Постанова

Іменем України

03 липня 2019 року

м. Київ

справа № 643/9186/16-ц

провадження № 61-13360св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І., Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,

Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - фізична особа-підприємець - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду

м. Харкова від 13 грудня 2016 року в складі судді Букреєвої І. А. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 27 квітня 2017 року в складі колегії суддів: Карімової Л. В., Бурлаки І. В., Яцини В. Б.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом

до фізичної особи-підприємця (далі - ФОП) - ОСОБА_2 про визнання дій незаконними, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що відео з весілля її доньки є інформацією з обмеженим доступом, конфіденційною інформацією, і вона не давала згоди на її поширення в соціальній мережі та використання свого зображення в рекламних цілях.

Вважає, що діями відповідача їй завдана моральна шкода, що полягає

в заздрості, ревнощах оточуючих, інших негативних почуттях.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати незаконними дії ФОП ОСОБА_2 (Весільного агентства ОСОБА_2) щодо поширення конфіденційної інформації відносно ОСОБА_1 без її згоди, та зобов`язати ОСОБА_2 видалити усю інформацію, зокрема всі фото- та відеоматеріали, на яких можна ідентифікувати ОСОБА_1 , та які розміщені на сторінках весільного агентства

в соціальних мережах «Вконтакте» та «Facebook», а також на вебсайті «Весільного агентства ОСОБА_2»; стягнути з ФОП ОСОБА_2

на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5 000 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту поширення ФОП ОСОБА_2 конфіденційної інформації відносно позивача, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 27 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Московського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що оскільки

спірні фото- та відеоматеріали не містять відомостей щодо національності, освіти, майнового стану, сімейного стану, релігійності, стану здоров`я, адреси, дати та місця народження ОСОБА_1 , не можна вважати, що їхнє розміщення в мережі Інтернет є поширенням персональних даних або конфіденційної інформації щодо позивача, а ідентифікувати позивача через спірні фото- та відеоматеріали неможливо, тому вважав,

що районний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення й ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ від 23 червня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу

№ 643/9186/16-ц зМосковського районного суду м. Харкова.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв у межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»,

за якими судом касаційної інстанції в цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення в цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції в цивільних справах є Верховний Суд.

У березні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

04 червня 2019 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судових справ між суддями справу передано судді-доповідачеві

Воробйовій І. А.

Ухвалою Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року вказану справу призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанцій порушені норми законодавства, яким врегульовані правовідносини, пов`язані зі збиранням, зберіганням, використанням

і поширенням інформації про фізичну особу, її особисте, сімейне життя,

а саме: Загальної декларації прав людини 1948 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Конституції України, Закону України «Про захист персональних даних» та Закону України «Про інформацію».

Зазначає, що вона згоди на розміщення фото- та відеоматеріалів

зі своїм зображенням відповідачу не надавала, жодних угод із ним

не укладала, тому вважає, що посилання суду першої інстанції на наявність договору на весільне обслуговування, укладеного між її дочкою ОСОБА_6 та ФОП ОСОБА_2 , є помилковим і не відповідає вимогам чинного законодавства.

Водночас, посилалася на те, що у порушення вимог статті 74 ЦПК України

ні вона, ні її представник не були належним чином повідомлені про час

та місце розгляду справи, а тому, апеляційним судом було порушено статтю 129 Конституції України та статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відзив (заперечення) на касаційну скаргу учасниками справи не подано.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

11 квітня 2016 року між ОСОБА_6 та ФОП ОСОБА_2 було укладено договір № 11 на весільне обслуговування, відповідно до якого відповідач узяла на себе обов`язок щодо організації весілля

ОСОБА_6 .

Відповідно до пункту 6.5 договору на весільне обслуговування виконавець має право використовувати фото- та відеоматеріали з весілля (отримані

в процесі надання послуг із його організації) як рекламу агенства

на сайті та соціальних мережах.

Спірні фото- та відеоматеріали з весілля ОСОБА_6 було розміщено ФОП ОСОБА_2 як рекламу Весільного агентства ОСОБА_2 на сайті та в соціальних мережах.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що в суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону судове рішення апеляційного суду частково

не відповідає.

Пунктом 5 частини першої статті 411 ЦПК України визначено, що судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи

на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого

з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.

Частиною четвертою статті 411 ЦПК України передбачено, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 158 ЦПК України 2004 року встановлено, що розгляд судом цивільної справи відбувається в судовому засіданні з обов`язковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі.

Частиною третьою статті 74 ЦПК України 2004 року передбачено, що судові повістки про виклик у суд надсилаються особам, які беруть участь у справі, свідкам, експертам, спеціалістам, перекладачам, а судові повістки-повідомлення - особам, які беруть участь у справі з приводу вчинення процесуальних дій, у яких участь цих осіб не є обов`язковою.

Згідно із частиною четвертою вказаної статті судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за три дні до судового засідання,

а судова повістка повідомлення - завчасно.

Відповідно до частини п`ятої статті 74 ЦПК України 2004 року судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні

чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а в разі відкладення розгляду справи про час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

Згідно із частиною першою статті 305 ЦПК України 2004 року апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки в судове засідання особи, яка бере участь у справі, якщо немає відомостей про вручення їй судової повістки.

Однією з основних гарантій права сторони на судовий захист

є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення

(стаття 129 Конституції України).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободвід 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України

з 11 вересня 1997 року, таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

У зв`язку із цим, розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини

і основоположних свобод.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини

і основоположних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції України

є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у пункті 24 рішення Європейського суду з прав людини в справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини в справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін ? одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію в справі в умовах,

які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні

з опонентом.

Отже, неналежне повідомлення позивача про час та місце розгляду справи в апеляційному суді є порушенням вимоги статті 6 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод про доступ до правосуддя.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2019 року у справі 461/10610/13-ц (провадження № 14-108цс19) дійшла правового висновку про те, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» чи «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення» не є доказом належного інформування позичальника про час і місце розгляду справи (близький за змістом висновок викладений у пункті 31 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року у справі № 127/2871/16-ц, у пунктах 47-48 постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 752/11896/17 від 12 грудня 2018 року).

Надіслана судом повістка на адресу позивача повернулась у зв`язку

із закінченням терміну зберігання, а тому справа в суді апеляційної інстанції 27 квітня 2017 року була розглянута за відсутності позивача, який не був належним чином повідомлений про час і місце слухання справи відповідно до статей 74-76 ЦПК України 2004 року.

За таких обставин доводи заявника про неналежне його повідомлення про розгляд справи в апеляційному суді є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження.

Ураховуючи вимоги пункту 5 частини першої, частини четвертої статті 411 ЦПК України та доводи касаційної скарги ОСОБА_1 щодо неналежного повідомлення її про час та місце проведення судового засідання в апеляційному суді, колегія суддів суду касаційної інстанції дійшла висновку про наявність підстав для обов`язкового скасування рішення апеляційного суду, оскільки справу розглянуто за відсутності позивача, який належним чином не повідомлений про час і місце судового засідання, і він обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою,

з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 27 квітня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

І. А. Воробйова

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк