Ухвала

Іменем України

18 липня 2019 року

м. Київ

справа № 2-5/2000

провадження № 61-12709ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 27 травня 2019 року, постановлену у складі суддів: Бершадської Г. В., Ткач О. І., Ходоровського М. В. у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним доручення на управління автомашиною та витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заявлених вимог та оскаржуваної ухвали суду апеляційної інстанції

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним доручення на управління автомашиною та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 31 жовтня 2000 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним доручення від 25 лютого 1997 року, зареєстроване державною нотаріальною конторою в реєстрі за № 242 від ОСОБА_2 , яким уповноважено ОСОБА_1 зняти в органах ДАІ та продати через комісійний магазин належну йому легкову автомашину марки «Опель Аскона», 1988 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 16 310,70 грн вартості автомашини марки «Опель Аскона», 1988 року випуску, та 2 921,87 грн понесених витрат на розмитнення автомашини, а всього стягнуто - 19 232,57 грн.

В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

21 травня 2019 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на зазначене рішення суду, в обґрунтування якої зазначав, що йому не було відомо про наявність оскаржуваного судового рішення, оскільки з вересня 1999 року він перебував за межами України, а повернувся тільки у вересні 2004 року, після чого змінив адресу проживання.

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 27 травня 2019 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 31 жовтня 2000 року.

Ухвала суду мотивована тим, що заявник був обізнаний про стан судового провадження, належним чином повідомлявся про розгляд справи, доказів пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили не надав, а тому, керуючись частиною другою статті 358 ЦПК України, суд дійшов висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У липні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

ОСОБА_1 , в якій заявник просить скасувати ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 27 травня 2019 року та направити справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду його апеляційної скарги, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувана ухвала постановлена у порушення вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки суд апеляційної інстанції порушив конституційне право заявника на судовий захист, не урахувавши поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження, який був пропущений у зв`язку з перебуванням з вересня 1999 року по вересень 2004 року за межами України. Вказував, що про наявність рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 31 жовтня 2000 року, він дізнався у січні 2018 року, отримавши виклик державного виконавця Тернопільського міського відділу ДВС ГТУЮ у Тернопільській області.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що вона є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97 - ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справі, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 2 частини другої статті 358 ПК України незалежно від поважності причини пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі у ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

У справі «Устименко проти України» від 29 жовтня 2015 року Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (справа «Рябих проти Росії»).

Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі.

Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервалу часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (§ 27 рішення ЄСПЛ від 26 квітня 2007 року у справі «Олександр Шевченко проти України», та «Трух проти України» (ухвала) від 14 жовтня 2003 року).

Статтею 44 ЦПК України закріплено обов`язок особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Сторона, яка бере участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Зі змісту рішення суду першої інстанції у справі № 2-5/2000 вбачається, що ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, однак в судове засідання не з`явився. У зв`язку з неодноразовими неявками відповідачів, у тому числі і ОСОБА_1 у судові засідання, суд дійшов висновку про розгляд справи у їх відсутність.

Згідно з виконавчим листом, який видано на підставі рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 31 жовтня 2000 року, вказане рішення суду набрало законної сили 30 листопада 2000 року.

Заявник подав апеляційну скаргу на зазначене рішення суду лише 21 травня 2019 року.

Таким чином, з моменту ухвалення рішення судом першої інстанції і до моменту подання апеляційної скарги минуло понад вісімнадцять років.

ОСОБА_1 зазначає, що він перебував за межами України і в країну повернувся у 2004 році.

Належних доказів свого перебування за межами України в період розгляду цивільної справи та на час ухвалення оскаржуваного рішення ОСОБА_1 не надав.

Разом із тим, до моменту подання апеляційної скарги після його повернення в України сплинуло понад чотирнадцять років.

З наведеного вбачається, що, діючи на власний розсуд, заявник у розумні проміжки часу провадженням не цікавився, що призвело до безпідставного пропуску строку на апеляційне оскарження судового рішення.

Норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (Перетяка та Шереметьев проти України, № 17160/06 та N 35548/06, § 34, від 21 грудня 2010 року).

У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі як правова визначеність (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Нешев проти Болгарії» від 24 жовтня 2004 року).

Ураховуючи наведене, апеляційний суд правильно застосував положення частини другої статті 358 ЦПК України та відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , оскільки про розгляд справи останній повідомлявся судом першої інстанції належним чином, однак з апеляційною скаргою звернувся з пропуском строку майже на понад вісімнадцять років та не зазначив обставин непереборної сили, за наявності яких можливе апеляційне оскарження судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

З урахуванням викладеного, ухвала Тернопільського апеляційного суду від 27 травня 2019 року постановлена з дотриманням норм процесуального права.

Зазначені у касаційній скарзі доводи щодо порушення апеляційним судом норм процесуального права не знайшли свого підтвердження, правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, що свідчить про необґрунтованість скарги та відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою і п`ятою статті

394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 27 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним доручення на управління автомашиною та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

С. Ю. Бурлаков

А. Ю. Зайцев