ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 липня 2019 року м. Київ

справа № 757/42327/17

провадження № 22-ц/824/7275/19

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Іванової І.В. (суддя-доповідач), Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.

сторони :

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Києві апеляційну скаргуАкціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 лютого 2019 року у складі судді Писанця В.А., повний текст складено 04.03.2019 року,

встановив:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення відсотків та відшкодування інфляційних витрат.

Позов мотивований тим, що між ФОП ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір банківського обслуговування б/н від 17 липня 2015 року.

На виконання умов договору після підписання заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, банк відкрив позивачу розрахунковий рахунок № НОМЕР_1 з метою ведення господарської діяльності.

У лютому 2016 року на валютний рахунок позивача надійшли кошти у доларах США від зарубіжного контрагента у якості розрахунку по експортному договору. Частина суми (75%) була автоматично переведена банком у національну валюту та зарахована на гривневий рахунок № НОМЕР_1 .

Виконуючи мету своєї господарської діяльності позивач розпоряджався даними коштами для купівлі-продажу товарів.

В подальшому, 26 лютого 2016 року бажаючи здійснити платіж на суму 110 000 грн. виявилось, що доступ до рахунку заблоковано.

В ході розмови з представником банку з`ясувалось, що рахунок заблоковано у зв`язку з накладенням на нього арешту державною виконавчою службою.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 21 липня 2016 року про зобов`язання ПАТ КБ «Приватбанк» розблокувати рахунок позивача так і не було виконане.

Грошові кошти позивача були йому повернуті лише 18 квітня 2017 року шляхом розірвання договірних відносин з банком.

Позивач вважає, що період безпідставного збереження грошових коштів складає 1 рік 1 місяць і 20 днів, що за його розрахунками становить 97 494,80 грн.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 26 лютого 2019 року позов задоволено.

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 97 494,80 грн., відсотки в сумі 69 757,66 грн., інфляційних витрат у розмірі 27 737,14 грн. та судовий збір у розмірі 974,96 грн.

В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції через невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги відповідач зазначає, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні помилково застосував положення ст. 1212 ЦК України, адже відносини, які склалися між сторонами є договірними. Банк посилається на те, що чинним законодавством не передбачено можливість застосування до договору про надання банківських послуг положень про позику. Вважає, що договір про надання банківських послуг і позики є різними за своєю правовою природою та регулюють різні види правовідносин, а тому застосування до спірних правовідносин положень ст. 1048 ЦК України є безпідставним.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 вказує, що апелянт помилково вважає, що між сторонами існували договірні відносини з приводу його грошових коштів. Заява про відкриття рахунку для юридичної особи, на яку посилається відповідач, як на підставу виникнення договірних відносин, не передбачала права банку на утримання чи користування коштами позивача без його згоди. Крім того, факт безпідставного утримання грошових коштів банком встановлений рішенням Господарського суду Дніпропетровської області та підтверджений судами апеляційної та касаційної інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

У пунктах 1, 3 частини першої статті 15 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання позову) передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

У статті 19 ЦПК України (у чинній редакції) визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, а по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа), по-третє, пряма вказівка закону про вирішення спору в порядку певного судочинства.

На час звернення до суду та розгляду справи процесуальне законодавство містило критерії розмежування справ за предметною та суб`єктною підсудністю.

Статтею 1 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній на час подання позову) установлено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб`єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з установленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб`єктами підприємницької діяльності.

Господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладенні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, крім випадків, передбачених ст. 12 ГПК України у вказаній редакції.

Статтею 20 ГПК України (у чинній редакції) встановлено, що господарські суди розглядають справи у спорах, які виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем; справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (в тому числі землю) крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем.

Тобто критеріями належності справи до господарського судочинства за загальними правилами є одночасно суб`єктний склад учасників спору та характер спірних правовідносин.

Разом з тим відповідно до частини другої статті 3 Господарського кодексу України господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.

Відповідно до частини третьої статті 128 ГК України громадянин може здійснювати підприємницьку діяльність безпосередньо як підприємець або через приватне підприємство, що ним створюється.

За частиною першою статті 58 ГК України суб`єкт господарювання підлягає державній реєстрації як юридична особа чи ФОП у порядку, визначеному законом.

Статтею 51 ЦК України передбачено, що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Правовий статус ФОП надає людині з повною цивільною дієздатністю право займатися підприємницькою діяльністю. Набуття такого статусу не позбавляє людину як учасника суспільних відносин статусу фізичної особи.

Отже, цивільні права й обов`язки фізичної особи набуваються та здійснюються у порядку реалізації цивільної дієздатності цієї особи.

Так, з матеріалів справи вбачається, що спір у даній справі виник з приводу виконання договору про надання банківських послуг, який було укладено 17 травня 2015 року між юридичними особами ПАТ КБ «Приватбанк» та ФОП ОСОБА_1 .

Отже, такі відносини за своїм характером є господарськими, а тому даний спір належить розглядати в порядку господарського, а не цивільного судочинства.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 377 ЦПК України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо, зокрема, справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції неправильно визначився з юрисдикцією справи, а тому, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255, ст. 377 ЦПК України, рішення суду підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі.

Керуючись ст.ст. 255, 374, 377, 381 ЦПК України, Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

постановив :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 лютого 2019 року скасувати, закрити провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення відсотків та відшкодування інфляційних втрат.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді :