Справа №162/503/18
Номер провадження 2/162/6/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2019 року смт. Любешів

Любешівський районний суд Волинської області в складі:

головуючого-судді Гладіч Н.І.,

за участю секретаря Пилипчук Р.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Хвесика С.В.,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідачаа адвоката Гнатіва Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на Ѕ частину у спільному майні подружжя, а саме на житловий будинок з належними до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами та земельної ділянки.

Свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що з 23 вересня 2006 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, який 24 жовтня 2017 року рішенням Любешівсього районного суду Волинської області було розірвано.

У період шлюбу за спільні кошти ними було побудовано житловий будинок на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , яка згідно договору дарування належить ОСОБА_2 .

Виходячи з наведеного, позивач вважає, що будинок і земельна ділянка є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та просить здійснити поділ житлового будинку та земельної ділянки шляхом визнання за ним права власності на Ѕ житлового будинку з належними до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами та Ѕ земельної ділянки, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 .

У поданому до суду відзиві ОСОБА_2 вказала, що земельна ділянка, кадастровий номер якої НОМЕР_1 , за адресою АДРЕСА_1 , належить їй на праві приватної власності, згідно договору дарування від 15 травня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Любешівського районного нотаріального округу Волинської області Добровольською Г.Ф., а тому не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і поділу не підлягає.

Не заперечує, що житловий будинок з належними до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами, побудований на належній їй земельній ділянці за адресою АДРЕСА_1 , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки побудований під час перебування в шлюбі з позивачем.

Однак вважає, що суд при вирішенні даного спору повинен відступити від засад рівності часток подружжя через обставини, які , на її думку, мають істотне значення, а саме: через ухилення позивача від утримання їх неповнолітніх дітей, наявності заборгованості зі сплати аліментів, застосування насильства до неї та дітей. В доповненні до відзиву вказала, що позивач коштів на будівництво будинку не надавав.

Таким чином, відповідач вважає вимогу позивача про визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку з належними до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами завищеною, надуманою та необгрунтованою, а також такою, що не враховує інтереси малолітніх дітей та порушує їх законні права, а тому вказала, що частка позивача в житловому будинку повинна становити ј його частини.

В судовому засіданні під час судового розгляду позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Хвесик С.В. позовні вимоги підтримали. Доповнили, що будівництво спірного житлового будинку проводили в період з 2007 року по 2016 рік. Земельна ділянка за адресою АДРЕСА_1 згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 05 червня 2007 року належала позивачеві, 26 березня 2012 року була подарована, зі згоди відповідача , її сестрі ОСОБА_3 , згідно договору дарування земельної ділянки посвідченої державним нотаріусом Любешівської державної нотаріальної контори Волинської області Кухом В.І., хоча будівництво будинку продовжувалось. Кошти на будівництво надавались ним особисто, його родиною та частково родиною відповідачки. Крім того, всі будівельні роботи виконував сам позивач та його брати. Прохає визнати право власності на Ѕ житлового будинку з належними до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами що знаходиться по АДРЕСА_1 та на Ѕ земельної ділянки за цією ж адресою, оскільки вказана земельна ділянка з його володіння фактино не вибула.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник адвокат Гнатів Т.В. в судовому засіданні не заперечував проти часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 з підстав вказаних у відзиві та доповненні до відзиву.

Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що з 23 вересня 2006 року по 24 жовтня 2017 року позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, вказане підтверджується рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 24 жовтня 2017 року, справа №162/794/17.

Відповідно до інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №70301555 від 12 жовтня 2016 року ОСОБА_2 є власником житлового будинку загальною площею 138,5 кв. м. з господарськими будівлями та спорудами та земельної ділянки площею 0,15 га., кадастровий номер якої НОМЕР_1 , що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ствердили, що житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , був побудований в період з 2007 по 2016 роки за спільні кошти подружжя.

Допитані в судовому засіданні свідки показали, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 , перебуваючи в зареєстрованому шлюбі, проживали разом, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, кошти з якого витрачали на будівництво будинку.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України та статтею 368 ЦК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частинами 1, 2 ст.70 СК України, а також ч.2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК.

При цьому, суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

Разом з тим, суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України.

Згідно роз`яснень, що містяться в п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Пунктом 24 цієї Постанови роз`яснено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Верховний Суд України в постанові від 11 березня 2015 року в справі №6-211цс14 дійшов до висновку, що під час вирішення спору щодо поділу майна частка кожного з подружжя в спільному майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін у придбане майно, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладено, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Правовою позицією Верховного Суду України, висловленої в постанові від 01 липня 2015 року в справі №6-612цс15, передбачено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року в справі №6-2641цс15, в постанові Верховного Суду України від 05 квітня 2017 року в справі №6-399цс17.

Відповідач ОСОБА_2 , в поданому до суду відзиві, а також під час судового засідання, визнала житловий будинок з належними до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя. Проте просила зменшити частку позивача посилаючись на те, що ОСОБА_1 не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, не сплачував аліменти на утримання дітей, не надавав кошти на будівництво будинку, а також здійснював насильство в сім`ї, за що неодноразово притягувався до відповідальності.

Однак, аргументи відповідача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та не були підтвердженні належними доказами. Зокрема, як було встановлено в судовому засіданні, спірний житловий будинок ОСОБА_1 та ОСОБА_2 почали будувати у 2007 році на земельній ділянці (кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1 ) за адресою АДРЕСА_1 , яка згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 05 червня 2007 року належала позивачу ОСОБА_1 ..

У 2012 році вказану вище земельну ділянку ОСОБА_1 , зі згоди дружини відповідача ОСОБА_2 , подарував рідній сестрі відповідачки ОСОБА_3 , що підтверджується договором дарування земельної ділянки посвідченої державним нотаріусом Любешівської державної нотаріальної контори Волинської області Кухом В.І., з метою уникнення ним майнової відповідальності перед третіми особами.

Проте, як було встановлено в суді та не заперечувалось сторонами, земельна ділянка (кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1 ) фактично з володіння сім`ї ОСОБА_4 не вибувала, а будівництво житлового будинку продовжувалось і було закінчено у 2016 році.

Наведені обставини ствердила і свідок ОСОБА_3 , яка показала, що договір дарування земельної ділянки від 26 березня 2012 року, посвідчений державним нотаріусом Любешівської державної нотаріальної контори Волинської області Кухом В.І., був формальним, де знаходиться земельна ділянка їй не відомо, будівництво на ній вона не звершувала. Доповнила, що у 2014 році подарувала земельну ділянку сестрі ОСОБА_2 , відповідачці по справі, після чого та оформила право власності на житловий будинок.

Вказане вище підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами, а саме: Державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 05 червня 2007 року; витягом з Поземельної книги про земельну ділянку № НОМЕР_3 від 23 березня 2012 року; договором дарування земельної ділянки від 26 березня 2012 року, зареєстрованого в реєстрі №274, посвідченим державним нотаріусом Любешівської державної нотаріальної контори Кухом В.І.; згодою одного з подружжя на дарування земельної ділянки серії НОМЕР_4 № НОМЕР_5 ; договором дарування земельної ділянки від 15 травня 2014 року, зареєстрованого в реєстрі №332, посвідченого приватним нотаріусом Любешівського районного нотаріального округу Волинської області Добровольською Г.Ф.; Технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок від 05 червня 2016 року, Інвентаризаційна справа №328; витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15 травня 2014 року №21686999; інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12 жовтня 2016 року №70301555.

Таким чином, в суді беззаперечно встановлено, що будівництво спірного житлового будинку з належними до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами здійснювалось в період з 2007 по 2016 роки за рахунок спільних коштів позивача, відповідача, їх родичів, спільною працею позивача та його родини. ОСОБА_2 не приймала участі у будівництві, оскільки перебувала в цей період у відпустці по догляду за двома малолітніми дітьми.

В суді відповідачка ОСОБА_2 не заперечувала, що будівельні роботи виконував, на той час її чоловік ОСОБА_1 та його брати.

Крім того, під час розгляду справи, неодноразово, і свідки, і позивач з відповідачем вказували на те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , перебуваючи в шлюбі, проживали разом і в батьків позивача, і в батьків відповідача, що також підтверджується копіями Будинкової книги.

Вирішуючи питання про відступлення від принципу рівності часток, суд виходить з того, що проживання дітей з матір`ю не є тією обставиною, яка має істотне значення для застосування частини третьої статті 70 СК України, оскільки нормами Сімейного Кодексу України передбачено забезпечення права дітей на утримання шляхом стягнення аліментів з того із батьків, хто проживає окремо.

Окрім того, позивачем не доведено, що утримання, яке надає батько дітям, є не недостатнім для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування, а саме ця обставина передбачена частиною 3 статті 70 СК України як умова для відступлення від рівності часток подружжя. За таких обставин, правових підстав для збільшення частки ОСОБА_2 у спільній сумісній власності подружжя не має.

Таким чином, враховуючи, що спірний житловий будинок з належними до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами набутий сторонами за час шлюбу, за спільні кошти, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про його поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, оскільки підстав для відступу від рівності часток кожного з подружжя на користь іншого судом не встановлено.

За таких обставин, суд приходить до переконання про визначення за позивачем права приватної власності на нерухоме майно - на 1/2 частину житлового будинку з належними до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Разом з тим в судовому засіданні встановлено та неоспорюється позивачем ОСОБА_1 , що відповідач ОСОБА_2 є одноосібним власником земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , розміром 0,1500 га, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1 , вказане підтверджується договором дарування земельної ділянки від 15 травня 2014 року.

Пунктом 2 частиною 1 статті 57 СК України передбачено, що майно набуте дружиною, чоловіком, за час шлюбу, але на підставі договору дарування є особистою приватною власністю.

Проте, відповідно до ч.1 ст.377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій він розміщений, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Такі самі норми містяться в ст.120 Земельного Кодексу України, якою передбачено, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщену на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

В абзаці 2 пункту 18-2 постанови Пленуму Верховного суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України, окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до ст.120 ЗК України, ст.377 ЦК України.

Оскільки цільове призначення земельної ділянки (кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1 ) площею 0,1500 га., що розташована за адресою АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, житловий будинок щодо якого виник спір між сторонами є спільним майном подружжя, побудований сторонами на цій земельній ділянці, з урахуванням принципу цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій він розташований, суд вважає, що до позивача переходить право власності на частину земельної ділянки в розмірі необхідному для обслуговування цієї частини житлового будинку з належними до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами.

Таким чином, оскільки позивач не заявляє вимогу про виділення йому частки житлового будинку з належними до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами в натурі, суд не має змоги вирішити питання про розмір земельної частки необхідний для обслуговуваання житлового будинку, яка переходить позивачу у зв`язку з набуттям права власності на частину житлового будинку з належними до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами.

Тому вимога позивача про визнання права власності на Ѕ частину земельної ділянки розташованої за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1 , не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і надання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті (стаття 89 ЦПК України).

Таким чином, проаналізувавши досліджені у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 505,49 гривень, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.5, 12, 81, 82, 89, 141, 263-265, 354 ЦПК України, на підставі ст.ст.368, 372 ЦК України та ст.ст.57, 60, 69, 70, 71 СК України, суд-

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності задовольнити частково.

В порядку поділу спільного майна подружжя, визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 житлового будинку з належними до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами що знаходиться по АДРЕСА_1 .

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 505 (п`ятсот п`ять) гривень 49 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Любешівський районний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 12 липня 2019 року.

Головуючий: