Дата документу 16.07.2019 Справа № 333/2590/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/2590/19
Провадження №22-ц/807/2433/19
Головуючий в 1-й інстанції - Дмитрієва М.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2019 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С. В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,
секретарБєлова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15 травня 2019 року про забезпечення позову, постановлену в м. Запоріжжі у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів,-

В С Т А Н О В И В:

У провадженні Комунарського районного суду м. Запоріжжя перебуває цивільна справа за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, в якій позивач просить стягнути з відповідача на його користь грошову суму за невиконання грошового зобов`язання в загальній сумі 263 607, 08 грн., з яких: нарахована пеня у розмірі 0,1% за період з 21 червня 2018 року по 06 травня 2019 року на суму 199 153, 69 грн.; три відсотки річних на суму 16 368, 79 грн., інфляційні нарахування витрат за період з 21 червня 2018 року по 06 травня 2019 року на суму 48 084, 60 грн., та судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 636, 08 грн.

13 травня 2019 року позивачем надано заяву про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , що зареєстрована на праві власності за ОСОБА_1 до виконання рішення по суті вимог.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15 травня 2019 року, заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів - задоволено.

Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі угоди про розподіл спільного майна подружжя від 19 лютого 2005 року, посвідченої приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Цекеєвою І.О.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду ОСОБА_1 в інтересах якої діє - адвокат Щаслива Марина Олександрівна подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на необґрунтованість висновків суду, порушення судом норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те що, 13.07.2018 року постановою державного виконавця Комунарського ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області з метою виконання ухвали суду від 25.06.2018 року накладено арешт на квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_2 . Повторне накладення арешту на майно порушує права відповідача та є недоцільним. Крім того, заходи забезпечення застосовані судом є неспівмірними з заявленими позовними вимогами.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 зазначає, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, в зв`язку з чим у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За положенням ч. 1 п. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи заяву щодо забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що заява про забезпечення позову є обґрунтованою та такою, що відповідає вимогам процесуального законодавства, з такою позицією погоджується і колегія суддів.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

В силу ч. 3 ст. 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до роз`яснень п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При цьому слід враховувати, що вжитті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Виходячи зі змісту ст.ст. 149-153 ЦПК України, забезпечення позову слід розуміти як вжиття судом заходів для охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання можливого прийнятого за його позовом позитивного рішення.

Згідно з п. 6, 7 ст. 153 ЦПК України, про забезпечення позову суд постановляє ухвалу, в якій зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується зокрема накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що між сторонами виник спір щодо стягнення заборгованості в сумі 263607,08 грн., і відмова в забезпеченні позову призведе до можливості розпорядження відповідачем зазначеним майном, ще до вирішення спору судом, і тому є реальна загроза утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, який правомірно задовольнив заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову, оскільки вбачається, що між сторонами існує спір стосовно зазначеного майна.

Доводи апеляційної скарги з приводу наявності інших арештів на квартиру АДРЕСА_1 за іншими виконавчими провадженнями, не спростовують висновки суду першої інстанції, оскільки факт накладання арешту на майно державним виконавцем в рахунок забезпечення виконання відповідачем своїх зобов`язань, не є перешкодою у забезпеченні позову у цій справі за рахунок вказаного майна.

Сума заборгованості заявлена позивачем до стягнення складає 263607,08 грн., тому вважати застосовані заходи забезпечення позову вочевидь неспівмірними з заявленими позовними вимогами не можна.

Доводів, які б вказували на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні оскаржуваної ухвали судді апеляційна скарга не містить.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З мотивів, викладених вище, колегія суддів приходить до висновку, що судом вжито заходів забезпечення позову з дотриманням вимог ЦПК України, підстав для скасування ухвали суду першої інстанції, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 17 липня 2019 року.

Головуючий, суддя-доповідач С. В. Кухар

Судді: О. В. Крилова

О. З. Поляков