КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2019 року

м. Київ

справа № 759/7811/18

провадження № 22-ц/824/9267/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівКулікової С.В., Ратнікової В.М.,
за участю секретаря судового засідання учасники справи: позивач представники відповідача ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 12 квітня 2019 року /суддя Ул`яновська О.В./

у справі за позовом ОСОБА_2 до об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Оріон» про зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, звернувся з вимогами про зобов`язання відповідача скасувати наказ №2 від 19.03.2018 «Про звільнення ОСОБА_2 за п. 1 ст. 36 КЗпП України», поновлення його на посаді керуючого будинку з 19.04.2018, сплати позивачу заробітної плати за період вимушеного прогулу, починаючи з 19.04.2018 по день поновлення позивача на роботі з розрахунку проіндексованої середньомісячної заробітної плати, надання суду довідки про індексовану заробітну плату позивача та проведення по бухгалтерії помісячно, починаючи з 19.04.2018 року заробітної плати позивача за вимушений прогул до періоду поновлення на роботі з обов`язковою сплатою помісячно в Податкову єдиного соціального внеску. /а.с. 34-35/

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 12.04.2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено. /а.с. 132-133/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, апелянт звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12.04.2019 року, ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема те, що роботодавець порушив Закон України «Про відпустки» і не надав йому відпустку, зокрема, і як пенсіонеру та ветерану праці за 2016-2018 роки за його заявами № 344 від 16.03.2018 року, що повинні надаватись у будь-який час включно з безоплатними. Вказує, що судом також не було прийнято до уваги, що роботодавець проігнорував заяви № 344, 347 на відпустки, після написання ним заяви № 348 на звільнення за п. 3 ст. 38 КЗпП України, роботодавець вимагав написати нову заяву на відпустку та відразу на звільнення за п. 1 ст. 36 КЗпП України. Звертає увагу, що припинення трудового договору за згодою сторін можливо коли між роботодавцем і працівником досягнута єдність думки і повинно бути добровільне волевиявлення працівника, однак у нього станом на 16-19 березня 2019 року причин звільнятись не було, потрібна була лише відпустка для лікування. Вважає, що роботодавець у розумінні ст. 40 Наукового практичного коментаря КК України здійснював вплив на його психіку з метою змушення, всупереч його волі, схилити до написання заяви на звільнення на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Крім того, суд першої інстанції не витребував від роботодавця та не дослідив довідку про його заробітну плату.

Представник ОСББ «Оріон» - Сулімов О.П. звернувся з відзивом на апеляційну скаргу, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність її доводів, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та представників відповідача, які з`явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.

Судом встановлено, що наказом ОСББ «Оріон» ВК №10 від 25.11.2015 року ОСОБА_2 був прийнятий на посаду коменданта будинку на умовах гнучкого графіку з окладом згідно Штатного розпису. /а.с. 3/

15.03.2018 року ОСОБА_2 звернувся до відповідача із заявою про надання відпустки з 19.03.2018 року в кількості 21 календарного дня за період роботи 2015-2016 роки 9 календарних днів, 2016-2017 роки 12 календарних днів та з 08.04.2018 року в кількості 24 календарні дні за період роботи 2017-2018 роки. /а.с. 4/

16.03.2018 року позивач звернувся до відповідача із заявою про надання йому, у зв`язку з оздоровленням, відпустку без збереження заробітної плати з 03.05.2018 року у кількості 30 календарних днів та відпустку у зв`язку з оздоровленням як Ветерану праці без збереження заробітної плати з 04.06.2018 року у кількості 14 календарних днів. /а.с. 5/

Згідно листка непрацездатності ОСОБА_2 Серія АДІ №088076 причина непрацездатності: загальне захворювання, Епікриз захворювання на підстав якого позивач перебував на лікарняному з 26.02.2018 року по 16.03.2018 року. /а.с. 13/

Під час здійснення свої посадових обов`язків на посаді коменданта ОСББ «Оріон» позивач перебував у відпустках згідно наказу № 4 від 20.07.2016 року була надана щорічна відпустка з 25.07.2016 року по 09.08.2016 року та згідно наказу ВК № 6 від 11.09.2017 року була надана щорічна відпустка з 18.09.2017 року по 30.09.2017 року. /а.с. 74,76/

19.03.2018 року ОСОБА_2 подав заяву, в якій просив надати йому відпустку з 21.03.2018 року за 2016-2018 роки. /а.с. 8/

Згідно наказу ВК №1 від 19.03.2018 року ОСББ «Оріон», позивачу надано відпустку як керуючому ОСББ «Оріон» з 21.03.2018 року по 18.04.2018 року та видано відпускні та заробітну плату згідно розрахунку до 21.03.2018 року. /а.с. 9/

19.03.2018 року позивач звернувся до відповідача із заявою №347, в якій просив з його ініціативи розірвати безстроковий трудовий договір з 20.03.2018 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України та здійснити повний розрахунок. /а.с. 7/

Того ж дня, 19.03.2018 року, позивач подав заяви про звільнення з 19.04.2018 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України та за згодою сторін. /а.с. 10, 11/

Згідно наказу ВК № 2 від 19.03.2018 року, ОСОБА_2 звільнено за згодою сторін з посади керуючого ОСББ «Оріон» на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України з 19.04.2018 року. /а.с. 12/

ОСББ «Оріон» 17.04.2018 року було направлено на адресу ОСОБА_2 лист, до якого було додано копію наказу ВК № 2 від 19.03.2018 року та розрахунковий листок по заробітній платі за березень 2018 року. /а.с. 89, 90/

19.04.2018 року ОСОБА_2 на руки отримав трудову книжку, про що свідчить його підпис у книзі реєстрації трудових книжок. /а.с. 87/

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вірно керувався нормами ч. 1 ст. 21 КЗпП України, відповідно до якої, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін; п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, яким передбачена підстава припинення трудового договору за угодою сторін.

Встановивши, що після написання заяви про звільнення за угодою сторін, позивач її не відкликав, жодного доказу на підтвердження того, що на нього здійснювався психологічний тиск з метою одержання його згоди на звільнення, матеріали справи не містять, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що роботодавець порушив Закон України «Про відпустки» і не надав йому відпустку, зокрема, за 2016-2018 роки за його заявами № 344 від 16.03.2018 року, що повинні надаватись у будь-який час включно з безоплатними, колегією суддів не приймаються до уваги на підставі наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, під час здійснення своїх посадових обов`язків на посаді комендантаОСББ «Оріон», ОСОБА_2 неодноразово перебував у відпустках, зокрема, згідно наказу № 4 від 20.07.2016 року була надана щорічна відпустка з 25.07.2016 року по 09.08.2016 року та згідно наказу ВК № 6 від 11.09.2017 року була надана щорічна відпустка з 18.09.2017 року по 30.09.2017 року.

Крім того, відповідно до наказу ВК №1 від 19.03.2018 року ОСББ «Оріон», позивачу надано відпустку як керуючому ОСББ «Оріон» з 21.03.2018 року по 18.04.2018 року та видано відпускні та заробітну плату згідно розрахунку до 21.03.2018 року.

Отже, роботодавець виконував у повному обсязі вимоги ст.10 ЗУ «Про відпустки» та надавав відпустки за бажанням ОСОБА_2 , в зручний для нього час.

Доводи апеляційної скарги про те, що припинення трудового договору за згодою сторін можливо коли між роботодавцем і працівником досягнута єдність думки і повинно бути добровільне волевиявлення працівника, якого у нього не було, колегією суддів не приймається до уваги з наступних підстав.

Згідно правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України від 26.10.2016 року в справі №6-1269цс16, розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін.

У матеріалах справи міститься заява ОСОБА_2 від 19.03.2018 року про звільнення його з 19.04.2018 року за згодою сторін.

Вказану заяву позивач не анулював, що спростовує твердження ОСОБА_2 щодо відсутності власного волевиявлення на припинення трудових відносин із ОСББ «Оріон».

Крім того, волевиявлення ОСОБА_2 на припинення трудових відносин із ОСББ «Оріон» також підтверджується фактом подання позовної заяви 22.05.2018 року спочатку з вимогою про зміну підстави звільнення, а саме з ч. 1 ст. 36 КЗпП України на ч. 3 ст. 38 КЗпП Украни, а 27.06.2018 року позивач уточнив свої позовні вимоги, чим фактично змінив предмет позову на скасування наказу про звільнення. /а.с. 21-22/

Також, колегією суддів не приймаються доводи апеляційної скарги про те, що на позивача здійснювався психологічний тиск з метою одержання його згоди на звільнення, як такі, що не знайшли свого підтвердження відповідно до долучених доказів до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 12 квітня 2019 року - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 12 квітня 2019 року - залишити без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді: