Ухвала

15 липня 2019 року

м. Київ

справа № 638/6855/18

провадження № 61-12336ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Шиповича В. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 січня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 17 травня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 про відшкодування, завданої залиттям квартири, матеріальної шкоди в сумі 30 800 грн та моральної шкоди в сумі 15 000 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 січня 2019 року позов задоволено частково, стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду, завдану внаслідок залиття квартири АДРЕСА_1 , у розмірі 30 800 грн, а також моральну шкоду у розмірі 5 000 грн, а всього 35 800 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь

ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в сумі 704,80 грн.

Постановою Харківського апеляційного суду від 17 травня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 січня 2019 року без змін.

У червні 2019 року, засобами поштового зв`язку, ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 січня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 17 травня 2019 року у цивільній справі № 638/6855/18, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила оскаржувані судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно із пунктом 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до частини дев`ятої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом

на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Ціна позову у справі № 638/6855/18 становить 45 800 грн, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого як на час подання касаційної скарги (1921 грн х 100 = 192 100 грн, згідно статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік») так і на час подачі позову до суду (1762 грн х 100 = 176 200 грн, згідно статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік»).

Розмір оспорюваної за касаційною скаргою суми становить 35 800 грн.

Таким чином справа № 638/6855/18 є малозначною в силу вимог закону

(пункт 1 частини шостої статті 19 ЦПК України), незалежно від того, чи визнавав її такою суд першої або апеляційної інстанції.

ОСОБА_1 вважала, що її касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки сприятиме практичному втіленню права на справедливий суд та права на судовий захист. При цьому зазначала, що хоча із формальної точки зору вимоги процесуального закону судами порушені не були, однак законне ззовні рішення призвело до вихолощення принципу ефективності права.

Крім того ОСОБА_1 вважала, що справа має для неї виняткове значення, оскільки присуджена до стягнення сума є значною, а оскаржувані судові рішення стали джерелом її постійного емоційного навантаження.

Судом, не встановлена наявність випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за яких судові рішення у малозначних справах підлягають касаційному оскарженню.

Доводи викладені у касаційній скарзі ОСОБА_1 не свідчать про наявність та необхідність вирішення касаційним судом питань права, які мають фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. Обставин, які б вказували, на те, що суди попередніх інстанцій відступили від єдиної правозастосовчої практики, у касаційній скарзі не зазначено. Сама по собі незгода ОСОБА_1 з оскаржуваними судовими рішеннями, не є підставою для відкриття касаційного провадження у малозначній справі.

Щодо доводів ОСОБА_1 про значний розмір стягнутої із неї суми, з огляду на те, що вона не працює, а її син хворіє, то за наявності підстав передбачених статтею 435 ЦПК України вона має право звернутися до суду першої інстанції із заявою про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Однією із основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункти 8, 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

ОСОБА_1 реалізувала своє право на апеляційний перегляд справи № 638/6855/18.

Відповідно до Рекомендацій № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від

7 лютого 1995 року, державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.

Європейський суд з прав людини у Рішенні від 5 квітня 2018 року (справа «Зубац проти Хорватії» (Zubac v.Croatia), № 40160/12) вказав на обмеженість доступу ratione valoris до судів вищої інстанції. Так, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

Спосіб застосування пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод до апеляційних та касаційних судів залежить від особливостей судового провадження, про яке йдеться, і необхідно враховувати всю сукупність процесуальних дій, проведених в рамках національного правопорядку, а також роль судів касаційної інстанції в них; умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Леваж Престасьон Сервіс» проти Франції», рішення Європейського суду з прав людини у справі «Шамоян проти Вірменії» (Shamoyan v. Armenia).

Крім того Європейський суд з прав людини в Ухвалі щодо неприйнятності заяви № 26293/18 від 9 жовтня 2018 року у справі «Азюковська проти України» (Azyukovska v. Ukraine) зазначив, що застосування критерію малозначності справи у справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

Оскільки касаційну скаргу ОСОБА_1 подано на судові рішення, ухвалені у малозначній справі; справа № 638/6855/18 розглянута судами першої та апеляційної інстанцій, які мали повну юрисдикцію; наявність випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, судом не встановлена, то відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою

ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 січня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 17 травня 2019 року у цивільній справі №638/6855/18.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя В. В. Шипович