не є укладеним. Подання такої заяви орендодавцем свідчить про недосягнення сторонами згоди з усіх істотних умов договору.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 03 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Згідно із Державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 2,20 га, кадастровий номер НОМЕР_2 .

15 серпня 2011 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Агрофірма Легедзене» був укладений договір оренди землі за № 336 строком на 5 років до 02 серпня 2017 року, який 02 серпня 2012 року був зареєстрований у відділі Держкомзему у Тальнівському районі Черкаської області.

12 листопада 2015 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Агрофірма Легедзене» укладено додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки від 15 червня 2011 року № 336, якою сторони внесли зміни до розділів «Строк дії договору», визначивши строк дії договору до 31 грудня 2013 року, та «Орендна плата», змінивши розмір орендної плати.

04 березня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до ТОВ «Агрофірма Легедзене» з проханням повернути їй додаткову угоду до договору оренди землі та не проводити його державну реєстрацію, посилаючись на те, що договір оренди землі від 15 серпня 2011 року не припинив свою дію.

16 березня 2016 року на підставі заяви ОСОБА_2 як представника ТОВ «Агрофірма Легедзене» за довіреністю від 10 листопада 2015 року Тальнівським районним управлінням юстиції було зареєстроване право оренди спірної земельної ділянки за ТОВ «Агрофірма Легедзене» на підставі додаткової угоди до договору оренди землі, укладеної 12 листопада 2015 року з ОСОБА_1 (а.с. 13-14, 33-34).

11 листопада 2015 року ОСОБА_1 надала ОСОБА_2 довіреність на представництво її інтересів в усіх установах і організаціях з питань оформлення договору оренди вказаної земельної ділянки, яка скасована довірителем 11 березня 2016 року.

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з положеннями частини другої та третьої статті 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, а волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, наявність волевиявлення учасника правочину на укладання угоди, саме на зазначених в ній умовах, вільність такого волевиявлення і відповідність його внутрішній волі є необхідною умовою дійсності правочину. Своє волевиявлення на укладення договору ОСОБА_1 виявила в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом додаткової угоди до договору оренди землі.

Цивільні права та обов`язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін під час укладення договорів оренди, набуваються після відповідної державної реєстрації (статті 125,126 ЗК України).

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Реєстрація договору є адміністративним актом, тобто елементом зовнішнім щодо договору.

Прохання учасника правочину не здійснювати реєстрацію договору оренди земельної ділянки, волевиявлення на укладення якого він виявляв у момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, не є підставою для визнання договору недійсним у порядку, визначеному частиною третьою статті 203 та частиною першою статті 215 ЦК України.

До такого висновку дійшов Верховний Суд України у постановах від18 грудня 2013 року та від 13 червня 2016 року (справи № № 6-127цс13, 6-643цс16). Колегія суддів не вбачає підстав для відступу від цієї правової позиції.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що вимога позивача не здійснювати реєстрацію додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки, волевиявлення на укладення якого вона мала у момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення власноручним підписом цього письмового документа, не є підставою для визнання додаткової угоди до договору оренди землі недійсною у порядку, визначеному частиною третьою статті 203 та частиною першою статті 215 ЦК України.

Крім того, суд дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність доводів позивача щодо відсутності у ОСОБА_2 повноважень на подання заяви про реєстрацію спірного правочину у зв'язку із скасуванням довіреності, виданої орендодавцем на її ім'я, за наявності у неї довіреності на вчинення таких дій, яка видана стороною цього ж правочину - ТОВ «Агрофірма Легедзене». Доказів на підтвердження протилежного ОСОБА_1 суду не надала.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із частиною першою статті 303 ЦПК України 2004 року під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Одночасно з цим суд зауважує, що законність дій державного реєстратора щодо держаної реєстрації права оренди вказаної земельної ділянки ТОВ «Агрофірма Легедзене» на підставі укладено з ОСОБА_1 угоди не є предметом цього спору.

Рішення суду апеляційної інстанцій ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків суду обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду суду та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Апеляційного суду Черкаської області від 18 січня 2017 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара