Провадження № 2/522/5402/19
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2019 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Бондар В.Я.,

за участі секретаря судового засідання - Грищук В.О.

розглянувши за правилами загального провадження у підготовчому засіданні у м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації про відшкодування моральної та майнової шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

До Приморського районного суду м. Одеси 14.11.2018 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Російської Федерації, відповідно до якої, позивач просить: стягнути з Російської Федерації моральну шкоду у розмірі 1 122 808, 85 грн. та майнову шкоду у розмірі 148 800, 00 грн.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.11.2018 року, головуючим по справі було призначено суддю Бондаря В.Я.

Ухвалою від 19 листопада 2018 року у відкритті провадження було відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 19 листопада 2018 року позивачем ОСОБА_1 03 грудня 2018 року було подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Одеської області.

Постановою Одеського Апеляційного суду від 06 березня 2019 року, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 19 листопада 2018 року скасовано. Справа направлена для продовження розгляду щодо відкриття провадження до суду першої інстанції. У якості підстав, скасування вказаної ухвали, було наведено, що суд першої інстанції передчасно вирішив питання про відмову відкритті провадження у справі.

08 квітня 2019 року справу було повернуто до Приморського районного суду м. Одеси.

Ухвалою від 09 квітня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 до Російської Федерації про відшкодування моральної та майнової шкоди залишено без руху, та надано час для усунення недоліків.

Заявою на виконання вимог ухвали Приморського районного суду м. Одеси, недоліки були усунуті.

Ухвалою від 23 квітня 2019 року провадження у справі було відкрито в загальному позовному порядку, підготовче засідання призначено на 20 годину 10 червня 2019 року.

Копію ухвали було направлено до Посольства Російської федерації в Україні (03049 м. Київ, Повітрофлотський проспект, 27) для отримання згоди на розгляд справи за позовом до Російської Федерації у національному суді України та повідомлення про час та місце розгляду справи.

04 червня 2019 року представником позивача адвокатом Ганчук П.Я. було подано клопотання про проведення судового засідання у режимі відео конференції.

Ухвалою суду від 05 червня 2019 року у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 адвоката Ганчука П.Я про проведення судового засідання в режимі відео конференції було відмовлено.

У підготовче засідання 10 червня 2019 року з`явився представник позивача адвокат Ганчук П.Я., представник відповідача у підготовче засідання не з`явився, належним чином повідомлявся, письмової згоди на розгляд справи за позовом до Російської Федерації у національному суді України до суду не надходило. З метою направлення повторного запиту для отримання згоди на розгляд справи за позовом до Російської Федерації у національному суді України, розгляд справи відкладено до 10 липня 2019 року.

14 червня 2019 року на електронну адресу Приморського районного суду надійшло клопотання від представника позивача адвоката Ганчук П.Я. про проведення судового засідання у режимі відео конференції.

Ухвалою суду від 18 червня 2019 року у задоволені клопотання про проведення судового засідання в режимі відео конференції було відмовлено.

10 червня 2019 року до суду надійшло клопотання представника позивача адвоката Ганчук П.Я. про проведення підготовчого засідання, призначеного на 10 липня 2019 року, у його відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, додаткових клопотань не має.

У підготовче засідання 10 липня 2019 року сторони не з`явились, належним чином повідомлялись, письмової згоди від відповідача, на розгляд справи за позовом до Російської Федерації у національному суді України, до суду не надходило.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наступне.

Із поданої позовної заяви вбачається, що позовні вимоги заявлені до іноземної держави Російської Федерації, посилаючись на те, що внаслідок збройної агресії останньої, позивач втратила житло та майно, не має можливості проживати на тимчасово окупованій Російською Федерацією території міста Стаханов (Кадіївка) Луганської області, та стали причиною її вимушеного переселення в листопаді 2014 року, у зв`язку з чим їй завдано моральну та майнову шкоду.

Частина перша статті 3 ЦПК України встановлює, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 ЦПК України, якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

Частиною 1 статті 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Відповідно до ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом, відповідно до ч. 1 ст. 497 ЦПК України, визначається ЦПК України, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Ст. 9 Конституції України, передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Крім того, порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, встановлює Закон України «Про міжнародне приватне право» від 2005 року № 2709-ІV, який застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом

Ч. 1 ст. 79 Закону України "Про міжнародне приватне право" встановлено, що пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Таким чином, Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави.

Найважливішою ознакою для держави є суверенітет, оскільки саме суверенітет становить основну відправну засаду для її правосуб`єктності. Суверенітет держави має вияв у двох сферах - внутрішній та зовнішній. У зовнішній сфері суверенітет означає незалежність, самостійність і не підпорядкованість держави іншим державам.

У міжнародному приватному праві під імунітетом розуміють непідлеглість однієї держави законодавству та юрисдикції іншої. Імунітет ґрунтується на суверенітеті держав, їх рівності та означає, що жодна з них не може здійснювати свою владу над іншою державою, її органами, майном. Це принцип вилучення держави та її органів з-під юрисдикції іншої держави. Судовий імунітет полягає в непідсудності держави без її згоди судам іншої держави.

Отже, бути учасником справи в судах іншої держави кожна суверенна держава може тільки з її явно вираженої або мовчазної згоди, висловленої через уповноважених на це осіб.

Застосування судового імунітету вважається загальновизнаним у сучасній міжнародно-правовій практиці.

Закріплення судового імунітету для кожної суверенної держави має безумовний характер.

Згідно із позицією Верховного Суду України, викладеної в листі від 22.06.2007 року щодо застосування цивільного процесуального законодавства під час розгляду справ з участю іноземних посольств та представництв до іноземної держави, її дипломатичних представництв і консульських установ застосовується судовий імунітет, тобто іноземна держава як суверенний суб`єкт міжнародного права користується імунітетом від цивільної та адміністративної юрисдикції України. Це означає, що до іноземної держави не може бути пред`явлений позов, вона не може бути відповідачем, до неї не може бути застосоване забезпечення позову шляхом звернення стягнення на її майно, що знаходиться на території іншої держави. Отже, судовий імунітет іноземної держави означає непідсудність її суду іншої держави (Віденська конвенція від 18.04.1961 про дипломатичні зносини та Віденська конвенція від 24.04.1963 о консульські зносини).

У Рішенні від 23 березня 2010 року у справі «Цудак проти Литви» (Cudak v Lithuania (Application № 15869/02), Judgment 23 March 2010) ЄСПЛ зауважив, що «застосування абсолютного імунітету Держави, упродовж багатьох років, поступово послабшало. У 1979 році Комісія міжнародного права отримала завдання систематизувати і поступово розвинути міжнародне право у сфері юрисдикційного імунітету держав та їхньої власності У 2000 році Генеральна Асамблея ООН прийняла Конвенцію про юрисдикційні імунітети держав та їх власності» (п. 64).

Норми про юрисдикційний імунітет держави уніфіковано у декількох конвенціях.

Відповідно до ст. 11 Європейської конвенції про імунітет держав 1972 року (підписана державами членами Ради Європи) держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції у суді держави, що є стороною вказаної конвенції, якщо судовий розгляд стосується відшкодування шкоди здоров`ю або майну, якщо вони є наслідком події, яка мала місце на території держави де здійснюється судовий розгляд.

Україна є членом Ради Європи з 09 листопада 1995 року. Вказана конвенція Україною до теперішнього часу не підписана та не ратифікована.

Аналогічна норма міститься у ст. 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2000 року (в подальшому Конвенція ООН). Україною вказана конвенція підписана 02 грудня 2004 року. До теперішнього часу не ратифікована.

Можливість застосування судами України норм, які містяться в Конвенції ООН, зазначено у Рішенні ЄСПЛ від 14 березня 2013 року у справі «Олєйніков проти Росії» (скарга № 36703/04). Вказані норми застосовуються відповідно до звичайного міжнародного права, навіть якщо відповідна держава і не ратифікувала Конвенції ООН, за умови, що вона не виступила проти неї (див. рішення ЄСПЛ по справам «Чудак» (Cudak), пункти 66-67; «Сабех Эль-Лейл» (Sabeh El Leil), пункт 54, та «Валлісхаузер проти Австрії» (Wallishauser v. Austria), пункт 60).

Як було зазначено, Конвенція ООН Україною не ратифіковано, але не заперечувала проти неї, та напроти у 2004 році Конвенція ООН була підписана Україною.

Отже, можна стверджувати, що положення Конвенції ООН застосовуються відповідно до звичайного міжнародного права як кодифікований звід звичайних норм міжнародного права і суд повинен приймати даний факт до уваги при розгляді питання про те, чи було дотримано права на доступ до суду за змістом п. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» , а саме: «Кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків ... має право на справедливий ... розгляд справи ... судом ... ».

Зазначена правова позиція міститься у Постанові Верховного Суду від 25 січня 2019 року по справі № 796/165/18.

Російська Федерація підписала Конвенцію ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року. Концепцію обмеженого юрисдикційного імунітету держави викладено у Федеральному Законі Російської Федерації від 03.11.2015 року № 297-ФЗ «Про юрисдикційні імунітети іноземної держави та майна іноземної держави у Російській Федерації».

Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02червня 2016 року № 1402-VIII, висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (частина четверта статті 10 ЦПК України, стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року; постанова Верховного Суду України від 13.04.2016 року у справі N 908/4804/14).

Отже, з урахуванням наведеного, суд вважає необхідним застосувати положення Конвенції ООН відповідно до звичайного міжнародного права як кодифікований звід звичайних норм міжнародного права.

Згідно ч. 1 ст. 7 Конвенції ООН Держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді в суді іншої держави щодо будь-якого питання або справи, якщо воно явно висловила згоду на здійснення цим судом юрисдикції щодо такого питання або справи в силу: міжнародної угоди, письмового договору або заяви в суді або письмового повідомлення в рамках конкретного розгляду.

Матеріалами справи не підтверджується наявність будь-якої підстави обмеження імунітету Російської Федерації від юрисдикції Приморського районного суду м. Одеси відповідно до ч. 1 ст. 7 Конвенції ООН.

Якщо відповідні держави не домовилися про інше, як зазначено у ст. 12 Конвенції ООН, держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді в суді іншої держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, що стосуються грошового відшкодування в разі смерті або заподіяння тілесного ушкодження будь-якій особі або нанесення шкоди майну або його втрати в наслідок дії або бездіяльності, яке імовірно, може бути присвоєно державі, якщо така дія або, бездіяльність мало місце повністю або частково на території цього, іншої держави і якщо автор дії або бездіяльності, перебував на цій території в момент цієї події або, бездіяльності.

Справи за позовами про відшкодування моральної шкоди не підпадають під дію ст. 12 Конвенції ООН, отже на вказані справи не розповсюджується обмеження імунітету Російської Федерації від юрисдикції при розгляді в Приморському суді м. Одесі.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 Закону України "Про міжнародне приватне право" Російська Федерація не надавала згоди щодо обмеження імунітету від юрисдикції Приморського районного суду м. Одеси. За таких обставин позовні вимоги ОСОБА_1 до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 122 808, 85 грн. не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, а провадження в цій частині підлягає закриттю.

Згідно із поданою позовною заявою, підставою для її подання є тимчасова окупація Російською Федерацією частини території України.

Як зазначено в абзаці 15 преамбули Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», дії Російської Федерації на території окремих районів Донецької та Луганської областей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя грубо порушують принципи та норми міжнародного права.

Частина четверта статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» вказує на ті випадки, коли Україна може застосувати реторсію - правомірні обмежувальні заходи у відповідь на аналогічні заходи іншої держави. Так, якщо в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права. На необхідності врахування вказаних приписів закону наголошується у п. 19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.12.2014 року № 13 «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя».

Суд вважає, що випадки, зазначені у ч. 4 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», не можуть бути підставою для відкриття провадження за цими позовними вимогами, оскільки застосування реторсії - правомірні обмежувальні заходи у відповідь на аналогічні заходи іншої держави, належить до повноважень Кабінету Міністрів України. Станом на час подання зазначеної позовної заяви Кабінетом Міністрів України рішення щодо вжиття відносно Російської Федерації, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, у відповідності до ч. 4 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», не приймалося.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 до Російської Федерації про відшкодування майнової шкоду у розмірі 148 800, 00 грн. у вигляді упущеної вигоди у зв`язку з неможливістю передати в оренду належну їй трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 в наслідок збройної агресії, то відповідно до ст. 12 Конвенції ООН Російська Федерація не може посилатися на імунітет від юрисдикції Приморського районного суду м. Одеси при розгляді вказаних позовних вимог. Отже, вказані позовні вимоги підсудні Приморському районному суду м. Одеси.

Відповідно до ст. 196 ЦПК України, для виконання завдання підготовчого провадження в кожній судовій справі, яка розглядається за правилами загального позовного провадження, проводиться підготовче засідання. Дата і час підготовчого засідання призначаються суддею з урахуванням обставин справи і необхідності вчинення відповідних процесуальних дій. Підготовче засідання має бути розпочате не пізніше ніж через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно ч. 1 ст. 197 ЦПК України, підготовче засідання проводиться судом з повідомленням учасників справи. Згідно п. 15 ч.2 вказаної статті, у підготовчому засіданні суд призначає справу до розгляду по суті, визначає дату, час і місце проведення судового засідання (декількох судових засідань - у разі складності справи) для розгляду справи по суті.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 ЦПК України, у підготовчому засіданні суд постановляє ухвалу (ухвали) про процесуальні дії, що необхідно вчинити до закінчення підготовчого провадження та початку судового розгляду справи по суті. Згідно п. 3 ч. 2ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

В підготовчому засіданні встановлено, що спір між сторонами до судового розгляду не врегульований, підстав для залишення позовної заяви без розгляду, та підстав для закриття провадження у справі, ніж ти що зазначені вище, немає, клопотань про залучення до участі у справі відповідачів, третіх осіб та інших клопотань до суду більше не надійшло. Підстав для відкладення підготовчого судового засідання немає.

Судом в підготовчому засіданні було остаточно визначено предмет спору та характер спірних правовідносин, позовні вимоги та склад учасників судового процесу, визначено обставини справи, які підлягають встановленню, та роз`яснено порядок зібрання відповідних доказів необхідних для вирішення спірних правовідносин.

У зв`язку з викладеним суд вважає можливим закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті.

Керуючись ст.ст. 43,196-200, п. 1, ч. 1 ст. 255, 259, 260 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації в частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 122 808, 85 грн. закрити.

Закрити підготовче провадження та призначити цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації в частині позовних вимог про відшкодування майнової шкоду у розмірі 148 800, 00 грн. у вигляді упущеної вигоди у зв`язку з неможливістю передати в оренду належну їй трикімнатної квартири АДРЕСА_1 внаслідок збройної агресії, до судового розгляду по суті о 15 год. 00 хв. 02 вересня 2019 року залі засідань № 205, в приміщенні Приморського районного суду м. Одеси за адресою: 65029, м. Одеса, вул. Балківська, 33.

В судове засідання викликати сторони по справі.

Ухвала не може бути оскарженою окремо від рішення суду, заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду в порядку передбаченому п.15.5 п.15 ч.1 Перехідних положень розділу ХІІІ ЦПК України, окрім оскарження закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації в частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 122 808, 85 грн.

В цій частині ухвала суду може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Одеського апеляційного суду або через Приморський районний суд м. Одеси.

Повний текст ухвали суду складено 15.07.2019 року.

Суддя В.Я. Бондар