Єдиний унікальний номер 229/5354/18 Номер провадження 22-ц/804/1883/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2019 року

м. Бахмут

Справа № 229/5354/18

Провадження № 22-ц/804/1883/19

Донецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Біляєвої О. М.,

суддів Папоян В. В., Халаджи О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця»,

розглянув у письмовому провадженні за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Дружківського міського суду Донецької області в складі судді Лебеженка В. О. від 22 травня 2019 року, ухвалене у м. Дружківка Донецької області, дата складення повного судового рішення - 27 травня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , пред`явила позов до відповідача про стягнення належних звільненому працівникові сум, середнього заробітку за час затримки розрахунку, відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 з червня 2009 року по 05 травня 2017 року працювала в Державному підприємстві «Донецька залізниця», яке реорганізовано в регіональну філію «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»; звільнена 05 травня 2017 року у зв`язку з переведенням на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП України.

Посилаючись на те, що відповідач у день звільнення працівника не провів повний розрахунок, позивач просила стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» 21 149 грн 37 коп. заборгованості по заробітній платі за березень - травень 2016 року і за березень - травень 2017 року; 4 540 грн 44 коп. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати; середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 147 778 грн 96 коп., а також у відшкодування моральної шкоди 10 000 грн 00 коп.

Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 22 травня 2019 року позов задоволений частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі: за березень - травень 2016 року 11 484 грн 30 коп. без утримання податку й інших обов`язкових платежів, за березень - травень 2017 року 7 189 грн 30 коп. без утримання податку й інших обов`язкових платежів; компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати 4 540 грн 44 коп.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення заборгованості по заробітній платі у межах суми платежу за березень 2016 року 4 196 грн 94 коп.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення мотивовано тим, що відповідач на порушення вимог статті 116 КЗпП України при звільненні працівника не виплатив всі суми, що належать йому від підприємства, і не спростував надані позивачем розрахунки заборгованості сум. Відповідальність роботодавця щодо виплати компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати передбачена статтею 34 Закону України «Про оплату праці».

Відмовляючи у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації у відшкодування моральної шкоди, суд обґрунтував висновок відсутністю вини підприємства у затримці виплат позивачу належних при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, що підтверджується висновком Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16.01.2018.

У червні 2019 року Акціонерне товариство «Українська залізниця» (далі - АТ «Укрзалізниця») подало апеляційну скаргу, в якій просило з підстав порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права рішення: скасувати в частині стягнення заборгованості по заробітній платі за березень - травень 2017 року і компенсації втрати частини доходів та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні цих вимог; змінити в частині стягнення заборгованості по заробітній платі за березень - травень 2016 року з 11 484 грн 30 коп. на 6 759 грн 14 коп. та розподілу судових витрат.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції, вирішуючи вимоги щодо стягнення заборгованості по заробітній платі за 2016 рік, безпідставно відхилив надані АТ «Укрзалізниця» докази щодо виплати позивачеві зарплати в розмірі 8 910 грн 00 коп. і заборгованість в сумі 6 759 грн 14 коп. Щодо заборгованості за 2017 рік, то суд стягнув суми з відповідача на підставі наданих позивачем доказів, які не є первинними документами. Стягуючи з АТ «Укрзалізниця» 4540 грн 44 коп. компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі, визначеному позивачем, суд не перевірив правильність цього розрахунку і необґрунтовано відхилив заперечення відповідача щодо відсутності вини останнього у невиплаті заробітної плати за 2016 рік, яка є заборгованістю іншої юридичної особи.

ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , у відзиві на апеляційну скаргу просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, оскільки суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень; оцінивши надані учасниками справи докази з додержанням норм процесуального права, дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог. Крім того, звертає увагу, що за період з 10.10.2016 по 31.12.2016 виплата заробітної плати здійснена благодійним фондом «Магістраль».

Рішення в частині відмови у задоволенні решти позовних вимог учасниками справи не оскаржується, тому в цій частині не переглядається колегією суддів в апеляційному порядку на предмет законності і обґрунтованості.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, наведені у відзиві обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справа здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції встановив, що 09 червня 2009 року ОСОБА_1 була прийнята на посаду старшого ревізора відділу з контролю доходів від вантажних та пасажирських перевезень служби контролю та внутрішнього аудиту за переведенням з Державної адміністрації залізничного транспорту України; 09 серпня 2016 року була звільнена у зв`язку з переведенням до структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

З 10 серпня 2016 року позивач працювала на посаді старшого ревізора сектору з контролю доходів відвантажування та пасажирських перевезень відділу контролю та внутрішнього аудиту за переведенням з Управління Державного підприємства «Донецька залізниця», звільнена наказом № 263/ДН-ос від 05 травня 2017 року на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП України.

Згідно з індивідуальними відомостями Пенсійного фонду України застрахованої особи, заробітна плата ОСОБА_1 за: березень 2016 року - 4 196 грн 94 коп.; квітень 2016 року - 3 781 грн 02 коп.; за травень 2016 року - 3 506 грн 34 коп.; за березень 2017 року - 5 510 грн 18 коп.

Позивачем на підтвердження невиплаченої заробітної плати з березня по травень 2017 року надані розрахункові листи (табуляграми).

Виплата заробітної плати за березень 2017 року у сумі 2 475 грн 77 коп. підтверджується видатковим касовим ордером від 04 вересня 2017 року.

Відповідно до виписки щодо руху коштів на карткових рахунках ОСОБА_1 , відкритих в АТ «Ощадбанк», останній платіж в сумі 2 386 грн 43 коп. здійснений 07 березня 2017 року із зазначенням платежу «заробітна плата за лютий 2017 року».

Згідно з науково-практичним висновком Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16.01.2018 щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників, спричинених впливом форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), встановлені цим висновком обставини є підставами для звільнення від відповідальності зобов`язаної сторони, якщо за цим висновком є Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця», регіональна філія Донецька залізниця Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», за невиконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю, а саме: ст.ст. 47, 83, 115-116 КЗпП України.

Установивши ці обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про порушення відповідачем прав працівника при звільненні, зокрема на отримання належних йому сум, а тому частково задовольнив позовні вимоги.

Відповідно до статті 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі i сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Частиною третьою статті 43 Конституції України встановлено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оплату праці», ч.1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Частина перша цієї статті 116 КЗпП України визначає, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

У разі звільнення працівника йому також виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина перша статті 83 КЗпП України).

Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

Отже, виходячи з положень Кодексу Законів про працю України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності.

Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість.

Відповідно до ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічні положення закріплені у частині першій статті 81 ЦПК України.

Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК).

Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Поняття доказів розкрито у частині першій статті 76 ЦПК України. Так, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. ст. 77, 78 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з матеріалами справи, 09 червня 2009 року ОСОБА_1 була прийнята на посаду старшого ревізора відділу з контролю доходів від вантажних та пасажирських перевезень служби контролю та внутрішнього аудиту Управління Державного підприємства «Донецька залізниця»; звільнена 09 серпня 2016 року на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з переведенням до структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

10 серпня 2016 року позивач прийнята на посаду старшого ревізора сектору з контролю доходів від вантажних та пасажирських перевезень відділу контролю та внутрішнього аудиту структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (ас.10-15).

Наказом начальника структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» від 17 березня 2017 року № 236/ДНД, який видано на виконання наказу в.о. начальника регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», встановлено початок простою з 20 березня 2017 року з оплатою часу простою не з вини працівників з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою згідно з графіком роботи. Явка всіх працівників, які знаходяться на простої, на робочі місця під розпис у «Журналі обліку приходу-уходу працівників, які знаходяться на простої» є обов`язковою (ас. 120).

05 травня 2017 року відповідач видав наказ № 263/ДН-ос про звільнення з 05.05.2017 ОСОБА_1 (табельний № 1451) на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП України в зв`язку з переведенням до Департаменту аудиту та контролю ПАТ «Укрзалізниця» (ас. 28).

04 вересня 2017 року позивачеві виплачена депонована заробітна плата за першу половину березня 2017 року у сумі 2 475 грн 77 коп., що підтверджується копією видаткового касового ордеру, яка була надана відповідачем суду першої інстанції (ас. 85).

Ведення табельного обліку робочого часу на підприємствах, в установах і організаціях регламентується наказом Держкомстату України від 05.12.2008 № 489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці». У табелі обліку використання робочого часу (типова форма № П-5) робляться відмітки про фактично відпрацьований час, відпрацьовані за місяць години, в т. ч. надурочні, вечірні, нічні години роботи та ін., а також інші відхилення від нормальних умов роботи. Заповнений Табель підписує відповідальна особа (бухгалтер, кадровик або табельник) чи керівник структурного підрозділу. Належно оформлений Табель і засвідчений підписами осіб, відповідальних за його заповнення, у встановлений строк передають до відділу кадрів. Після перевірки правильності заповнення (відповідність наказам, розпорядженням тощо) працівник із відділу кадрів також підписує Табель і передає його до бухгалтерії для нарахування заробітної плати.

Тобто табель - це первинний документ для обліку відпрацьованого часу, який є також підставою для нарахування заробітної плати працівникам.

Разом з тим, обставини, що у період з 20 березня по 05 травня 2017 року позивач являлась на робоче місце, за нею зберігався середній заробіток за час простою, не підтверджені належними, допустимими, достовірними, достатніми доказами, зокрема табелями обліку робочого часу, Журналом обліку приходу-уходу працівників, які знаходяться на простої, з підписом працівника.

З огляду на докази, що були подані позивачем на підтвердження зазначених обставин (табеля обліку робочого часу і табуляграми), у березні 2017 року працівник знаходилась на простої з 16 березня 2017 року (ас. 17), проте наказом начальника структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» встановлено початок простою з 20 березня 2017 року. Крім того, в табелях обліку робочого часу і табуляграмах, що були додані до позовної заяви, посада, за якою обліковувався робочий час і здійснювалось нарахування заробітної плати, - «в. о. Головного бухгалтера господарського відділу». Згідно із записами у трудовій книжці, ОСОБА_1 працювала на посаді старшого ревізора сектору з контролю доходів від вантажних та пасажирських перевезень відділу контролю та внутрішнього аудиту структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». При цьому в матеріалах відсутні будь-які докази щодо покладення на позивача та виконання останньою обов`язків «в. о. Головного бухгалтера господарського відділу».

Відтак суд першої інстанції безпідставно визнав належними доказами табеля обліку робочого часу і табуляграми, що були подані позивачем на підтвердження тих обставин, на які вона посилалась як на підставу своїх вимог.

Крім того, індивідуальними відомостями про застраховану особу Пенсійного фонду України від 23.04.2019, що були надані ОСОБА_1 , підтверджується нарахування позивачеві заробітної плати за березень 2017 року у розмірі 5 510 грн 18 коп., з якої сплачувались страхові внески (ас. 137).

Положення частин другої, восьмої статті 9, частини другої статті 24 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначають, що обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця. При цьому платники, зазначені у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов`язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі).

Банки приймають від платників єдиного внеску, зазначених у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, платіжні доручення та інші розрахункові документи на видачу (перерахування) коштів для виплати заробітної плати, на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок, та здійснюють видачу (перерахування) зазначених коштів лише за умови одночасного подання платником розрахункових документів про перерахування коштів для сплати відповідних сум єдиного внеску або документів, що підтверджують фактичну сплату таких сум у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Національним банком України та центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що страхові внески страхувальником за березень 2017 року сплачені, отже, виплачені відповідні суми, а позивач, у свою чергу, не надав належного доказу щодо невиплати йому заробітної плати.

Однак суд першої інстанції наведені норми не застосував до спірних правовідносин, не зазначив у рішенні мотиви, з яких він прийняв або відхилив письмовий доказ - індивідуальні відомості про застраховану особу Управління Пенсійного фонду України, що був наданий позивачем на підтвердження позовних вимог.

Слід також зазначити, що Указом в.о. Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України» від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України»» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 розпочато проведення антитерористичної операції.

Місто Ясинувата Донецької області входило до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затверджений розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053-р, дію якого призупинено розпорядженням від 5 листопада 2014 року № 1079-р, а також визнано таким, що втратило чинність, розпорядженням від 2 грудня 2015 року № 1275-р.

Крім того, місто Ясинувата входить до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року № 1275-р, а також включено до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, який є додатком № 1 до розпорядження Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» від 07 листопада 2014 року № 1085.

Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо.

Згідно з пунктом 3.3 Регламенту (нова редакція) засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого Рішенням Президії ТПП України від 18 грудня 2014 № 44(5), сертифікат (у певних договорах, законодавчих і нормативних актах згадується також як висновок, довідка, підтвердження) про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) (далі - сертифікат) - документ установленої ТПП України форми, який засвідчує настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), виданий ТПП України або регіональною торгово-промисловою палатою згідно з чинним законодавством, умовами договору (контракту, угоди тощо) та цим Регламентом.

На підтвердження форс-мажорних обставин відповідач надав науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2, яким

засвідчено настання обставин непереборної сили (наявність воєнного конфлікту на території

Донецької області та здійснення у зв`язку з цим антитерористичної операції) з фактичним знаходженням виробничих потужностей структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», розташованих у м. Донецьку Донецької області, яке перебуває під контролем незаконних збройних формувань, внаслідок чого відповідач, у тому числі, фактично втратив доступ до первинних документів, на підставі яких має здійснюватися розрахунок сум заробітної плати, відпускних та ін., що підлягають до виплати на користь робітникам як поточних виплат, так і виплат у день звільнення, та будучи позбавленим можливості користування своїми коштами здійснювати відповідні виплати, передбачені ч.1 ст.47, ч.1 ст. 83 і ст.ст. 115, 116 КЗпП України (ас. 45-53).

Отже, висновок суду про задоволення позову про стягнення заборгованості із заробітної плати за 2017 рік не є правильним, оскільки факт роботи позивача у спірний період, наявність та розмір заборгованості не підтверджено належними доказами. Зважаючи на те, що виробничі потужності структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» фактично знаходяться на території, яке перебуває під контролем незаконних збройних формувань, відповідач втратив контроль над майном та документацією, АТ «Українська залізниця» з незалежних від нього причин позбавлено можливості надати суду первинні документи.

Встановивши, що у трудових правовідносинах між АТ «Українська залізниця» та його працівниками, зокрема позивачем ОСОБА_1 , з квітня 2014 року на тимчасово окупованій території виникли та до тепер існують обставини непереборної сили, у період існування яких відповідач позбавлений можливості виконати зобов`язання перед своїми працівниками, передбачені умовами трудового договору (контракту, угоди тощо), законодавчими та іншими нормативними актами, а позивач не надав доказів на підтвердження своїх вимог, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову про стягнення 7 189 грн 30 коп. за період березень 2017 року - травень 2017 року.

За таких обставин підстави для задоволення вимог про стягнення заробітної плати за 2017 рік відсутні, а тому рішення в цій частині підлягає скасуванню. Колегія суддів відхиляє аргументи відзиву про обов`язок відповідача забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи.

Щодо висновку суду про задоволення позовних вимог про стягнення невиплаченої заробітної плати за період з березня по травень 2016 року в сумі 11 484 грн 30 коп., суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Державне підприємство (далі - ДП) «Донецька залізниця» () знаходиться за адресою: Донецька область, м. Донецьк, вул. Артема, 68, та перебуває у стані припинення.

Отже, ДП «Донецька залізниця» є самостійним суб`єктом трудового права, як організація, що має статус юридичної особи.

За приписами частини четвертої статті 91 ЦК України цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Згідно зі статтею 107 ЦК України, якою закріплено порядок припинення юридичної особи шляхом злиття, приєднання, поділу, перетворення, після закінчення строку для пред`явлення вимог кредиторами та задоволення чи відхилення цих вимог комісія з припинення юридичної особи складає передавальний акт (у разі злиття, приєднання або перетворення) або розподільчий баланс (у разі поділу), який має містити положення про правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків юридичної особи, що припиняється шляхом поділу, стосовно всіх її кредиторів та боржників, включаючи зобов`язання, які оспорюються сторонами. Передавальний акт та розподільчий баланс затверджуються учасниками юридичної особи або органом, який прийняв рішення про її припинення, крім випадків, встановлених законом. Порушення положень частин другої та третьої цієї статті є підставою для відмови у внесенні до єдиного державного реєстру запису про припинення юридичної особи та державній реєстрації створюваних юридичних осіб - правонаступників.

При цьому, відповідно до статті 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті передання всього свого майна, прав та обов`язків іншим юридичним особам - правонаступникам (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або в результаті ліквідації. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Моментом переходу прав до правонаступника юридичної особи вважається дата внесення відповідного запису до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців в порядку, передбаченому статтею 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань», тобто запису про припинення юридичної особи.

Відповідно до цивільного законодавства при реорганізації (злитті) юридичних осіб перехід прав і обов`язків до новоутвореної юридичної особи відбувається на підставі передавального акту, в якому про це має бути зазначено, а правонаступництво вважається здійсненим з моменту виключення юридичної особи - попередника з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Зі Статуту Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2015 року № 725, вбачається, що ПАТ «Українська залізниця» є юридичною особою, що утворене відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», постанови Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року № 200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (пункт 1). Товариство є правонаступником усіх прав і обов`язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту (пункт 2).

Законом України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» визначені правові, економічні та організаційні особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування, 100 відсотків акцій якого належать державі (далі - товариство).

Згідно зі статтею 2 цього Закону, утворення товариства здійснюється за рішенням Кабінету Міністрів України відповідно до законодавства з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Зокрема у частині шостій наведеної норми зазначено, що товариство є правонаступником усіх прав і обов`язків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року № 200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - Постанова), прийнятою відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», вирішено утворити ПАТ «Укрзалізниця» на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття, у тому числі на базі ДП «Донецька залізниця» згідно з додатком № 1.

За змістом пунктів 4 і 5 Постанови проведенню реорганізації (злиття) має передувати проведення інвентаризації майна підприємств, що реорганізуються (зливаються) та складання актів інвентаризації майна, після чого мають складатися та затверджуватися передавальні акти майна та зведені акти майна, що вносяться до статутного капіталу ПАТ «Укрзалізниця».

Отже, з урахуванням наведених норм перехід прав і обов`язків ДП «Донецька залізниця» до відповідача у даній справі - АТ «Українська залізниця» відбувається на підставі передавального акту.

З огляду на матеріали справи, рішенням правління ПАТ «Українська залізниця», правонаступником якого є АТ «Українська залізниця», від 30.06.2016, протокол № 32, затверджено алгоритм погашення заборгованості з виплати заробітної плати працівникам ДП «Донецька залізниця», згідно з передавальним актом по заборгованості з виплати заробітної плати та зі сплати податків до бюджету, передавальною відомістю про заборгованість з виплати заробітної плати працівників; довідкою про заборгованість з виплати заробітної плати працівникам (ас. 88).

Зведеною відомістю на виплату заборгованості по Державному підприємству «Донецька залізниця» станом на 13 березня 2019 року підтверджується, що сума заборгованості перед ОСОБА_1 , яка включена до передавальної відомості, складає 15 669 грн 14 коп., з яких: виплачено 8 910 грн 00 коп. (25.11.2016 (платіжна відомість № 86) - 4 455 грн 00 коп., 21.02.2017 (платіжна відомість № 86/2) - 4 455 грн 00 коп.); не сплачено 6 759 грн 14 коп. (4 455 грн 00 коп., 2 304 грн 14 коп.). Кошти перераховані на особовий рахунок позивача в ТВБВ № 10004/0149 ДОУ «Державний ощадний банк України» (ас. 115, 116-117, 118-119).

Згідно з частиною першою статті 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Судом установлено, що під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач визнав позов в частині заборгованості по зарплаті ОСОБА_1 за 2016 рік у сумі 6 759 грн 14 коп., зазначивши про це у поясненнях (ас. 113-114). В апеляційній скарзі відповідач також визнає позов щодо невиплати позивачеві зарплати за 2016 рік у сумі 6 759 грн 14 коп.

Суд апеляційної інстанції приймає визнання позову відповідачем у справі, представник якого не обмежений у повноваженнях на вчинення такої процесуальної дії.

При цьому аргументи відзиву на апеляційну скаргу про несплату відповідачем страхових внесків за 2016 рік і отримання коштів від благодійного фонду «Магістраль», а не від АТ «Укрзалізниця», не прийнятні, оскільки виплата заробітної плати в сумі, що визнається особою, яка подала апеляційну скаргу, підтверджуються письмовими доказами. Перерахування Благодійним фондом «Магістраль» грошових коштів ОСОБА_1 здійснено на рахунок, відкритий в АКБ «Індрустріалбанк». Згідно з платіжними відомостями, що надані відповідачем, останній перерахував грошові кошти на рахунок в іншій банківській установі, а саме: ТВБВ № 10004/0149 ДОУ «Державний ощадний банк України».

З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі за 2016 рік у сумі 11 484 грн 30 коп., тому змінює рішення в цій частині.

Щодо доводів апеляційної скарги про помилковість висновку суду першої інстанції про задоволення вимог про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, суд апеляційної інстанції частково погоджується з ними з таких підстав.

Відповідно до частини 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з затримкою термінів її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159.

Дія цього Порядку, згідно з пунктом 1, поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується

у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових

доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним

органу (особи).

Тобто відсутність вини власника або уповноваженого ним

органу (особи) у випадках порушення встановлених термінів виплати грошових

доходів не звільняє від обов`язку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати.

З огляду на наведене і з урахуванням встановлених обставин щодо доведеності заборгованості по заробітній платі за 2016 рік у сумі 6 759 грн 14 коп., розмір компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, що підлягає стягненню з відповідача, складає 2 602 грн 27 коп. (6 759 грн 14 коп. х 0,385 (індекс споживчих цін для визначення суми компенсації зарплати за травень 2016 року, яка виплачується у липні 2019 року)).

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Установивши, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права і порушив норми процесуального права, суд апеляційної інстанції скасовує рішення в частині вирішення вимог про стягнення заробітної плати за 2017 рік у сумі 7 189 грн 30 коп. з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні цих вимог; змінює рішення в частині стягнення заборгованості по заробітній платі за 2016 рік з 11 484 грн 30 коп. на 6 759 грн 14 коп., компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати з 4 540 грн 44 коп. на 2 602 грн 27 коп., стягнення судових витрат з відповідача.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України).

Отже, з відповідача у дохід держави стягуються судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог (40,33 %), що складає 284 грн 22 коп.

У зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції судові витрати на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» пропорційно до задоволеної частини вимог (77,81 %) 822 грн 61 коп. компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, оскільки відповідно до статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивача звільнено від сплати судового збору за вимогами про стягнення заробітної плати.

Рішення в частині відмови у задоволенні решти позовних вимог учасники справи не оскаржили, тому суд апеляційної інстанції не перевіряв його законність і обґрунтованість.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Дружківського міського суду Донецької області від 22 травня 2019 року в частині вирішення вимог про стягнення заробітної плати за 2017 рік у сумі 7 189 грн 30 коп. скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні цих вимог.

Змінити рішення суду в частині стягнення заборгованості по заробітній платі за 2016 рік з 11 484 грн 30 коп. на 6 759 (шість тисяч сімсот п`ятдесят дев`ять) грн 14 коп., компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати з 4 540 грн 44 коп. на 2 602 (дві тисячі шістсот дві) грн 27 коп.; стягнення судових витрат з відповідача з 704 грн 80 коп. на 284 грн 22 коп.

Судові витрати, понесені Акціонерним товариством «Українська залізниця» (вул. Тверська, 5, м. Київ, 03680, ) у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, пропорційно до задоволеної частини вимог 822 грн 61 коп. компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач О. М. Біляєва

Судді В. В. Папоян

О. В Халаджи

Дата складення судового рішення - 17 липня 2019 року

Суддя-доповідач О. М. Біляєва