Постанова

Іменем України

03 липня 2019 року

м. Київ

справа № 334/12007/14-ц

провадження № 61-13168 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду Запорізької області від 02 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Дзярука М. П., Крилової О. В., Трофимової Д. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

На обгрунтування позовних вимог зазначав, що з 21 вересня 1979 року по

01 грудня 2005 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 .

У період шлюбу вони набули у власність квартиру у житлово-будівельному кооперативі «Перетворювач-7» (далі - ЖБК 308 «Перетворювач-7») за адресою: АДРЕСА_1 , повністю сплативши у червні 1992 року пай, що підтверджується довідкою ЖБК 308 «Перетворювач-7» від 01 жовтня 2012 року.

У подальшому ОСОБА_2 незаконно зареєструвала спірну квартиру на своє ім`я та 23 січня 2014 року на підставі договору купівлі-продажу відчужила її на користь свого співмешканця ОСОБА_3 .

Рішенням Ленінського районного суду м Запоріжжя від 17 листопада 2014 року визнано недійсним свідоцтво на право власності на квартиру

АДРЕСА_1 , видане від 08 липня 2013 року на ім`я ОСОБА_2 .

Посилаючись на наведене, позивач просив визнати недійсним договір купівлі-продажу від 23 січня 2014 року, скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за № 10209031 від 23 січня 2014 року та зобов`язати ОСОБА_3 повернути йому квартиру АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09 квітня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 11 червня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09 квітня 2015 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 липня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від

09 квітня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від

11 червня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 серпня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що квартиру

АДРЕСА_1 слід вважати спільним майном подружжя, з огляду на, що вона підлягає поділу незалежно від того, на кого оформлено право власності на неї.

Реституція, як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише у разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Якщо майно за відплатним договором придбано в особи, яка на думку позивача, не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача, звернувшись до суду з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. У разі якщо набувач не є стороною оспорюваного правочину, позивач має право на витребування майна з його незаконного володіння, на підставі статей 387, 388 ЦК України, шляхом подання віндикаційного позову. Невірно обраний спосіб захисту права власності є підставою для відмови у позові.

Крім того, позивачем помилково пред'явлено вимогипро визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири до ОСОБА_4 , який не є стороною оспорюваного правочину, а лише підписав зазначений договір, діючи за дорученням ОСОБА_2 .

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 02 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 серпня 2016 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 від 23 січня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького нотаріального округу Запорізької області Грибановою О. В., зареєстрований у реєстрі за № 37, у частині купівлі-продажу 1/2 вищезазначеної квартири.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Судове рішення апеляційної інстанції мотивовано тим, що оспорюваний договір купівлі-продажу від 23 січня 2014 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , не відповідає вимогам частини першої, третьої статті 203 ЦК України, оскільки ОСОБА_1 , як співвласник квартири на дату її продажу не надавав згоди на його укладення, а тому мав право на пред`явлення позову про визнання зазначеного договору недійсним з підстав, передбачених нормами ЦК України та СК України. Дії відповідача ОСОБА_2 при укладенні оспорюваного договору є недобросовісними, оскільки вона достовірно знала про наявність спору щодо права власності на квартиру між нею та позивачем.

Разом з тим, апеляційний суд вважав обгрунтованими вимоги позивача лише в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири щодо 1/2 її частки, власником якої є ОСОБА_1 , а тому вимоги про повернення

ОСОБА_3 спірної квартири не підлягають задоволенню, оскільки він залишається власником 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 .

Узагальнені доводи касаційної скарги та аргументів інших учасників справи

У березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скаргаОСОБА_1 , у якій він просив скасувати рішення Апеляційного суду Запорізької області від

02 лютого 2017 року у частині визнання недійсним 1/2 частини договору купівлі-продажу квартири та ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким задовольнити його позов у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 обгрунтована посиланнями на те, що суд апеляційної інстанції невірно застосував до спірних правовідносин положення статті 369 ЦК України, оскільки за змістом частини четвертої зазначеної норми, за умови відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень, визнанню недійсним підлягає правочин у цілому, а не певна його частина.

Вирішуючи спір, апеляційний суд не врахував, що правовий режим спільної сумісної власності відрізняється від спільної часткової власності, а тому об`єкти права спільної сумісної власності взагалі не підлягають відчуженню без згоди усіх його співвласників. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у частині 1/2 частки спірної квартири та залишаючи у власності ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 , суд апеляційної інстанції фактично здійснив поділ майна подружжя, з визначенням часток, чим вийшов за межі заявлених позовних вимог, а також позбавив його переважного права на купівлю частки у спільному майні.

Зауважив, що у порушення статті 313 ЦПК України, після проголошення вступної та резолютивної частини оскаржуваного судового рішення, апеляційний суд змінив судове рішення, зазначивши про часткове задоволення вимог апеляційної скарги.

У березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ також надійшла касаційна скарга

ОСОБА_2 , у якій вона просила скасувати рішення Апеляційного суду Запорізької області від 02 лютого 2017 року та залишити в силі рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 серпня 2016 року, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу від 23 січня 2014 року, квартира АДРЕСА_1 належала їй на праві власності, що підтверджувалося свідоцтвом про право власності на квартиру від 08 липня 2013 року, а тому були відсутні будь-які перешкоди для укладення нею договору купівлі-продажу з ОСОБА_3 , який є добросовісним набувачем, права якого на спірне нерухоме майно гарантовані статтею 388 ЦК України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 23 січня

2014 року у частині купівлі-продажу 1/2 її частки, апеляційний суду не звернув увагу, що відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України, укладення одним із подружжя договору про розпорядження спірним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише у тому разі, якщо буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спірного майна та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставин справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

У березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скаргапредставника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 , у якій заявник просив скасувати рішення Апеляційного суду Запорізької області від 02 лютого 2017 року та залишити в силі рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 серпня 2016 року, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована відсутністю підстав визнання недійсним договору купівлі-продажу від 23 січня 2014 року, визначених статтями 203, 215 ЦК України, зважаючи на те, що на момент посвідчення оспорюваного договору, нотаріусом було перевірено дієздатність сторін договору, повноваження представника ОСОБА_4 , належність ОСОБА_2 відчужуваної квартири, а також відсутність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно будь-яких заборон або обтяжень на квартиру.

Апеляційний суд не урахував, що добросовісність набувача спірного майна презумується, а тому обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не відповідає вимогам статей 387, 388 ЦК України. Крім того, укладення одним із подружжя договору про розпорядження спірним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише у тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спірного майна та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставин справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

У запереченнях (відзиві) на касаційну ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просила відмовити у її задоволенні, посилаючись на відсутність, визначених статтею 203, 215 ЦК України, підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу від

23 січня 2014 року.

У запереченнях (відзиві) відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 ,

ОСОБА_3 просив відмовити у її задоволенні, зазначив, що є володіє спірним нерухомим майном на законній правовій підставі, у той час як позивач не є власником майна, у розумінні частини другої статті 331 ЦК України, а тому відсутні підстави для визнання недійсним оспорюваного ним правочину.

У запереченнях (відзивах) на касаційні скарги ОСОБА_1 просив відмовити у задоволенні касаційних скарг ОСОБА_2 та представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 , посилаючись на те, що ОСОБА_3 не є добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1 , оскільки більше 10 років є співмешканцем ОСОБА_2 , а тому не він не міг не знати про відсутність у неї права на відчуження спірного нерухомого майна. Крім того, предметом судового спору є визнання недійсним договору купівлі-продажу, а не витребування майна від його набувача, що спростовує посилання відповідачів на необхідність застосування до спірних правовідносин статей 387, 388 ЦК України. Оскільки ОСОБА_2 не мала правових підстав для розпорядження квартирою, оспорюваний договір є недійсним з моменту його укладення.

Відповідно до статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня

2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

Рух справи у суді касаційної інстанції

14 березня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діютьпісля набрання чинностіцією редакцією Кодексу.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильнезастосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК Українипід час розглядусправи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першоїабо апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не можевстановлювати або (та) вважатидоведеними обставини, що не буливстановлені в рішеннічи відкинуті ним, вирішуватипитання про достовірністьабо недостовірність того чиіншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судами попередніх інстанцій установлено, що з 21 вересня 1979 року по

01 лютого 2005 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.

На підставі ордеру № 685, виданого 27 липня 1987 року виконавчим комітетом Запорізької міської ради народних депутатів, позивачу на сім`ю із трьох осіб надано трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

У червні 1992 року ОСОБА_1 повністю сплатив пай за спірну квартиру, що підтверджується довідкою ЖБК 308 «Перетворювач-7» від 01 жовтня

2012 року.

04 червня 2013 року ОСОБА_1 виключено з членів ЖБК 308 «Перетворювач-7».

08 липня 2013 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право власності на квартиру та 23 січня 2014 року на підставі договору купівлі-продажу відчужила її ОСОБА_3 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 жовтня 2014 року, яке набрало законної сили 09 грудня 2014 року, визнано недійсним та скасовано рішення загальних зборів ЖБК 308 «Перетворювач-7» про виключення ОСОБА_1 з членів кооперативу.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 листопада 2014 року визнано недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , видане 08 липня 2013 року реєстраційною службою Запорізького міського управління юстиції Запорізької області.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а касаційні скарги ОСОБА_2 та представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Частиною першою статті 69 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України).

За змістом частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Вирішуючи спір суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з того, що квартира АДРЕСА_1 , є спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Твердження ОСОБА_2 про те, що на дату укладення оспорюваного договору вона була єдиним власником спірної квартири, що підтверджувалося свідоцтвом про право власності, виданим 08 липня 2013 року реєстраційною службою Запорізького міського управління юстиції Запорізької області, є необгрунтованими, оскільки сама по собі видача свідоцтва на право власності на квартиру (яке в подальшому було визнано недійсним), як і розірвання шлюбу не змінює правового статусу майна як спільної сумісної власності подружжя. Лише після вирішення питання про поділ майна, що є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Таким чином, відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя на розпорядження нерухомим майном є підставою для визнання правочину укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

Доводи касаційних скарг ОСОБА_2 та представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 про те, що укладення одним ізподружжя договору щодорозпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним за умови, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, якийуклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, щотретя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, щомайно належить подружжю на правіспільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримавзгоди на це другого з подружжя, що відповідають правовим висновкам Верховного Суду України, викладеним у постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня

2016 року у справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі

№ 6-533цс16, не мають правового значення, оскільки Велика Палата Верховного Суду у постанові № 14-325цс18 від 21 листопада 2018 року відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у вищенаведених постановах, та дійшла правового висновку про те, що положення частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України, які закріплюють право другого з подружжяоскаржити правочин вчинений щодо розпорядження спільним майном, вчинений без йогозгоди, не пов`язуютьнаявність чи відсутність згоди іншого з подружжя на укладення договору, ні з добросовісністю того з подружжя, якийуклав договір щодо спільного майна, нітретьої особи - контрагента за таким договором.

Відсутність згоди співвланика на розпорядження майном сама по собі є підставою для визнання договору, укладеного іншим співвласником, недійсним. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності.

Ураховуючи наведене, доводи касаційної скарги ОСОБА_1 щодо наявності визначених законом підстав для визнання у цілому недійсним договору купівлі-продажу квартири від 23 січня 2014 року є обгрунтованими. За загальним правилом наслідком встановлення судом недійсності правочину є реституція, а також скасування державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за його набувачем.

Доводи касаційних скарги ОСОБА_2 та представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 про те, що порушене право позивача підлягає захисту виключно з використанням правового механізму, передбаченого статтями 387, 388 ЦК України є неспроможними, оскільки в даному випадку спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя, заявлена вимога відповідає способу захисту визначеному частиною четвертою статті 369 ЦК України, відповідно до якої правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Посилання ОСОБА_2 на розбіжності між результатом розгляду справи у проголошеній судом апеляційної інстанції вступній та резолютивній частині судового рішення, та у виготовленому його письмовому варіанті, спростовуються звукозаписом судового засідання від 02 лютого 2017 року.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин першої, четвертої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Оскільки судами попередніх інстанцій правильно з`ясовані обставини справи та встановлено правовідносини сторін, що не потребує додаткового збирання доказів, однак невірно застосовано норму матеріального права, що призвело до ухвалення оскаржуваних судових рішень з порушенням норм матеріального права, зазначене відповідно до статті 412 ЦПК України є підставою для скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалення у справі нового судового рішення про визнання у цілому недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Щодо розподілу судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у резолютивній частині постанови суду касаційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Ураховуючи, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, сплачений ним судовий збір за подання позовної заяви, апеляційних та касаційних скарг у розмірі 1 096,20 грн (243,60 грн + 121,80 грн + 170,52 грн + 267,96 грн + 292,32 грн) підлягає стягненню у рівних частинах з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на його користь.

Оскільки касаційні скарги ОСОБА_2 та представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 задоволенню не підлягають, судові витрати, понесені ними у зв'язку з розглядом справи, не відшкодовуються.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_2 та представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 залишити без задоволення, касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 серпня 2016 року та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 02 лютого 2017 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений від 23 січня

2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Стягнути у рівних частинах з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 на відшкодуваннясудового збору, сплаченого за подання позовної заяви, апеляційних та касаційних скарг, по 548,10 грн з кожного.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик