Постанова

Іменем України

11 липня 2019 року

м. Київ

справа № 757/23645/14-ц

провадження № 61-37302св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 листопада 2017 року у складі судді Москаленко К. О. та постанову Апеляційного суду міста Києва від 21 травня 2018 року у складі колегії суддів: Лапчевської О. Ф., Кравець В. А., Кулькової С. В.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на майно.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що вона перебувала з відповідачем у шлюбі з 30 жовтня 1991 року до 23 грудня 2010 року. На підставі рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 23 грудня 2010 року шлюб розірвано.

Відповідно до договору про участь у фонді фінансування будівництва № 43402 від 02 червня 2004 року, за кошти, що належали їй особисто, і які вона запозичила, придбала квартиру АДРЕСА_1 .

07 вересня 2006 року за договором купівлі-продажу позивач та відповідач за спільні кошти придбали земельну ділянку площею 0,1001 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 за 1 393 750,00 грн.

З червня 2008 року позивач без участі відповідача, у період коли сторони вже не підтримували подружніх відносин, розпочала будівництво житлового будинку на вказаній земельній ділянці.

У травні 2011 року після завершення будівництва позивач отримала свідоцтво про право власності, яким визначено, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок загальною площею 404,8 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_3 .

20 грудня 2013 року ОСОБА_2 звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про визнання права спільної сумісної власності, у тому числі на спірні квартиру та будинок.

Отже, ОСОБА_2 оспорює право власності позивача на зазначене майно. Слухання в Солом`янському районному суді м. Києва розпочато по суті, що позбавляє позивача права пред`явити в суді зустрічний позов, що стало підставою для звернення до Печерського районного суду м. Києва з цим позовом.

З урахуванням викладеного позивач просила суд визнати за нею правоособистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , та на житловий будинок, загальною площею 404,8 кв. м., який розташований у АДРЕСА_3 .

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22 листопада 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 21 травня 2018 року, у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з безпідставності та недоведеності позовних вимог.

Суд зазначив, що правова природа коштів для придбання спірної квартири, отриманих у позику одним з подружжя, а саме ОСОБА_1 від ОСОБА_3 , визначає їх як об`єкт права спільної сумісної власності подружжя, що, з урахуванням підстав позову, спростовує доводи позивача про придбання квартири за кошти, які належали їй особисто. Також суд вважав спільною сумісною власністю спірний будинок, оскільки він був набутий як об`єкт незавершеного будівництва разом із земельною ділянкою, придбану ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як подружжям, його добудова здійснювалася у період перебування сторін у шлюбі, а факт державної реєстрації права власності на вказаний будинок за одним з подружжям не є підставою для припинення режиму спільної сумісної власності щодо зазначеного нерухомого майна.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із касаційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що судами неправильно застосовано статті 57 та 60 СК України при визначеніправового статусу спірногомайна. Квартиру позивач придбалаза власні кошти,які отримала у ОСОБА_3 у борг,який в своючергу вона повернулапісля припинення ведення спільного господарствата розірвання шлюбу з відповідачем, що спростовує висновки судів про те, що квартира є спільної сумісною власністю сторін.

Заявник зазначає, що рішенням Солом`янськогорайонного суду міста Києва від 23 грудня 2010 року у справі про розірвання шлюбу встановлено, що сторони з травня 2008 року не ведуть спільного господарства, а з січня 2008 року не підтримують шлюбних відносин.

Право власності на спірний будинок зареєстровано 16 травня 2011 року, тобто після розірвання, що також свідчить, що це майно не є набутим за час шлюбу.

У вересні 2018 року ОСОБА_2 подав заперечення на касаційну скаргу, в яких зазначав, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними та обґрунтованими, суди правильно застосували норми матеріального та процесуального права та ухвалили рішення згідно з наданими доказами, правильно встановили фактичні обставини в справі, які свідчать про набуття квартири та будинку за кошти подружжя.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 22 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Судамивстановлено, що 30 жовтня 1991 року у Залізничному відділі реєстрації актів громадянського стану м. Києва між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюбу (актовий запис № 1146).

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 23 грудня 2010 року вказаний шлюб розірвано.

За загальним правилом статті 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована - один із подружжя, який може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі у судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її оспорює.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено у статті 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондується з частиною четвертою статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Отже, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

Водночас, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

У справі встановлено, що 02 червня 2004 року ОСОБА_1 та АКБ «Аркада» уклали договір № 43402 про участь у фонді фінансування будівництва. На підставі зазначеного договору 13 листопада 2006 року Головним управління житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач як на доказ придбання вказаної квартири за особисті кошти посилалася на розписку від 01 червня 2004 року про те, що вона взяла у борг у ОСОБА_4 100 000,00 доларів США та зобов`язалась повернути їх впродовж п`яти років, а надалі повернула зазначені кошти ОСОБА_4 (т.1,а.с.14-15)

Виходячи зі змісту положень норм статей 60 та 65 СК України суди дійшли висновку, що спірна квартира АДРЕСА_1 набута сторонами під час перебування у шлюбі, є їх спільною сумісною власністю, як і кошти, одержані ОСОБА_1 за розпискою, а їх повернення одним з подружжя після розірвання шлюбу не свідчить про виникнення у такого з подружжя права особистої приватної власності на нерухоме майно, придбане за ці кошти.

Верховний Суд погоджується з таким висновком, оскільки він належним чином мотивований, гуртується на наявних у справі доказах та правильному застосуванні норм матеріального права.

Доводи заявника про те, що спірну квартиру вона придбала за особисті кошти, не знайшли свого підтвердження та були спростовані судами під час розгляду справи.

Ці доводи заявника зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо встановлення правової природи коштів, отриманих нею у позику від ОСОБА_3

Правильним по суті є і вирішення судами спору з приводу спірного житлового будинку.

У справі встановлено, що 07 вересня 2006 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1001 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . На підставі цього договору позивачці видано державний акт на право власності на цю земельну ділянку.

Належність указаної земельної ділянки до об`єкту спільної сумісної власності подружжя в силу того, що вона придбана за час шлюбу та за спільні кошти сторонами не оспорюється.

Як підставу визнання права одноособової власності на спірний житловий будинок, який розташований на вказаній земельній ділянці, позивач вказує на будівництво будинку в період з червня 2008 року до 2011 року після припинення сторонами спільного проживання та розірвання шлюбу за кошти самої позивачки.

Суди першої та апеляційної інстанції не погодилися з такими доводами та на підставі наявних у справі доказів встановили, що на придбаній сторонами земельній ділянці за адресою АДРЕСА_2 5 вже знаходився недобудованиий будинок, який надалі сторонами у справі було добудовано.

Зазначені обставини підтверджуються звітом від 30 червня 2006 року № 3006/Н-1 про незалежну оцінку вартості об`єкта незавершеного будівництва, розташованого за адресою АДРЕСА_3 (т.1 а.с. 53-87).

У матеріалах справи є висновок про вартість майна, складений ПП «Аверті» щодо вартості вказаного житлового будинку. В цьому ж акті оцінки наявні фотографії будинку на 2007 рік, а також фотографії будинку станом на травень 2008 pоку.

Указане спростовує твердження заявника про те, що спірний житловий будинок зведено нею без участі відповідача, після припинення сторонами подружніх відносин та розірвання шлюбу.

Заявник як на доказ належності їй на праві власності спірного будинку посилалася на наказ Головного управління житлового забезпечення від 10 травня 2011 року № 545-С/ЖБ, видачу їй 16 травня 2011 року свідоцтво про право власності, яким посвідчено право приватної власності ОСОБА_1 на вказаний житловийбудинок.

Також як на правову підставу визнання права власності на спірний житловий будинок заявник посилається на частину другу статті 331 ЦК України, відповідно до якої право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Проте визначальним у цьому спорі є не момент прийняття спірного будинку до експлуатації та отримання правовстановлюючого документу на нього, а час будівництва будинку та джерела походження коштів, за які його набуто.

Під час розгляду справи судами встановлено, що перебуваючи у шлюбі сторони придбали земельну ділянку з недобудованим будинком, будівництво якого завершили за час перебування у шлюбі та за кошти сімейного бюджету.

Відповідно судами обґрунтовано спростовано твердження позивача про те, що нею самостійно та за особисті кошти збудовано спірний будинок.

За вказаних обставин, не зважаючи на реєстрацію за позивачем права власності на спірний будинок після розірвання шлюбу, суди дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позову про визнання права особистої приватної власності позивача на будинок.

Посилання заявника на обставини та час припинення сторонами подружніх відносин та ведення спільного господарства, які встановлені судовим рішення про розірвання шлюбу, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій про набуття спірного майна за кошти подружжя та за час шлюбу.

Отже, у справі встановлено, що спірне майно сторони набули під час шлюбу за спільні кошти, а визнання права на житловий будинок заявник помилково пов`язує з моментом державної реєстрації права на указане нерухоме майно.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішення не впливають, фактично зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Тобто Верховний Суд не наділений повноваженнями встановлювати обставини справи та оцінювати докази.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За наслідками розгляду касаційної скарги встановлено, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Отже, відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, оскільки відсутні підстави для скасування судових рішень.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цьому випадку оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 листопада 2017 року, постанову Апеляційного суду м. Києва від 21 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Яремко

А. С. Олійник

С. О. Погрібний