ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 596/1836/18Головуючий у 1-й інстанції Цвинтарна Т.М.
Провадження № 22-ц/817/720/19 Доповідач - Дикун С.І.
Категорія - 304090000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд у складі:

Головуючого - Дикун С.І.

Суддів - Парандюк Т. С., Сташків Б. І.,

за участю секретаря - Кантицька О.І.

без учасників справи

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу № 596/1836/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 06 травня 2019 року, ухвалене суддею Цвинтарною Т.М.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позивач мотивував позов тими обставинами, що 05 лютого 2016 року він позичив ОСОБА_1 30000 гривень, про що останній видав розписку та зобов`язався повернути гроші у квітні 2016 року з процентами. Однак, на його вимоги ОСОБА_1 гроші не повертає. З урахуванням уточнених позовних вимог позивач просив стягнути з відповідача суму боргу 30000 грн, підтверджену оригіналом розписки.

Рішенням Гусятинського районного суду Тернопільської області від 06 травня 2019 року позов ОСОБА_2 (жителя АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Шевченківським РВ МВС України м.Львова 15.02.1996 року) до ОСОБА_1 (жителя с .Сорока Гусятинського району Тернопільської області , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Гусятинським РВ МВС України в Тернопільській області 10.06.1997 року) про стягнення заборгованості за договором позики задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 борг за договором позики від 05 лютого 2016 року в сумі 30000 (тридцять тисяч) гривень.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на його незаконність та необгрунтованість, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить судове рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити. ОСОБА_1 вказує, що суд першої інстанції неналежно дослідив представлену в якості доказу позивачем розписку та не визначив правової природи даного документа, не звернув увагу, що розписка не містить в собі жодної інформації про отримання ним грошових коштів, а тому не може вважатися укладеним договором позики. Окрім того, розписка не містить його грошового зобов`язання перед позивачем.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вважає рішення суду справедливим, законним та обгрунтованим, у зв`язку з чим просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити. Мотивує, що ОСОБА_1 дійсно позичив у нього 30000 грн, про що видав розписку, оригінал якої знаходився у нього і ним же подано до суду, що свідчить як про отримання в позику вказаної суми, так і неповернення відповідачем позичених грошей.

Частиною 1 статті 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК - "Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться".

Зазначена справа не є справою з ціною позову, яка перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не належить до категорії справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження. Ураховуючи зазначене, справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України. Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на апеляційне провадження, Тернопільський апеляційний суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

З огляду на викладене, розгляд даної справи проводиться за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із доведення факту отримання грошових коштів ОСОБА_1 від ОСОБА_2 у сумі 30000 грн та визнав обґрунтованими заявлені позивачем вимоги про стягнення з відповідача боргу за розпискою від 05 лютого 2016 року.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом установлено, що 05 лютого 2016 року ОСОБА_2 позичив ОСОБА_1 30000 гривень, про що останній видав розписку. Оригінал розписки представлений позивачем суду.

На вимогу ОСОБА_2 , ОСОБА_1 свого обов`язку не виконав, боргу 30000 грн не повернув.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої можуть бути надані як сам договір, так і розписка позичальника про одержання коштів. Ця розписка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин і встановив фактичні обставини справи - укладення між позивачем та відповідачем договору позики на суму 30000 грн, що підтверджується розпискою відповідача від 05.02.2016 року, про те що він позичив у ОСОБА_2 30000 грн, оригінал якої був поданий позивачем, а відповідач не заперечив, що розписка підписана ним.

Доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, що розписка не містить посилань на його грошове зобов`язання перед позивачем, а тому не може вважатися укладеним договором позики, не заслуговують на увагу колегії суддів. Відповідно до вищезазначених положень закону, сам факт перебування у позивача розписки підтверджує як укладення між сторонами договору позики, так і невиконання позичальником свого обов`язку щодо повернення боргу, оскільки у силу частини третьої статті 545 ЦК України лише наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку, чого відповідачем не доведено.

Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Посилання апеляційної скарги на те, що суд не дослідив правової природи розписки, наданої позивачем, та не прийняв до уваги твердження відповідача, що грошових коштів він не отримував та не зобов`язувався їх повертати, є безпідставними, позаяк розписку слід оцінювати(тлумачити), виходячи із повного змісту її тексту.

Так, у розписці зазначено, що ОСОБА_1 позичив кошти і оригінал розписки знаходився у ОСОБА_2 , а доказів протиправності її знаходження у останнього відповідач не надав.

При цьому ОСОБА_1 , відповідно до вимог статті 1051 ЦК України, договір позики не оспорював, жодним чином його не спростував, а навпаки, підтвердив факт написання ним розписки, при цьому вважаючи, що відсутність заперечень щодо написання ним цього документу не свідчить про укладення між сторонами договору позики, що зводиться до особистого тлумачення відповідачем норм матеріального права.

Таким чином, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що наявність розписки підтверджує укладення між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договору позики, зобов`язання за яким відповідачем належним чином перед позивачем не виконано, позику не повернуто.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. А тому підстав до скасування рішення суду з мотивів апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає.

За вимогами ст.141 ЦПК України судові витрати за розгляд справи в апеляційній інстанції слід покласти на відповідача в межах, ним понесених.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 06 травня 2019 року залишити без змін.

Судові витрати за розгляд справи в апеляційному суді покласти на відповідача ОСОБА_1 , в межах, ним понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складене 16 липня 2019 року.

Головуючий Дикун С.І.

Судді: Парандюк Т.С.

Сташків Б.І.