Справа № 308/8421/18
08 липня 2019 року місто Ужгород
Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі: головуючого судді Фазикош О.В., за участю секретаря Рабош А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Відділ реєстрації місця проживання Виконавчого комітету Ужгородської міської ради про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житлом,-
Відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 08 липня 2019 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 18 липня 2019 року.
Позивач ОСОБА_1 звернулася до Ужгородського міськрайоннго суду з позовною заявою до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Відділ реєстрації місця проживання Виконавчого комітету Ужгородської міської ради про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житлом.
Позовні вимоги мотивує тим, що вона на підставі договору купівлі-продажу є власницею квартири за адресою АДРЕСА_1 .
Як слідує довідки відділу реєстрації місця проживання виконавчого комітету від 23.07.2018 р. №2478/19-21 у зазначеній вище квартирі зареєстровані фізичні особи ОСОБА_2 , 1991 р.н. та ОСОБА_3 , 1951 р.н. Факт їхньої реєстрації порушує її права щодо володіння, користування та розпорядження своїм житлом. В результаті формальної реєстрації відповідачів вона несе додаткові витрати на утримання квартири, а також вказане утруднює їй можливості оформити документи на отримання субсидії на комунальні послуги.
Позивач просить усунути перешкоди у користуванні належної їй на праві власності квартири за адресою: АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право на користування даною квартирою.
Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11.12.2018 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі та призначено судове засідання. Розгляд справи постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.
В судове засідання позивач не з`явилася. На адресу суду надійшла заява від позивача про розгляд справи у відсутності позивача, проти винесення заочного рішення не заперечує, та повідомила, що відповідач ОСОБА_2 знятий з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .
Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення справи до суду не надходило.
Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися повторно, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялися своєчасно і належним чином, в тому числі шляхом розміщення оголошення на офіційному веб - сайті судової влади України. Про причини неявки суд не повідомили, клопотань про відкладення справи до суду не надходило, а тому суд вважає, що у відповідності до ч.1 ст. 280 ЦПК України, справу слід вирішити на підставі наявних у ній доказів та постановити заочне рішення.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, суд приходить до наступних висновків.
Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законами України.
Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 1ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Відповідно дост.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і при домової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.
До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (дружина, діти, батьки власника, інші особи, якщо вони постійно проживають з власником і ведуть з ним спільне господарство).
Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.
Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 відповідно до договору купівлі-продажу від 26.06.2018 р. посвідченого приватним нотаріусом, та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №129084894 належить квартира по АДРЕСА_1 .
Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
Згідно довідки відділу реєстрації місця проживання виконавчого комітету №2478/19-21 від 23.07.2018 р. у зазначеній вище квартирі станом на час звернення до суду були зареєстровані позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та відповідачі по справі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Згідно відповіді з Відділу обліку та моніторингу інформації місця проживання ГУДМС України в Закарпатській області про зареєстроване місце проживання відповідача, фізичної особи ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 вказано квартира по АДРЕСА_1 , де його зареєстровано з 03.05.2017 року.
Згідно відповіді з Відділу обліку та моніторингу інформації місця проживання ГУДМС України в Закарпатській області про зареєстроване місце проживання відповідача, фізичної особи ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 вказано квартира по АДРЕСА_1 , де його зареєстровано з 07.12.2016 року.
Позивач вказує, що факт реєстрації відповідачів порушує її права щодо володіння, користування та розпорядження своїм житлом. В результаті формальної реєстрації відповідачів вона несе додаткові витрати на утримання квартири, а також вказане утруднює їй можливості оформити документи на отримання субсидії на комунальні послуги.
Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Статтею 155 ЖК України встановлені гарантії прав громадян, які мають в приватній власності жилий будинок (квартири), а саме жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством.
Такі ж гарантії встановлені і ст. 321 ЦК України, згідно якої право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
За змістом норм матеріального права, зокрема ст.156 ЖК України та ст.405 ЦК України правом користування житлом, якій знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство.
Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
З урахуванням ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» позивач у разі будь яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном має право вимогати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з ним одну із таких вимог: - про позбавлення права власності на житлове приміщення; - про позбавлення права користування житловим приміщенням; - про визнання особи безвісно відсутною; - про оголошення фізичної особи померлою.
Реєстрація місця проживання відповідачів в будинку обмежує права позивача у здійсненні права володіння, користування та розпорядження майном.
Разом з тим, згідно довідки виданої відділом реєстрації місця проживання виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 06.06.2019 року за №3222/19-21 вбачається, що відповідач по справі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 знятий з реєстрації в квартирі АДРЕСА_2 .
Таким чином суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову в частині визнання втратившим право на користування житлом - відповідача ОСОБА_2 , так як останній в процесі розгляду даної справи самостійно знявся з реєстрації за вказаною адресою в квартирі АДРЕСА_2 , а саме для цього з метою подальшої його виписки із квартири позивач мала намір визнати його втратившим право на користування житлом.
Враховуючи, що ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , відповідач ОСОБА_3 не має права порушувати її законні права на володіння та користування належною їй квартирою, в тому числі право на проживання в даній квартирі.
ОСОБА_1 має право на володіння та користування належній їй квартирі на праві власності незалежно від стосунків, які склалися між сторонами та незалежно від наявності у нього іншого житла.
Відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадяни України, іноземці та особи без громадянства реєструють своє місце проживання. В статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що реєстрація це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесенням цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу. Згідно зіст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою;свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту;підстав на право користування житловим приміщенням.
Таким чином, рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, після набуття ним законної сили, є підставою для скасування реєстрації відповідача за вищевказаною адресою.
Перевіривши матеріали справи, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку що позов підлягає до часткового задоволення, усунувши ОСОБА_1 перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1 .
Згідност.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючисьст.ст.12,76,258,259,260 ЦПК України, суд -
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Відділ реєстрації місця проживання Виконавчого комітету Ужгородської міської ради про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житлом задовольнити частково.
Усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1 .
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1409,60 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.
Суддя Ужгородського
міськрайонного суду О.В. Фазикош