Єд. унік. № 243/6238/19
Провадження № 2/243/2075/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2019 року м. Слов`янськ

Слов`янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

Головуючого судді Старовецького В.І.

за участю секретаря судового засідання Каліух К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Слов`янського міськрайонного суду Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об`єднання АЗОТ» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об`єднання АЗОТ» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та стягнення моральної шкоди. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що він працював у відповідача на посаді машиніста насосних установок, зайнятих обслуговуванням водопровідних насосних станцій, які знаходяться на глибині більше 3 метрів дільниці по виробництву річкової декарбонізованої води цеху зовнішнього водопостачання по 3 розряду з 05.08.1999 року по 12.12.2017 року. Позивач був звільнений з посади за п. 1 ст. 40 КЗпП України (скорочення чисельності працівників) згідно наказу № 0489-КП від 11.12.2017 року. Зазначає, що станом на день звільнення та по теперішній час заборгованість по заробітній платі складає 13 416,44 гривень. Крім того, утворилася заборгованість з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у відповідності до ст. 117 КЗпП України. 16.03.2018 року Слов`янським міськрайонним судом Донецької області позивачу було видано судовий наказ про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 13 416,44 гривень та 9 782,28 гривень. 12.04.2018 року ухвалою суду даний судовий наказ було скасовано. Позивач зазначає, що невиплата заробітної плати з моменту звільнення по теперішній час сильно відбилася на його здоров`ї. Він є пенсіонером, часто хворіє, також хворіє його дружина, необхідно купувати ліки, але матеріальне становище не дозволяє. Сім`я позивача перебувала у стресовому стані без засобів для існування. Невиплатою заробітної плати було завдано позивачу моральної шкоди, він дуже переживав, після звільнення різко знизився матеріальний стан сім`ї позивача, де він є годувальником, що відбилося на його душевному стані. Він став дратівливим та нервовим, життєві зв`язки порушені та позивач змушений докладати зусилля для організації свого життя, порушений звичний розклад життя, оскільки позивач вимушений ходити до адвокатів за наданням правової допомоги, також вимушений ходити до суду за поновленням своїх порушених прав, через що відчуває сором перед друзями та співробітниками. На підставі чого просить стягнути заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі у сумі 13 416,44 гривень, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення рішення суду, моральну шкоду у розмірі 5 000,00 гривень.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 до судового засідання не з`явилися, надали заяви, в яких підтримали позовні вимоги, наполягали на їх задоволенні та розгляд справи просили провести без їхньої участі (а.с.20,59).

Представник ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» в судове засідання не з`явився, надав відзив на позовну заяву, згідно якого вказав, що проти задоволення позовних вимог щодо стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у сумі 13 416,44 гривень - не заперечує.

Проти задоволення вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та моральної шкоди - заперечує, посилаючись на висновок Торгово-промислової палати України від 28.11.2017 року. Відповідно до Висновку зазначає, що внаслідок форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме проведення з квітня 2014 року антитерористичної операції на території Луганської області, неналежним постачанням електроенергією, і як наслідок тривалим простоєм виробничих потужностей, які перешкоджають власникові належним чином виконувати свої обов`язки, відсутня вина ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» у затримці виплат позивачу належних при звільненні сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України та відповідача звільнено від відповідальності зобов`язаної сторони за невиконання зобов`язань, передбачених ч. 1 ст. 47, ч. 1 ст. 83 і ст. 116 КЗпП України. Крім того, не вбачає підстав для задоволення вимог в частині стягнення моральної шкоди у зв`язку із не наданням жодних змістовних обґрунтувань та належних доказів щодо заподіяння йому моральної шкоди, а також мотивування та доказів, що обґрунтовують розмір заявленої до відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000 гривень. На підставі викладеного просив відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та моральної шкоди (а.с.23-25).

Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив наступні факти та відповідні до них правовідносини.

ОСОБА_1 перебував в трудових відносинах з ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» з 05.08.1999 року по 12.12.2017 року, включно, що підтверджується копією трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 (а.с.10-11).

Трудові відносини припинились 12.12.2017 року за скороченням чисельності працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, що підтверджується випискою з наказу № 0489-КП (ув) від 11.12.2017 року (а.с.14).

На момент звільнення ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі становила 13 416,44 грн. (а.с.13), про стягнення якої 16.03.2018 року Слов`янським міськрайонним судом Донецької області був виданий судовий наказ (а.с.16).

Згідно довідки ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» № 34834 від 07.02.2018 року про середню заробітну плату, на листопад 2017 року кількість відпрацьованих робочих часів ОСОБА_1 становить 176,4; нарахована заробітна плата за відпрацьований час становить 3 348,16 гривень; середньогодинна заробітна плата становить 18,98 гривень; середньомісячна кількість часів за період становить 171,8; середньомісячна заробітна плата становить 3 260,76 гривень (а.с.12).

Ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 12.04.2018 року вищевказаний судовий наказ про стягнення заборгованості по заробітній платі у сумі 13 416,44 грн. та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 9 782,28 гривень було скасовано (а.с.17).

У частині першій статті 1 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95ВР «Про оплату праці» та ч. 1 ст. 94 КЗпП України встановлено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про оплату праці» № 108/95, структура заробітної плати складається з основної, додаткової та інших заохочувальних та компенсаційних виплат, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Згідно зі ст. 115 КЗпП України заробітна плата повинна виплачуватися робітнику регулярно у робочі дні у строки, встановлені колективною угодою, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.

Відповідно до ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про оплату праці» держава здійснює регулювання оплати праці працівників підприємств усіх форм власності шляхом встановлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій, встановлення умов і розмірів оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній, комунальній власності, працівників підприємств, установ та організацій, що фінансуються чи дотуються з бюджету, а також шляхом оподаткування доходів працівників.

Крім того, згідно ст. 10 Закону України «Про оплату праці», розмір мінімальної заробітної плати встановлюється Верховною Радою України за поданням Кабінету Міністрів України не рідше одного разу на рік у законі про Державний бюджет України з урахуванням пропозицій, вироблених шляхом переговорів, представників професійних спілок, роботодавців, які об`єдналися для ведення колективних переговорів і укладення генеральної угоди, та переглядається залежно від зміни розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином держава дає гарантії громадян та інших осіб на отримання заробітної платні за виконану працю не нижче встановленого законодавством рівня. Разом з тим існують різні системи оплати праці у зв`язку з специфікою праці передбачені Кодексом законів про працю України та іншими нормативними актами.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною першою ст. 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України.

Частиною 2 ст. 233 КЗпП закріплено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право на звернення до суду з позовом про стягнення належній йому зарплати без обмеження будь-яким строком.

Представником відповідача не заперечується той факт, що у ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» існує заборгованість по заробітній платі перед ОСОБА_1 у сумі 13 416,44 грн., яка на даний час є невиплаченою позивачу.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення заробітної плати у сумі 13 416,44 грн. є доведеними та підлягають задоволенню.

Частиною 1 ст. 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Із системного аналізу вказаної норми права вбачається, що законодавець пов`язує право працівника на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у разі наявності складу порушення, а саме: порушення власником строку розрахунку при звільненні та його вини в затримці розрахунку при звільненні.

В пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Верховним Судом України у постанові від 25 травня 2016 року за № 6-948цс16 висловлена правова позиція, яка полягає у тому, що з огляду на неврегульованість трудовим законодавством відносин з приводу відшкодування майнової та моральної шкоди, положення цивільного законодавства можуть поширюватися на ці правовідносини. Вимоги щодо виплати компенсації у зв`язку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, тобто свого роду відшкодування завданої майнової шкоди, а також відшкодування моральної шкоди, що регулюється главою 82 ЦК України, застосуванню підлягають положення цивільного законодавства.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У п. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили як надзвичайної або невідворотної за даних умов події. Отже, непереборною силою є надзвичайна або невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків.

Тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб`єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення, визначено Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 2 вересня 2014 року, за змістом ч. 1 ст. 1 якого періодом проведення антитерористичної операції є час між датою набрання чинності Указом Президента України від 14 квітня 2014 року №405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

Згідно ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна загроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо.

Порядок, підстави та строк видачі Сертифікатів про настання форс-мажорних обставин встановлений Регламентом засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням Президії ТПП України від 18.12.2014 № 44(5).

Вказаний Регламент Торгово-промислової палати є спеціальною нормою, яка регулює відповідні правовідносини, а тому учасники таких правовідносин повинні дотримуватись вимог, викладених у Регламенті Торгово-промислової палати.

Відповідно до п 6.2 Регламенту форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за зверненням суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб по кожному окремому договору, податковим та/чи іншим зобов`язанням, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин.

Таким чином, аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що протягом терміну дії Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, є сертифікат Торгово-промислової палати України, який видається по конкретному договору, контракту, податковим та/чи іншим зобов`язанням, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин.

Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України від 28 листопада 2017 року за № 3800/2/21-10.2, наданий відповідачем як доказ по справі, не є достатнім доказом, який безумовно підтверджує настання для ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) щодо виконання передбачених законодавством України

про працю обов`язків роботодавця при звільненні працівників. Інших доказів на підтвердження відсутності такої вини відповідач суду не надав. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності за несвоєчасне та неповне проведення розрахунку з працівником при його звільненні.

У Науково-правовому висновку від 28 листопада 2017 року за № 3800/2/21-10.2 зазначено, що втратою можливості ведення нормальної господарської діяльності на виробничих потужностях ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» через вплив дії обставин, що від нього не залежать, фактично позбавило можливості виконати обов`язок передбачений ч. 1 ст. 47, ч. 1 ст. 83, ст. 116 КЗпП України щодо проведення розрахунку з кожним звільненим працівником, зокрема починаючи з 27 грудня 2016 року, в тому числі з позивачем, який звільнений 12 грудня 2017 року.

Суд не бере до уваги доводи представника відповідача щодо того, що відключення від обёєднаної енергосистеми України, відсутність доступу до електростанцій України, неможливість відновити доступ до джерел електропостачання унеможливили проведення розрахунку з позивачем при звільненні.

Зазначені обставини свідчать про те, що товариством не виконується обов`язок щодо виплати працівникам при звільненні всіх сум в день звільнення, як це передбачено ст. 116 КЗпП України, з 27 грудня 2016 року, тобто після спливу двох років з часу зруйнування Луганської ТЕЦ, що зазначено у науково-правовому висновку на обґрунтування дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) та на що посилається відповідач у своїх запереченнях.

Таким чином, суд приходить до переконання про те, що відповідачем не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів, які б в сукупності давали підстави дійти висновку про відсутність вини відповідача у затримці розрахунку при звільненні позивача.

Аналізуючи вищенаведені обставини, враховуючи, що відповідач не надав сертифікату, виданого Торгово-промисловою палатою України в порядку, визначеному чинним законодавством України, суд приходить до висновку про відсутність підстав для звільнення ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» від відповідальності перед позивачем за порушення строків проведення розрахунку при звільненні.

На думку суду, матеріалами справи встановлено, що існували певні обставини, які перешкоджали веденню стабільної фінансово-господарської діяльності ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот». Проте нестабільна фінансово-господарська діяльність підприємства або відсутність коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Визначаючи розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, який підлягає стягненню на користь позивача, суд враховує, що позивач був звільнений 12.12.2017 року. Таким чином, розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку із позивачем має обчислюватися з дня, наступного за днем звільнення позивача, і по день постановлення рішення, оскільки розрахунок по заробітній платі із позивачем не було проведено, в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 року №100 (далі Порядок).

Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку).

Аналогічна позиція щодо розрахунку розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку викладена у постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 року по справі №6-195цс134.

Середньогодинна заробітна плата позивача ОСОБА_1 становить 18,98 грн., а середньомісячна кількість часів 171,8 год., що підтверджується довідкою ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» від 07.02.2018 року № 34834.

Загальна кількість робочих годин за період з 13.12.2017 року по 12.07.2019 року, включно, становить 3 324,58 год., яка складається з кількості робочих годин за 11 робочих днів затримки у грудні 2017 року (171,8 год. : 12 робочих днів у грудні 2017 року х 11 робочих днів затримки = 157,48 год.), за 12 повних місяців затримки з січня 2018 року по грудень 2018 року (171,8 год. х 12 місяців = 2 061,6 год.), за 6 повних місяців затримки у 2019 році (171,8 год. х 6 місяців = 1 030,8 год.) та за 10 робочих днів затримки у липні 2019 року (171,8 год. : 23 робочих днів у липні 2019 року х 10 робочих днів затримки = 74,70 год.).

Загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 63 100,53 грн. (визначається шляхом множення середньогодинної заробітної плати на кількість робочих годин затримки, тобто 18,98 грн. х 3 324,58 год. = 63 100,53 грн.).

Аналізуючи вищенаведений розрахунок, суд відзначає, що стягненню підлягає сума середнього заробітку за час затримки розрахунку у сумі 63 100,53 грн., оскільки цей розрахунок зроблений відповідно до Порядку з урахуванням постанови Верховного Суду України від 21.01.2015 року по справі №6-195цс134, а тому позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Як вбачається зі змісту ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичний чи юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадку, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Згідно з п. 5 Постанови Пленуму від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» із змінами внесеними постановою № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачам моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивачі оцінюють заподіяну їм шкоду та з чого вони при цьому виходять, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно роз`яснень, даних у п. 9 вищевказаної Постанови, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, порушення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди мають враховуватись вимоги розумності та справедливості.

Представник відповідача у відзиві зазначає, що позивачем не надано належних доказів заподіяння йому моральної шкоди у розмірі 5 000 гривень, проте із такою думкою частково погодитися не можна з огляду на наступне.

Позивачу при звільненні не було виплачено заробітну плату у розмірі 13 416,44 гривень, що не заперечується відповідачем. Така невиплата у передбачені діючим законодавством строки заробітної плати надала позивачу можливість вимагати виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку. Затримка виплати середнього заробітку ОСОБА_1 спричинила йому страждань, що відобразилося як на стані його здоров`я, так і на матеріальному становищі його сім`ї, в якій позивач є годувальником.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує моральні страждання позивача, які пов`язані з його душевними хвилюваннями з приводу невиплати вищевказаної заборгованості, наявність вини відповідача у цій невиплаті, у зв`язку із чим, вважає можливим стягнути з відповідача в рахунок заподіяної позивачу моральну шкоду суму у розмірі 500,00 гривень.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 141 ЦПК України сума судового збору, що підлягає до

стягнення, у відповідності до задоволених позовних вимог, становить 6 426,85 грн. = 77 016,97 грн. (13 416,44 грн. + 63 100,53 грн. + 500,00 грн.) х 1 536,80 грн. (сума сплаченого позивачем судового збору) / 18 416,44 грн. (13 416,44 грн. + 5 000 грн.).

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору за вимогу про стягнення заробітної плати.

Проте позивачем за звернення до суду із вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та моральної шкоди було сплачено судовий збір у сумі 1 536, 80 гривень (а.с.1).

Частиною 6 ст. 141 ЦПК України встановлено, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 322,08 грн., що є пропорційним до задоволеної частини позовних вимог, а інша частина у сумі 6 104,77 грн. компенсується за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 116, 117 КЗпП України, 12, 13, 81, 89, 259, 264-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об`єднання АЗОТ» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та стягнення моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об`єднання Азот», , адреса місцезнаходження: Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Пивоварова, буд. 5, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 , який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , заборгованість у загальній сумі 77 339 (сімдесят сім тисяч триста тридцять дев`ять) гривень 05 копійок, яка складається з:

- заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі у сумі 13 416 (тринадцять тисяч чотириста шістнадцять) гривень 44 копійки;

- середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати за період з 13 грудня 2017 року по 12 липня 2019 року, включно, у сумі 63 100 (шістдесят три тисячі сто) гривень 53 копійок;

- моральної шкоди у сумі 500 (п`ятсот) гривень 00 копійок;

- судового збору в сумі 322 (триста двадцять дві) гривень 08 копійок.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Судові витрати по сплаті судового збору у сумі 6 104 гривень 77 копійок - компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Рішення може бути оскаржене до Донецького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Слов`янський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Суддя

Слов`янського міськрайонного суду В.І.Старовецький