Провадження №22-ц/812/946/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

19 липня 2019 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Горенко Ю.В.,

за участі представника відповідача Єнової Л.М.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №487/4726/18 за апеляційною скаргою Миколаївської обласної клінічної лікарні Миколаївської області на рішення, яке постановив Заводський районний суд м. Миколаєва під головуванням судді Сухаревич Зінаїди Миколаївни у приміщенні цього суду 14 березня 2019 року о 14 годині 45 хвилині, повний текст якого складений 19 березня 2019 р., у справі за позовом ОСОБА_1 до Миколаївської обласної клінічної лікарні Миколаївської обласної ради про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

в с т а н о в и л а :

У липні 2018 р. ОСОБА_1 звернулася з позовом до Миколаївської обласної клінічної лікарні Миколаївської обласної ради (далі МОКЛ) про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги мотивовано тим, що рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 18 червня 2018 р. у справі за її позовом до МОКЛ про скасування наказу про накладення дисциплінарного стягнення, поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позивача поновлено на роботі в МОКЛ на посаді сестри медичної старшої відділення загальної хірургії з 21 квітня 2017 р. та стягнуто з МОКЛ на користь ОСОБА_1 52174 грн. 56 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу без врахування податків та обов`язкових платежів. 18 червня 2018 р. до МОКЛ позивачем подано заяву про поновлення на роботі. В той же день МОКЛ виданий наказ про поновлення на роботі № 694-к/тр. Проте, розрахунок відповідно до постанови колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області від 18 червня 2018 р. не було здійснено своєчасно та не в повному обсязі, посилаючись на несвоєчасно надані реквізити для зарахування коштів. Однак, ОСОБА_1 неодноразово зверталася до відповідача з заявами, де зазначала цей рахунок.

Посилаючись на викладене, позивачка просила суд стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 5911 грн. 94 коп., з яких: 5896 грн. 44 коп. - сума основного боргу та 15 грн. 50 коп. 3% річних.

В подальшому позивачка неодноразово збільшувала позовні вимоги та остаточно просила суд стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18 червня 2018 р. по 01 березня 2019 р. у розмірі 46890 грн. 75 коп., з яких: 45920 грн. 76 коп. - сума основного боргу та 969 грн. 99 коп. 3% річних.

23 серпня 2019 р. до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник відповідача позовні вимоги не визнав, мотивуючи чим, що вони є необґрунтованими та надуманими, оскільки виплати, які визначені судовим рішенням підлягають сплаті за минулий час, а не при звільненні. В день проголошення рішення суду 18 червня 2018 р. ОСОБА_1 було негайно поновлено на посаді, а наступного робочого дня 19 червня 2018 р. перераховано всю суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 52 174 грн. 56 коп., з відрахуванням суми податків та обов`язкових платежів з доходу фізичних осіб, як це передбачено податковим законодавством. У зв`язку з тим, що позивачка вказує, що розрахунок з нею здійснено невчасно та не в повному обсязі, відповідач 03 липня 2018 р. звернувся до Апеляційного суду Миколаївської області за роз`ясненнями постанови. 18 липня 2018 р. суд відмовив у роз`ясненні постанови, оскільки за наданими платіжними дорученнями було встановлено, що рішення суду виконано вчасно та повністю, тому таке рішення роз`ясненню не підлягає. Представник ОСОБА_1 підтвердив отримання нею всієї суми коштів. Крім того, у відповідача були відсутні банківські реквізити рахунку ОСОБА_1 , а на телефонні дзвінки вона не відповідала, тому 19 червня 2018 р. їй була направлена телеграма і рекомендований лист з проханням надати завірені належним чином банківські реквізити. Того ж дня відповідач отримав електронною поштою банківські реквізити, однак не могли прийняти таку заяву, оскільки невідомий адресат. 20 червня 2018 р. від позивачки поштою надійшла заява з банківським рахунком, який був переданий до казначейської служби. Те, що ОСОБА_1 відвідувала МОКЛ з метою подання заяв, не відповідає дійсності. Щодо не перерахування коштів в ДПІ у Миколаївській області на користь ОСОБА_1 , то остання ввела суд в оману. На підставі наведеного, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову.

07 вересня 2018 р. представником позивача подано зустрічну позовну заяву про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди.

25 вересня 2018 р. ухвалою суду відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви.

18 жовтня 2018 р. до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зазначає, що рішення Апеляційного суду Миколаївської області відповідач повинен був виконати негайно та в повному обсязі на підставі ст. 430 ЦПК України, проте цього не зробив. Перші виплати почалися 23 червня 2018 р. Крім того, 20 червня 2018 р. її звільнили з посади і в цей день повинні були здійснити всі виплати. Реквізити для здійснення розрахунку нею подавалися 19 червня 2018 р. у першій заяві про звільнення, окрім того, відповідач мав змогу сам їх дізнатися раніше. Платіжні доручення бухгалтерії МОКЛ датовані 19 червня 2018 р., тільки 22 червня 2018 р. отримані банком, а перші виплати почалися 23 червня 2018 р. Жодних телеграм, листів та дзвінків від відповідача позивач не отримувала.

22 лютого 2019 р. до суду надійшов відзив на заяви про збільшення позовних вимог, в якому представник відповідача зазначає, що він не повинен сплачувати будь-яку суму коштів ОСОБА_1 , оскільки затримки розрахунку при її звільненні за рішенням суду не було зі сторони відповідача, а отже сам розрахунок середнього заробітку за такий час є недійсним. Оскільки Державна казначейська служба України приймає платіжні документи до 15 години, платіжні документи для сплати суми ОСОБА_1 були виготовлені наступного дня і надані Державній казначейській службі України, однак їх повернули, оскільки їм невідомий рахунок, на який потрібно перерахувати кошти. ОСОБА_1 не отримала жодного листа відповідача і вони повернулись із відміткою про закінчення строку зберігання. Тільки 20 червня 2018 р. ОСОБА_1 в своїй заяві надала необхідні дані для перерахування коштів. Таким чином, ОСОБА_1 особисто створила такі обставини, через які МОКЛ не могла день в день перерахувати її кошти за рішенням суду.

В судовому засіданні представник позивача уточнені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила задовольнити в повному обсязі з обставин наведених в позові та уточненнях до нього.

В судовому засіданні представник відповідача позов не визнала, просила відмовити посилаючись на обставини, вказані у відзиві на позов.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 березня 2019 р. позовні вимоги задоволені частково.

Стягнуто з МОКЛ (код ; місцезнаходження: 54003, Миколаївська область, м. Миколаїв, вул. Київська, 1) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 357 грн. 36 коп. та судові витрати в дохід держави в сумі 5,85 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) судові витрати в дохід держави в сумі 762 грн. 55 коп.

Рішення суду мотивовано тим, що постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 18 червня 2018 р. стягнуто з МОКЛ на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 22 квітня 2017 р. по 18 червня 2017 р., 21 червня 2018 р. позивач звільнена із займаної посади, тому виходячи з вимог ст.ст. 116, 117 КЗпП України з урахуванням правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 14 грудня 2016 р. у справі № 6-788цс16, остаточний розрахунок з ОСОБА_1 при звільненні МОКЛ повинна була здійснити 21 червня 2018 р. Проте фактично МОКЛ надала платіжні доручення до держказначейства 22 червня 2018 р., а грошові кошти були перераховані ОСОБА_1 23 червня 2018 р. Таким чином, період з 21 червня 2018 р. по 22 червня 2018 р. (2 робочі дні), є часом затримки повного розрахунку при звільненні, за прострочення якого стягується середній заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, що становить 357 грн. 36 коп. Суд відхилив доводи позивача щодо виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу не в повному обсязі, оскільки сума цього середнього заробітку (52174 грн. 56 коп.) визначена відповідно до роз`яснень, викладених в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» без утримання (відрахування) податку, оскільки такий обов`язок, відповідно до ч. 1 ст. 67 Конституції України, п. 117.1 ст. 171 та п. 14.1180 ст. 14 Податкового Кодексу України покладено на роботодавця. Суд також вважав, що посилання представника позивача на те, що рахунок до Казначейства доставили 21 червня 2019 р., спростовується відповіддю Головного управління Державної казначейської служби України Миколаївській області (21 лютого 2019 р. № 13-12/1131), відповідно до якої платіжні доручення №№ 1207, 1208, 1209 отримано Головним Управлінням 22 червня 2018 р., а також дослідженими в судовому засіданні цими платіжними дорученнями. Розглядаючи позовні вимоги про стягнення з відповідача трьох відсотків річних суд виходить з того, що положення статті 625 ЦК України, яке регулює наслідки порушення грошових зобов`язань, не розповсюджується на спірні правовідносини, оскільки вони регулюються нормами трудового законодавства.

В апеляційній скарзі МОКЛ вказує, що рішення суду ухвалене з порушенням матеріального та процесуального права, а тому просить рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 357 грн. 36 коп. та судових витрат в дохід держави в сумі 5,85 грн. скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у зазначених вимогах, в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в день проголошення судом апеляційної інстанції постанови про поновлення позивачки на роботі, ОСОБА_1 було негайно поновлено на посаді старшої сестри медичної хірургічного відділення. Щодо виконання судового рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то платіжні доручення були того ж дня виготовлені та передані до Головного управління Державної казначейської служби України в Миколаївській області для перерахунку коштів, але лікарні не були відомі банківські реквізити позивачки, які остання надала лише 20 червня 2018 р. До того ж відповідач діяв у відповідності до вимог Порядку реєстрації та обліку бюджетних зобов`язань розпорядників бюджетних коштів в органах Державної казначейської служби України і подальше опрацювання платіжних доручень не залежить від лікарні. Крім того, відповідач не погоджується з висновком суду, що період з 21 червня 2018 р. по 22 червня 2018 р. є часом затримки розрахунку при звільненні, оскільки при звільненні позивачки у квітні 2017 р. з нею був проведений повний розрахунок у день звільнення. Не встановлено порушень порядку розрахунку з позивачкою і Управлінням Держпраці в Миколаївській області, яким здійснювалась перевірка за скаргою останньої.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.

Рішення суду в частині відмови у стягненні суми середнього заробітку за період з 18 червня 2018 р. по 20 червня 2018 р. та стягнення середнього заробітку з урахуванням 3% річних не оскаржується, а тому предметом апеляційного перегляду не було.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним положенням процесуального закону рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Як встановив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 10 січня 2006 р. наказом № 68-к головного лікаря була прийнята на роботу на посаду перев`язувальної медичної сестри відділення судинної хірургії і мікрохірургії МОКЛ.

Наказом головного лікаря № 73 від 14 січня 2013 р. її переведено на посаду старшої медичної сестри відділення загальної хірургії.

Наказом виконуючого обов`язки головного лікаря МОКЛ № 391-к/тр від 21 квітня 2017 р. ОСОБА_1 звільнено з роботи за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із систематичним невиконанням без поважних причин обов`язків, покладених на неї трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 18 червня 2018 р. постановлено поновити ОСОБА_1 на роботі в Миколаївській обласній клінічній лікарні Миколаївської обласної ради на посаді сестри медичної старшої відділення загальної хірургії з 21 квітня 2017 р.; стягнути з Миколаївської обласної клінічної лікарні Миколаївської обласної ради на користь ОСОБА_1 52174 грн. 56 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу без врахування податків та обов`язкових платежів.

Наказом головного лікаря МОКЛ від 18 червня 2018 р. видано наказ № 694-к/тр про поновлення позивача на роботі.

19 червня 2019 р. ОСОБА_1 на ім`я головного лікаря МОКЛ на електронну адресу направлено заяву, в якій вона повідомляє про реквізити для перерахування коштів за рішенням суду, а також заробітної платні, компенсацій.

20 червня 2019 р. ОСОБА_1 направлена поштовим зв`язком заява головному лікарю МОКЛ, в якій вина вимагала негайно звільнити її з посади сестри медичної старшої відділення загальної хірургії МОКЛ на підставі ч. 3 ст. 38 КзпП України, повідомила про відкриття лікарняного, а також повторно повідомила реквізити для перерахування належних для виплати їй грошових коштів.

ОСОБА_1 звільнено з посади старшої сестри медичної відділення загальної хірургії з 21 червня 2018 р. за п. 1 ст. 36 КЗпП України.

23 червня 2018 р. ОСОБА_1 отримала належні їй до виплати при звільненні суми в повному обсязі, а саме - їй була перерахована стягнута за постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 18 червня 2018 р. сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу (42000 грн. 52 коп.), вирахувана після відрахування прибуткового податку та обов`язкових платежів.

Відповідно до ч. 1 ст. 47, ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника, а у разі якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

Тобто передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок власника або уповноваженого ним органу щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення остаточного розрахунку, вина підприємства.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з того, що оскільки 21 червня 2018 р. ОСОБА_1 звільнена з роботи, то стягнуті постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 18 червня 2018 р. з відповідача на її користь суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 22 квітня 2017 р. по 18 червня 2017 р. повинні були сплачені ОСОБА_1 як остаточний розрахунок при звільненні 21 червня 2018 р., МОКЛ надала платіжні доручення до держказначейства 22 червня 2018 р., а грошові кошти були перераховані ОСОБА_1 23 червня 2018 р., тому період з 21 червня 2018 р. по 22 червня 2018 р. (2 робочі дні), є часом затримки повного розрахунку при звільненні, за прострочення якого відповідно до положень ст.ст. 116, 117 КЗпП України стягується середній заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, який є помилковим.

Як правильно встановив суд, ОСОБА_1 була звільнена відповідачем 21 червня 2018 р., а тому мали бути дотримані вимоги ч. 1 ст. 47, ч. 1 ст. 116 КЗпП України щодо виплати їй сум, що належать їй від МОКЛ.

ОСОБА_1 при звільненні зобов`язані були виплатити стягнуті постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 18 червня 2018 р. суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Так, в силу ч. 1 ст. 116 КЗпП України роботодавець зобов`язаний провести остаточний розрахунок із звільненим працівником в день звільнення, а якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Як вбачається з заяви ОСОБА_1 від 20 червня 2018 р., направленої відповідачеві (а.с. 15), відповіді Державної служби України з питань праці від 30 серпня 2018 р. (а.с. 80), у день звільнення з роботи 21 червня 2018 р. позивачка була відсутня на роботі у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю, тому відповідно до правил, визначених ч. 1 ст. 116 КЗпП України, остаточний розрахунок з нею роботодавець зобов`язаний був здійснити не пізніше наступного дня після пред`явлення нею вимоги про розрахунок.

В матеріалах справи відсутні докази, що ОСОБА_1 після 21 червня 2018 р. (день звільнення) і до 23 червня 2018 р. (день проведення розрахунку) направляла відповідачеві вимоги про розрахунок, а тому відповідачем не порушено визначені ст. 116 КЗпП України строки виплати розрахунку звільненому працівникові.

За такого суд необґрунтовано зробив висновок, що 2 робочі дні (21 червня 2018 р. та 22 червня 2018 р.), є часом затримки повного розрахунку при звільненні, за які стягується середній заробітку, а тому помилково постановив рішення про часткове задоволення позову, тоді як відсутні підстави для застосування наслідків, передбачених ст. 117 ЦПК України.

Відповідно до частин 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Зазначені вище висновки щодо неправильного застосування судом першої інстанції положень ст.ст. 116, 117 КЗпП України залишилась поза доводами апеляційної скарги відповідача, але з врахуванням положень ч. 4 чт. 367 ЦПК України колегія суддів вважає, що встановлене неправильне застосування норм матеріального права є в силу п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставою для скасування рішення суду в частині задоволених позовних вимог з постановленням в цій частині нового рішення про відмову у позові.

Щодо аргументів апеляційної скарги, то колегія суддів дійшла таких висновків.

Доводи про те, що виплата позивачці сум, стягнутих постановою Апеляційного суду Миколаївської області, відбулася не 18 червня 2018 р., а 23 червня 2018 р. через відсутність у відповідача відомостей про реквізити банківських рахунків, не заслуговують на увагу з огляду на заяви, подані позивачкою до відповідача, починаючи з 18 червня 2018 р., які мали вказану інформацію.

Щодо посилань на затримку виплату належних до виплати позивачці сум через дотримання процедури, визначеної Порядком реєстрації та обліку бюджетних зобов`язань розпорядників бюджетних коштів в органах Державної казначейської служби України, то такі посилання є помилковими, оскільки вимоги ст.ст. 47, 116 КЗпП України покладають саме на роботодавця обов`язок дотримання визначених в них строків проведення розрахунків без будь-яких застережень.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційним судом рішення суду першої інстанції скасовано та постановлено нове про відмову у позові в частині задоволених судом першої інстанції позовних вимог, необхідно змінити здійснений судом першої інстанції розподіл судових витрат, поклавши їх в повному обсязі на позивача з урахуванням того, що за наслідками вирішення спору в позові відмовлено, а також беручи до уваги правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені пунктах 56, 58 постанови від 30 січня 2019 р. по справі № 910/4518/16.

Таким чином з позивача в дохід держави слід стягнути 768 грн. 40 коп. за подання позовної заяви та на користь відповідача 8 грн. 77 коп. за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Миколаївської обласної клінічної лікарні Миколаївської обласної ради задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 березня 2019 року в частині задоволених позовних вимог про стягнення з Миколаївської обласної клінічної лікарні Миколаївської обласної ради на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасувати, постановити в цій частині нове судове рішення.

В позові ОСОБА_1 до Миколаївської обласної клінічної лікарні Миколаївської обласної ради про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 червня 2018 року по 23 червня 2018 року відмовити.

Рішення суду в частині розподілу судових витрат змінити, стягнувши 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп. судового збору в дохід держави з ОСОБА_1 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , на користь Миколаївської обласної клінічної лікарні Миколаївської обласної ради, ; місцезнаходження: 54003, Миколаївська область, м. Миколаїв, вул. Київська, 1, 8 (вісім) грн. 77 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Т.Б. Кушнірова

Ж.М. Яворська

__________________________________________________

Повний текст постанови складений 19 липня 2019 року