ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
справа № 201/3504/19
провадження 2/201/2017/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2018 року місто Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Федоріщева С.С.,

за участю секретаря судового засідання Кисельової В.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_7.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю, -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю, в якому просив суд визнати за ним право власності на будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування поданого позову позивач посилається на те, що з 1986 року по 2015 рік перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 . Разом подружжя проживало в будинку АДРЕСА_1 , який на праві власності належав ОСОБА_3 . Після розлучення у 2015 році позивач залишився проживати разом з колишньою дружиною в її домі. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, заповівши належний їй на праві власності будинок своєму братові ОСОБА_2 , який жодного дня не мешкав в цьому будинку, в той час як позивач постійно мешкав в ньому, сплачував за комунальні послуги, тобто відкрито користувався майном. За викладених обставин ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом і просив його задовольнити.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав і наполягав на їх задоволення з підстав у позові викладених.

Представник відповідача адвокат ОСОБА_7. у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення у повному обсязі, надав відзив на позовну заяву, в якому також просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що спірний будинок належав на праві власності ОСОБА_4 , яка померла у 2017 році, і ОСОБА_3 , померлій у 2018 році. Про належність на праві власності будинку, в якому ОСОБА_1 мешкає, зазначеним особам позивачу завжди було відомо, тому положення ст. 344 ЦК України не можуть бути застосовані до виниклих між сторонами правовідносин.

Вислухавши позивача і представника відповідача, дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві і співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 14 серпня 1976 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_5 Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції був зареєстрований шлюб, внаслідок якого прізвище дружини було змінено на « ОСОБА_6 » (а.с. 6). Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2015 року, яке набрало законної сили 08 грудня 2015 року, шлюб був розірваний (а.с. 8).

Також судом було встановлено, що ОСОБА_4 і ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданим 19 березня 1986 року Першою дніпропетровською державною нотаріальної конторою, в рівних частках набули право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с. 23).

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом серії НОМЕР_1 про смерть, виданим 09 серпня 2017 року Соборним районним у місті Дніпрі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с 25).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом серії НОМЕР_2 про смерть, виданим 06 серпня 2018 року Соборним районним у місті Дніпрі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с. 24).

За життя, 16 липня 2014 року, ОСОБА_3 склала заповіт, яким на випадок своєї смерті все належне їй на час смерті майно, де б воно не знаходилось і з чого б не складалось, заповіла ОСОБА_2 (а.с 26).

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У частині першій статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Аналіз указаної норми дає підстави для висновку, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно.

При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Отже суду при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

У пункті 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в спорах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

За набувальною власністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, оскільки він не довів наявності підстав для набуття права власності на нерухоме майно за давністю володіння. Позивач ОСОБА_1 знав кому належить спірний будинок, що підтверджується текстом позовної заяви, в якій він заявляє, що будинок належав його колишній дружині, а мешкання в будинку дружини за її життя і після її смерті не є безумовною підставою для задоволення позовних вимог з підстав передбачених статтею 344 ЦК України.

Судові витрати розподілити відповідно до ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 13, 76, 77, 81, 82, 89, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя С.С. Федоріщев