Постанова

Іменем України

10 липня 2019 року

м. Київ

справа № 554/7578/18

провадження № 61-1068св19

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Ігнатенка В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Дочірнє підприємство «Електромотор-побут» Приватного акціонерного товариства «Електромотор»,

третя особа - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Полтавській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 29 жовтня 2018 року у складі судді Савченко Л. І. та постанову Полтавського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року у складі колегії суддів: Триголова В. М., Одринської Т. В., Панченка О. О.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Дочірнього підприємства «Електромотор-побут» Приватного акціонерного товариства «Електромотор» (далі - ДП «Електромотор-побут» ПрАТ «Електромотор»), третя особа - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Полтавській області, про визнання права власності за набувальною давністю на кімнату № НОМЕР_1 в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , яка складається із коридору (1) площею 1,9 кв. м, кімнати (2) площею 11,6 кв. м, санвузлу (3) площею 3,8 кв. м, загальною площею 17,3 кв. м.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 з 29 листопада 1985 року проживає у вказаній кімнаті на підставі розпорядження від 29 листопада 1985 року № 5, виданого Державним підприємством (далі - ДП) Полтавський електромеханічний завод «Електромотор». Дана кімната була їй надана у зв`язку із прийняттям на посаду як молодого спеціаліста на зазначеному підприємстві.

11 травня 1994 року Фондом державного майна України засноване Відкрите акціонерне товариство (далі - ВАТ) «Електромотор». Планом приватизації підприємства визначено порядок передачі об`єктів соціально-культурного та побутового значення з балансу державного підприємства на баланс органів місцевого самоврядування. Право на приватизацію займаної кімнати громадяни, які проживають у гуртожитках, що перебувають у власності підприємств, установ, організацій, утворених у процесі корпоратизації чи приватизації, набувають після передачі таких гуртожитків у комунальну власність та за умови, що вони фактично проживають у таких гуртожитках правомірно і тривалий час (не менше 5 років).

Оскільки вказаний гуртожиток у 1998 році був переданий ДП «Електромотор-побут» ВАТ «Електромотор», а не до комунальної власності м. Полтави, вона втратила можливість отримати виділену їй кімнату у власність шляхом приватизації, у зв`язку з чим змушена звернутися до суду з позовом про визнання права власності на цю кімнату за набувальною давністю, посилаючись на те, що тривало, добросовісно, безперервно та відкрито володіла майном як своїм власним.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 29 жовтня 2018 рокуу задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач отримала кімнату у користування у зв`язку із перебуванням у трудових відносинах із підприємством, тобто знала про відсутність у неї підстав для набуття права власності, тому вона не є добросовісним набувачем, у зв`язку з чим підстав, з якими закон пов`язує визнання права власності в порядку статті 344 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), немає.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Полтавського апеляційного суду від 05 грудня 2018 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 29 жовтня 2018 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та залишив судове рішення без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права і порушенням норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем кімнати у гуртожитку, оскільки отримала її правомірно як працівник ДП Полтавський електромеханічний завод «Електромотор». Але новий балансоутримувач гуртожитку - ДП «Електромотор-побут» ВАТ «Електромотор» не вчинив дій щодо передачі майна у комунальну власність міста для подальшої приватизації. Заявник вказує, що дізналася про те, що гуртожиток перебуває у державній власності, не з часу вселення в нього, а у 2018 році, - з моменту отримання витягу з Єдиного реєстру об`єктів державної власності. Також зауважує, що судами попередніх інстанцій не надано правової оцінки тому факту, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно. Згідно пояснень представника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській області слідує, що власник майна втратив до нього інтерес та не заперечує можливості визнати за позивачем право власності за набувальною давністю.

Ухвалою Верховного Суду від 25 лютого 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Станом на час розгляду справи Верховним Судом відзив на касаційну скаргу не надходив.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки вони ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Фактичні обставини справи встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_1 на підставі розпорядження від 29 листопада 1985 року № 5, виданого ДП Полтавський електромеханічнийзавод «Електромотор»,вселена у гуртожиток АДРЕСА_1 з 29 листопада 1985 року.

На час вселення ОСОБА_1 працювала обмотувальницею на ДП Полтавський електромеханічний завод «Електромотор».

З довідки, виданої ДП «Електромотор-побут» ПрАТ «Електромотор» від 14 вересня 2018 року за вих. № 280, вбачається, щоордер чи його дублікат видати ОСОБА_1 неможливо, у зв'язку з тим, що книги обліку таких ордерів через реорганізацію підприємства у правонаступника в архівах не збереглися.

ДП Полтавський електромеханічний завод «Електромотор» було перетворено у ВАТ «Електромотор» відповідно до Закону України «Про приватизацію державних підприємств», згідно Наказу Фонду державного майна України від 11 травня 1994 року № 30-АТ; перейменовано в Публічне акціонерне товариство«Електромотор» на виконання вимог Закону України «Про акціонерні товариства»; перейменовано в ПрАТ «Електромотор» згідно протоколу загальних зборів акціонерів від 28 листопада 2017 року № 34.

01 листопада 1998 року ВАТ «Електромотор» передав на баланс ДП «Електромотор-побут» ВАТ «Електромотор» гуртожиток по АДРЕСА_1 , що підтверджується відповідним актом.

Згідно з наказом ВАТ «Електромотор» від 04листопада 1998 року № 64 створено орган по приватизації житлового фонду на ДП «Електромотор-побут», однак за відсутності на той час визначеної законодавством процедури приватизації кімнат у гуртожитку, даним органом приватизації не було здійснено жодної дії щодо приватизації кімнат в гуртожитку, приватизаційні документи мешканцям не видавалися.

Відповідно до витягу з Єдиного реєстру об'єктів державної власності щодо державного майна будівля гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 відноситься до державної власності. Правоустановчі документи на будівлю гуртожитку знаходяться у Регіональному відділенні Фонду державного майна України по Полтавській області.

Рішенням виконавчого комітету Полтавської міської ради від 03 листопада 2014 року № 154 надано дозвіл на зміну статусу гуртожитку по АДРЕСА_1 на гуртожиток для проживання сімей (сімейного типу).

Згідно з договором про делегування функцій (повноважень) власника гуртожитку державної форми власності від 04травня 2016 року уповноваженій особі ДП «Електромотор-побут» власником було делеговано повноваження по управлінню будівлею гуртожитку.

Також у довідці ОСОБА_1 повідомлено, що видати приватизаційний документ на займану кімнату ДП «Електромотор-побут» ПрАТ «Електромотор» не має можливості, а тому приватизувати кімнату вона може лише в порядку, передбаченому Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків».

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 127, статтями 128, 129 Житлового кодексу Української РСР (у редакції, чинній на час вселення позивача) передбачено, що для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Жила площа у гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету, на підставі якого адміністрація підприємства видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Згідно зі статтею328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду (частина четверта статті 344 ЦК України).

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, має враховуватися, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Отже, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати по відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, встановивши характер правовідносин сторін у справі, правильно застосувавши норми матеріального права, які їх регулюють, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 була вселена у кімнату гуртожитку АДРЕСА_1 на підставі розпорядження, виданого ДП Полтавський електромеханічний завод «Електромотор» у зв`язку із перебуванням у трудових відносинах із вказаним підприємством, тобто отримала кімнату у користування, на час вселення вона знала про відсутність у неї підстав для набуття права власності, тому вона не є добросовісним набувачем і підстав, з якими закон пов`язує визнання права власності в порядку статті 344 ЦК України, немає.

Доводи касаційної скарги є аналогічними тим, що були предметом дослідження й оцінки судами першої та апеляційної інстанцій, які їх обґрунтовано спростували. Оскільки позивач з часу вселення була обізнана про власника кімнати у гуртожитку, безтитульність її володіння майном не доведена, а тому суди попередніх інстанцій правомірно виходили з відсутності правових підстав для визнання за нею права власності на цю кімнату за набувальною давністю.

Відсутність заперечень з боку ДП «Електромотор-побут» ПрАТ «Електромотор» та Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській області не можуть бути безумовною підставою для задоволення позовних вимог про визнання права власності за набувальною давністю.

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки наявних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин справи, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до компетенції суду касаційної інстанції; такі не свідчать про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Щодо розподілу судових витрат

У відповідності до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 29 жовтня 2018 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 05 грудня 2018 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко