ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2019 року

м. Черкаси

Справа № 711/1041/14-ц Провадження № 22-ц/793/936/19
Категорія: на ухвалу

Апеляційний суд Черкаської області в складі колегії суддів:

головуючого: Василенко Л.І.

суддів: Єльцова В.О., Карпенко О.В.

секретаря: Матюхи В.І.

учасники справи:

скаржник: ОСОБА_1

суб`єкт оскарження: державний виконавець Придніпровського відділу державної виконавчої служби міста Черкаси Головного територіального управління юстиції у Черкаській області ;

стягувач: Публічне акціонерне товариство «Укргазбанк»;

інші учасники справи: Служба у справах дітей Черкаської міської ради;

особа, яка подає апеляційну скаргу: ОСОБА_2 ;

представник особи, яка подає апеляційну скаргу: адвокат Дерев`янко Віталій Тихонович,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 квітня 2019 року (постановлену у приміщенні Придніпровського районного суду м. Черкаси під головуванням судді Казидуб.О.Г. о 10:05) у справі за скаргою ОСОБА_1 , суб`єкт оскарження: Державний виконавець Придніпровського відділу ДВС м. Черкаси Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, стягувач Публічне акціонерне товариство «Укргазбанк», інші учасники справи Служба у справах дітей Черкаської міської ради на дії державного виконавця,

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

25 червня 2018 року скаржник ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на дії державного виконавця Придніпровського відділу ДВС м. Черкаси Головного територіального управління юстиції у Черкаській області.

В обґрунтування скарги вказала, що заочним рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06 травня 2014 року по цивільній справі № 2314/1041/2014-ц її виселено з квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03 червня 2017 року їй відмовлено в задоволенні заяви про скасування вказаного заочного рішення.

Для виконання рішення 09 вересня 2014 року державним виконавцем ЦВ ДВС Черкаського міського управління юстиції Топором А. І. винесена постанова про відкриття виконавчого провадження по виконавчому листу Придніпровського районного суду м. Черкаси № 711/1041/14-ц ВП № 44683049 стосовно стягнення з ОСОБА_1

06 червня 2018 року державним виконавцем Придніпровського відділу ДВС м. Черкаси Головного територіального управління юстиції у Черкаській області Дмитришеним А.Г. винесена вимога державного виконавця № 19112 до 22 червня 2018 року добровільно виконати рішення суду про виселення.

Скаржниця вказує, що 22 червня 2018 року державний виконавець Придніпровського відділу ДВС м. Черкаси ГТУЮ у Черкаській області Дмитришин А.Г. прибув на місце виконання рішення до квартири АДРЕСА_2 та порушуючи норми законодавства мав намір проникнути в квартиру для виконання рішення суду.

Зазначає, що державним виконавцем Придніпровського відділу ДВС м. Черкаси ГТУЮ у Черкаській області Дмитришиним А.Г. порушено ст. 439 ЦПК України. Не маючи відповідного рішення суду про вирішення питання про примусове проникнення до квартири АДРЕСА_1 державний виконавець ГТУЮ у Черкаській області Дмитришин А.Г. за допомогою невідомих осіб, окрім дільничного інспектора поліції та представника Служби у справах дітей намагався зламати вхідні двері квартири та самовільно проникнути в житло. Від вказаних неправомірних дій у її неповнолітньої дочки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає в спірній квартирі, стався серцевий напад.

Скаржниця ОСОБА_1 просила суд: визнати дії Державного виконавця Придніпровського відділу ДВС м. Черкаси ГТУЮ у Черкаській області Дмитришина А.Г. неправомірними та зобов`язати його вирішити питання стосовно примусового проникнення до житла та зупинити виконавчі дії щодо виконання рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06 травня 2014 року по цивільній справі № 2314/1041/2014-ц про виселення її на час дії мораторію.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 квітня 2019 року в задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій представником ОСОБА_2 - адвокатом Дерев`янком В.Т. 21 травня 2019 року, вважаючи, що судом першої інстанції не дотримано норми чинного законодавства, неповно з`ясовано обставини у справі, які мають істотне значення для вирішення справи, а висновки суду не відповідають матеріалам справи, просив суд скасувати ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 квітня 2019 року та постановити ухвалу, якою визнати дії Державного виконавця Придніпровського відділу ДВС м. Черкаси ГТУЮ у Черкаській області Дмитришина А.Г. неправомірними та зобов`язати його вирішити питання стосовно примусового проникнення до житла та зупинити виконавчі дії щодо виконання рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06 травня 2014 року по цивільній справі № 2314/1041/2014-ц про виселення її на час дії мораторію.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що заявником скарги на дії державного виконавця була ОСОБА_2 , інтереси якої, в силу неповноліття підтримувала її законний представник ОСОБА_1 , однак в ухвалі суду зазначено, що заявником є ОСОБА_1 . При відмові в задоволенні скарги судом не враховані пояснення державного виконавця Придніпровського відділу ДВС м. Черкаси ГТУ юстиції в Черкаській області, який фактично підтвердив незаконність своїх дій в частині намагання незаконного проникнення до її житла з метою виконання дій, внаслідок чого вона з серцевим нападом каретою швидкої допомоги була доставлена до медичного закладу.

Вказує, що судом не аналізувалася думка представника Служби у справах дітей ЧМР, яка під час судового розгляду скарги заявила, що дії державного виконавця, щодо виселення, порушують її житлові права та ЗУ «Про мораторій та стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 7 червня 2014 року. Не маючи відповідного рішення суду про вирішення питання про примусове проникнення до кв. АДРЕСА_1 державний виконавець Придніпровського відділу ДВС м. Черкаси ГТУЮ у Черкаській області Дмитришин А.Г. за допомогою невідомих осіб окрім дільничного інспектора поліції та представника Служби у справах дітей намагався зламати вхідні двері квартири та самовільно проникнути у житло.

Зазначає, що кв. АДРЕСА_1 , де проживає ОСОБА_2 та її мама ОСОБА_1 використовується як місце постійного проживання та перебуває у іпотеці, інше житло в її власності відсутнє. 20 червня 2018 року дізнавшись про порушення її прав з метою досудового урегулювання спору звернулась з заявою про зупинення виконавчого провадження на час дії мораторію до відділу ДВС м. Черкаси, але до теперішнього часу будь якої відповіді не отримала.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 27 травня 2019 року апеляційну скаргу залишено без руху.

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 18 червня 2019 року відкрито апеляційне провадження у даній справі.

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 25 червня 2019 року розгляд апеляційної скарги призначено на 10 липня 2019 року на 09:00 год. з повідомленням учасників справи про дату, час і місце розгляду справи.

Фактичні обставини справи

Заочним рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06 травня 2014 року (справа №2314/1041/2014, провадження №2/2314/838/2014) позовні вимоги ПАТ «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Черкаської міської ради про виселення задоволені. Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03 червня 2017 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні заяви про скасування вказаного заочного рішення.

Зі змісту приведеного заочного рішення вбачається, що рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 01.04.2010 позов ПАТ КБ «Укрзагбанк» задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «Укрзагбанк» заборгованість в сумі 74 457,64 дол. США, заборгованість по пені за несвоєчасне погашення кредиту в сумі 2 379,76 грн., пеню 8 8188,53 грн. та судові витрати в сумі 1820 грн. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 01-19/08 від 26.05.2008 звернуто стягнення на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 та належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 23.05.2008 приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Миколенко І.М. зареєстрованим під №2806.

09 вересня 2014 року державним виконавцем Центрального відділу ДВС Черкаського міського управління юстиції Топором А. І. винесена постанова про відкриття виконавчого провадження по виконавчому листу Придніпровського районного суду м. Черкаси № 711/1041/14 ВП № 44683049 стосовно виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 . Боржнику запропоновано добровільно виконати в строк п`ятнадцяти днів з моменту винесення постанови рішення суду (а.с. 15 зворотна сторона).

06 червня 2018 року державним виконавцем Придніпровського відділу ДВС м. Черкаси ГТУЮ у Черкаській області Дмитришеним А.Г. винесена вимога державного виконавця № 19112 до 22 червня 2018 року добровільно виконати рішення суду про виселення. Наголошено, що у випадку невиконання рішення суду, його буде виконано в примусовому порядку (а.с. 13).

22 червня 2018 року Державний виконавець Придніпровського відділу ДВС м. Черкаси ГТУЮ у Черкаській області Дмитришин А. Г. прибув на місце виконання рішення до квартири АДРЕСА_1 .

З акту державного виконавця від 22 червня 2018 року вбачається, що державний виконавець виконати рішення суду не зміг, оскільки 22 червня 2018 року близько 10:40 ОСОБА_1 викликала швидку допомогу та повідомила, що її неповнолітній дочці ОСОБА_2 стало зле і вона потребує медичної допомоги. Державним виконавцем було прийнято рішення про зупинення виконавчої дії, а саме виселення ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з кв. АДРЕСА_1 (а.с. 72 74).

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду Черкаської області

Відповідно до пункту 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Згідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Статтею 13 ЦПК України, яка регламентує диспозитивність цивільного судочинства, визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваними судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 приведеної статті).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 25.06.2018 звернулась до суду зі скаргою на дії державного виконавця в порядку ст. 447 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (ст. 447 ЦПК України).

За положеннями ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

За приписами ч. 1 ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Обов`язковість судових рішень визначена і ст. 18 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини у справі «Христов проти України» (Khristov v. Ukraine, заява № 24465/04) рішення від 19 лютого 2009 року вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], N 28342/95, п. 61, ECHR 1999-VII).

Примусове виконання рішень судів та інших органів здійснюється в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Отже, метою виконавчого провадження є примусове виконання судових рішень.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи (у тому числі державні виконавці) зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі потреби примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників поліції, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке згідно із законом можливо звернути стягнення. Примусове проникнення на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень у зв`язку з примусовим виконанням рішення суду про виселення боржника та вселення стягувача і рішення про усунення перешкод у користуванні приміщенням (житлом) здійснюється виключно на підставі такого рішення суду (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

За викладеного доводи наведені в апеляційній скарзі про те, що державний виконавець не маючи відповідного рішення щодо примусового проникнення до житла намагався неправомірно проникнути до квартири в якій проживає ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є безпідставними, так як державний виконавець діяв у спосіб та відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Стосовно посилання на Закон України № 1304-//ІІ від 03.06.2014 «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та зупинення виконавчих дій щодо виконання рішення суду від 06.05.2014 про виселення на час дії мараторію, колегія суддів враховує наступне.

Так, даний Закон набрав чинності з дня його опублікування, а рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки ухвалено 01.04.2010, рішення суду про виселення 06.05.2014, тобто до вступу в силу приведеного Закону.

Відповідно до п. 1 ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Аналіз наведеної норми права свідчить, що дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» лише обмежує в часі примусове стягнення майна до моменту втрати ним чинності, натомість не є підставою для відмови у задоволенні позову.

Таким чином, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника).

Крім того, право на звернення із скаргою до суду регламентовано розділом //ІІ ЦПК України, яка регламентує судовий контроль за виконанням судових рішень.

Питання відстрочення і розстрочення виконання, зміни чи встановлення способу і порядку виконання рішення регулюється ст. 435 ЦПК України, а зупинення виконання судового рішення ст. 436 ЦПК України, які відповідно входять до розділу //І ЦПК України, який регулює процесуальні питання, повязані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб).

Таким чином суд першої інстанції встановивши, що ОСОБА_1 звернулась до суду зі скаргою на дії державного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК, як боржник чиї права, за її твердженням, порушені, при цьому посилалась на ст. 447 ЦПК України, яка входить до розділу //ІІ цьогго Кодексу, прийшов до обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення вимог скарги в частині зупинення виконавчих дій щодо виконання рішення про виселення.

Посилання скаржника на те, що особою яка подала скаргу на дії державного виконавця була ОСОБА_2 , інтереси якої, в силу неповноліття підтримувала її законний представник ОСОБА_1 , однак в ухвалі суду зазначено, що заявником є ОСОБА_1 спростовуються матеріалами справи. Зі скарги, поданої 25 червня 2018 року до Придніпровського районного суду м. Черкаси, вбачається, що по тексту «заявником» зазначена ОСОБА_1 (а.с. 1), в скарзі міститься підпис із зазначенням дати та ПІП скаржника ОСОБА_1 (а.с. 5).

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що державний виконавець, виконував дії для своєчасного і повного виконання судового рішення, а доказів протилежного скаржник суду не надав.

Інших підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції особою, що подала апеляційну скаргу не наведено.

Відповідно до ст.ст. 77 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права і при неправильному застосуванні норм матеріального.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм процесуального права, є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування чи зміни не вбачається, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови складено 11 липня 2019 року.

Головуючий Л.І. Василенко

Судді: В.О. Єльцов

О.В. Карпенко