Ухвала

17 липня 2019 року

м. Київ

справа № 372/1991/17

провадження № 61-12984ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Русинчука М. М. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником ОСОБА_2 , на заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 18 грудня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 про визнання права власності, стягнення заборгованості, встановлення факту, що має юридичне значення,

ВСТАНОВИВ :

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, у якому після уточнення позовних вимог просила визнати за нею право власності на Ѕ частину майна, що є об`єктом спільної сумісної власності чоловіка та жінки, а саме: 5 000,00 грн заборгованості перед померлим ОСОБА_12 , що виникла на підставі розписки від 11 квітня 2015 року, укладеної між ОСОБА_12 та ОСОБА_3 ; стягнути з ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 5 000,00 грн, встановити факт її проживання з ОСОБА_12 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2005 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 , та стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

Заочним рішенням Обухівського районного суду Київської області від 18 грудня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив із того, що ОСОБА_1 не підтвердила належними і допустимими доказами факт ведення спільного господарства з померлим ОСОБА_12 та наявність у них спільних прав та обов`язків.

Постановою Київського апеляційного суду від 19 червня 2019 року заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 18 грудня 2018 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з рішенням суду першої інстанції, як таким, що ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Верхового Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, обґрунтовуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права і порушенням норм процесуального права, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

У відкритті касаційного провадження належить відмовити з таких підстав.

За змістом положень статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 394 цього Кодексу суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

У відповідності до частини четвертої статті 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною четвертою статті 274 ЦПК України передбачено, що в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що спрощене позовне провадження застосовується для розгляду малозначних справ, крім справ передбачених частиною четвертою статті 274 ЦПК України.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Предметом позову у даній справі є майнові вимоги про визнання права власності на майно, ціна якого не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (5 000,00 грн), а тому в цій частині справа є малозначною у силу закону. В іншій частині щодо вимоги про встановлення факту проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_12 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2005 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 суд визнає вказану справу також малозначною через її незначну складність.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки касаційна скарга подана на судові рішення, ухвалені у малозначній справі, і винятків, зазначених у пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, які би давали підстави для касаційного перегляду цих рішень, не встановлено, у відкритті касаційного провадження у даній справі належить відмовити.

На підставі викладеного та керуючись статтею 19, статтею 260, частиною четвертою статті 274, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою її представником ОСОБА_2 , на заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 18 грудня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 про визнання права власності, стягнення заборгованості, встановлення факту, що має юридичне значення.

Додані до скарги матеріали повернути заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя М. М. Русинчук