ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер справи 657/1990/17/18 Головуючий в І інстанції Максимович І.В.
Номер провадження 22-ц/819/1003/2019 Доповідач Полікарпова О.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2019 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючогоПолікарпової О.М.
суддівВоронцової Л.П.
Ігнатенко П.Я.
секретарПісоцька Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу комунального некомерційного підприємства «Каховська центральна районна лікарня» Каховської районної ради на рішення Каланчацького районного суду Херсонської області у складі судді Максимовича І.В. від 26 березня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Каховська центральна районна лікарня» Каховської районної ради про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в

04.09.2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що вона з 06.10.2015 року перебувала в трудових відносинах з Каховською центральною районною лікарнею Херсонської області (далі Каховська ЦРЛ) на посаді лікаря-інтерна по спеціальності стоматологія.

З 01.07.2017 року по 31.07.2017 року вона перебувала у відпустці і в цей період звернулась по пошті до роботодавця із заявою про припинення трудових відносин за власним бажанням. Дата звільнення з займаної посади в заяві про звільнення нею не зазначалась. Вказану заяву відповідач отримав 24.07.2017 року і наказом головного лікаря Каховської ЦРЛ від 31.07.2017 р. № 226-к її звільнено з посади за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України), без дотримання вимог, передбачених ст. 38 КЗпП України.

Позивач вважає дії відповідача незаконними, оскільки за поданою нею заявою про розірвання трудового договору роботодавець не мав права на її звільнення до закінчення двотижневого терміну попередження, а саме до 07.08.2017 року, протягом якого вона мала право на відкликання своєї заяви.

Рішенням суду першої інстанції позов ОСОБА_1 задоволено.

Скасовано наказ Каховської ЦРЛ №226-к від 31.07.2017 року про звільнення ОСОБА_1 з роботи за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України.

Поновлено її на посаді лікаря-інтерна за спеціальністю стоматологія Каховської ЦРЛ.

Стягнуто з Каховської ЦРЛ на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 серпня 2017 року по 30 січня 2019 року в розмірі 72229,60 грн.

Допущено негайне виконання судового рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення заробітної плати у межах суми платежу за один місяць.

Не погоджуючись із оскаржуваним рішенням, Каховська центральна районна лікарня подала на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, про відмову у задоволенні позову.

Апелянт посилається на те, що судом невірно оцінено фактичні обставини у справі. Зокрема вважає недоведеною ту обставину, що позивачка мала намір продовжувати трудові відносини з відповідачем, а посилання суду на те, що після виходу з відпустки, а саме 01.08.2017 року позивачка не наполягала на її звільненні, є безпідставним, оскільки в цей день остання на роботу не вийшла і про причини невиходу їх не повідомила. Також вона не надала роботодавцю листок непрацездатності, що перешкоджає роботодавцю у вирішенні питання про зміну дати звільнення.

В апеляційній скарзі міститься посилання і на відсутність у суду підстав для стягнення на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу більше ніж за один рік, оскільки з боку відповідача не вчинялось жодних дій по затягуванню розгляду справи.

Зазначаючи про необґрунтованість позову, апелянт, поряд із цим, звертає увагу суду апеляційної інстанції і на пропуск позивачем встановленого законом строку на звернення до суду, чому районний суд, на його думку, не дав оцінки.

У відзиві на апеляційну скаргу інша сторона її доводи не визнає, вважає, що наявні у справі докази прямо вказують на порушення відповідачем трудових прав позивача. Обґрунтованих підстав для переоцінки доказів в апеляційній скарзі не наведено.

До суду апеляційної інстанції представниквідповідача не з`явився, надавши клопотання про розгляд справи без його участі. Апеляційну скаргу підтримав.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Із матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається наступне.

ОСОБА_1 з 06.10.2015 року перебувала в трудових відносинах з роботодавцем - Каховською центральною районною лікарнею Херсонської області на посаді лікаря-інтерна зі спеціальності стоматологія.

Згідно наказу головного лікаря Каховської ЦРЛ від 08.06.2017 року № 90-ка їй надано відпустку з 01.07.2017 року по 31.07.2017 року включно.

За наказом головного лікаря Каховської ЦРЛ від 31.07.2017 №226-к ОСОБА_1 звільнено з посади лікаря-інтерна за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України), на підставі її відповідної заяви з 31.07.2017 року.

У період з 25.07.2017 року по 03.08.2017 року позивач проходила амбулаторне лікування, про що свідчить листок непрацездатності серії АДВ №830103 від 25.07.2017 року, виданий Каланчацькою ЦРЛ.

За положеннями ч.1 та ч.2 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи та не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_1 22.07.2017 року подала заяву про звільнення її з роботи за власним бажанням без зазначення дати звільнення, однак відповідачем не було дотримано порядку та строку її звільнення, а саме: працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишила роботи і не вимагала розірвання трудового договору. Таким чином, роботодавець не мав права її звільнити до спливу двотижневого строку.

Посилання апелянта на те, що позивач не повідомила про причину невиходу на роботу 01.08.2017 р., а також про свій намір залишитися на роботі, правового значення не мають, оскільки 31.07.2017 року, тобто до встановленого у наказі дня виходу на роботу, вона була вже звільнена.

Згідно ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

У відповідності до ч.2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше, як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 «Про судову практику у розгляді трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 з послідуючими змінами.

Суд першої інстанції перевірив здійснений позивачем розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу і погодився з ним. Апелянт не спростовує правильність такого розрахунку. А доводи апеляційної скарги про те, що суд не встановив, чи була позивач після звільнення її з роботи у відповідача зайнятою особою, що, на думку апелянта, могло вплинути на розмір стягнутого судом середнього заробітку не ґрунтуються на законі.

Твердження апелянта про відсутність вини Каховської ЦРЛ у тривалому розгляді районним судом справи, що на їх думку, є підставою для обмеження стягнення середнього заробітку річним строком до уваги не можуть бути прийняті, оскільки таке обмеження виплат законом передбачено тільки за наявності вини працівника у затягуванні розгляду справи, а такої обставини судом не встановлено.

Не підтверджуються матеріалами справи і доводи апелянта про пропуск позивачем строку звернення до суду із позовом про поновлення на роботі.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції достовірно не встановлено день отримання копії наказу про звільнення позивачем. Однак остання надала до суду свій примірник позовної заяви, на якій працівником Каланчацького районного суду зроблено відмітку про те, що вона прийняла заяву ОСОБА_1 30.08.2019 року. З урахуванням того, що наказ про звільнення було видано 31.07.2017 року, у колегії суддів немає підстав вважати, що судом першої інстанції мало вирішуватися питання про застосування до спірних правовідносин наслідків пропущення позивачем строку звернення до суду.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги зводяться до викладення їх позиції у справі і не дають підстав для скасування судового рішення, яке ухвалено при повному дослідженні всіх обставин і правильному тлумаченні норм матеріального права.

Керуючись ч. 6 ст. 259, ст. 268 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Каховська центральна районна лікарня» Каховської районної ради залишити без задоволення.

Рішення Каланчацького районного суду Херсонської області від 26 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ О.М. Полікарпова

Судді: _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ Л.П. Воронцова

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ П.Я. Ігнатенко

Повний текст постанови складений 18 липня 2019 року.

Суддя О.М. Полікарпова