Постанова

Іменем України

10 липня 2019 року

м. Київ

справа № 521/14695/16-ц

провадження № 61-17864св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Петрова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Литвиненко І. В., Сердюка В. В.,

позивач (відповідач за об`єднаним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за об'єднаним позовом) - Одеська міська рада,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Одеської області від 16 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Драгомерецького М. М., Артеменка І. А., Черевка П. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Одеської міської радипро встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом.

Позов обгрунтовано тим, що з березня 2008 року ОСОБА_1 почав проживати з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у її квартирі АДРЕСА_1 . Вони вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом, він здійснював за нею постійний догляд, піклувався про неї, проводив деякі ремонтні роботи у квартирі.

10 жовтня 2012 року ОСОБА_2 зареєструвала ОСОБА_1 у вказаній квартирі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла.

Після смерті ОСОБА_2 , звернувшись до нотаріуса за оформленням права на спадщину, ОСОБА_1 отримав постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 25 березня 2016 року, оскільки ним не надано рішення суду про встановлення факту проживання його з ОСОБА_2 однією сім`єю.

З огляду на зазначене, позивач просив встановити факт його проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю з 01 березня 2008 року до дня смерті ОСОБА_2 , а саме до ІНФОРМАЦІЯ_1 та визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом.

У серпні 2016 року Одеська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання спадщини після померлої ОСОБА_2 відумерлою, передачу квартири АДРЕСА_1 у власність територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради та виселення ОСОБА_1 із спірної квартири.

Позов обгрунтовано тим, що оскільки ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 спадкоємці за законом і за заповітом у неї відсутні, тому спадщину, яка відкрилася після її смерті, та складається з квартири АДРЕСА_1 , необхідно визнати відумерлою, передати її у власність територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради та виселити ОСОБА_1 із спірної квартири АДРЕСА_1 , як особу, яка не має правових підстав для проживання (перебування) у вказаній квартирі.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2016 року вказані справи об`єднано в одне провадження.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Встановлено факт постійного проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 01 березня 2008 року до дня смерті ОСОБА_2 , а саме ІНФОРМАЦІЯ_1 . В іншій частині позову відмовлено. Позов Одеської міської ради до ОСОБА_1 про визнання спадщини відумерлою, передачу квартири у власність територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської радита виселення залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що надані позивачем докази, зокрема показання свідків, фотографії, свідчать про те, що він з березня 2008 року і до смерті ОСОБА_2 проживав зі спадкодавцем однією сім`єю, вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, позивач піклувався про ОСОБА_2 , тому обґрунтованим є висновок про доведеність позову ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 16 лютого 2017 року рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2016 року скасовано.Ухвалено нове рішення про залишеннязаяви ОСОБА_1 до Одеської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом без задоволення.Позов Одеської міської ради до ОСОБА_1 про визнання спадщини після померлої ОСОБА_2 відумерлою та виселення задоволено. Визнано спадщину після смерті ОСОБА_2 , що складається з квартири АДРЕСА_1 та належала їй на праві власності відумерлою. Переданоквартиру АДРЕСА_1 у власність територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради. Виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 , як особу, що не має правових підстав для проживання (перебування) в зазначеній квартирі.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що матеріали справи свідчать про відсутність у ОСОБА_2 спадкоємців за законом і заповітом, оскільки відповідно до довідки за формою № 1 (виписка з домової книги про склад сім`ї) від 20 січня 2016 року ОСОБА_1 зареєстрований у спірній квартирі з 10 жовтня 2012 року як піднаймач, тобто менше одного року до часу відкриття спадщини, а показання сусідів спадкодавця про те, що у 2008 році ОСОБА_1 переїхав жити до квартири ОСОБА_2 не є належними доказами постійного проживання однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, оскільки свідки позбавлені законом можливості встановлювати факт постійного проживання спадкодавця з ОСОБА_1 , а лише підтвердити факт або подію перебування позивача за вказаною адресою.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення суду апеляційної інстанції, у якій просить скасувати вказане судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

24 березня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1

08 червня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу призначено до судового розгляду.

У квітні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 червня 2019 року вказану справу призначено судді-доповідачеві Петрову Є. В .

Згідно із статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції дійшов неправильно висновку щодо неналежного підтвердження показаннями свідків факту спільного проживання позивача зі спадкодавцем однією сім`єю, оскільки такий висновок суперечить, зокрема, листу Верховного Суду України від 01 січня 2012 року «Судова практика розгляду справ про встановлення іактів, що мають юридичне значення», згідно з яким доказами у справах про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу є, окрім іншого, показання свідків.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Суд апеляційної інстанції не взяв до уваги правовий зміст положень пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» про те, що наявність або відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою як для визнання за особою права користування житловим приміщенням, так і для відмови їй у цьому праві (аналогія права).

Суд апеляційної інстанції неправильно не взяв до уваги як доказ підтвердження позову фотографію, згідно з якої вбачається, що позивач відвідував спадкодавця у лікарні, договір-замовлення на організацію та проведення поховання ОСОБА_2 , квитанція про сплату відповідних витрат.

Заперечення до суду касаційної інстанції не надходили.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 15 липня 2013 року ОСОБА_2 , яка постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 , померла.

Відповідно до договору-замовлення на організацію та проведення поховання ОСОБА_2 від 16липня 2013 року замовником вказано ОСОБА_1 .

Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1 .

20 січня 2016 року до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Рубінчик Л. О. звернувся ОСОБА_1 із заявою про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_2 та заведено спадкову справу № 3/2016, копія якої є в матеріалах справи. Інших осіб, які б претендували на спадщину судом не встановлено.

Постановою приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Рубінчик Л. О. від 25 березня 2016 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Підставою відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом було те, що заявником не надано документів, що підтверджують право на закликання його до спадкоємства, тобто відсутнє рішення суду, яке набрало законної сили, про встановлення факту проживання однією сім`єю не менш, ніж п`ять років до часу відкриття спадщини.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду апеляційної інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Частинами першої та другоїстатті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).

У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері (стаття 1262 ЦК України).

За змістом статті 1264 ЦК Україниу четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до пункту 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30травня 2008року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» під час вирішення спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриттяспадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другоїстатті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, якіспільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки.

Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 761/38043/17 у постанові від 05 червня 2019 року.

Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення з спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Таким чином, у вказаній справі підлягали встановленню, як факт проживання ОСОБА_1 однією сім`єю разом із спадкодавцем ОСОБА_2 на час відкриття спадщини, так і тривалість такого проживання - щонайменше п`ять років.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, наявність взаємних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що показання свідків про те, що у 2008 році ОСОБА_1 переїхав жити до квартири ОСОБА_2 не є належними доказами постійного проживання однією сім`єю, оскільки за їхніми показаннями не встановлено факт постійного проживання спадкодавця з ОСОБА_1 однією сім`єю щонайменше п`ять років, а свідчать про епізодичне перебування позивача за місцем проживання спадкодавця.

Верховний Суд погоджується з вказаним висновком суду апеляційної інстанції, крім того зауважує, що для встановлення факту проживання однією сім`єю необхідні такі докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін побуту, проведення спільних витрат, взаємність прав і обов`язків, а тому показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення вказаного факту.

Обов`язком суду під час розгляду справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

У пункті 45 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року, яке набуло статусу остаточного 17 червня 2011 року, зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (…). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (…)».

Згідно із статтею 400 ЦПК України установлення фактичних обставин у справі, дослідження доказів і надання їм правової оцінки не належить до компетенції касаційного суду.

Верховний Суд зауважує, що судом апеляційної інстанції встановлено відсутність належних та допустимих доказів, які б свідчили про проживання позивача зі спадкодавцем однією сім`єю не менше ніж п`ять років до дня відкриття спадщини.

Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до довідки за формою № 1 (виписка з домової книги про склад сім`ї) від 20 січня 2016 року позивач ОСОБА_1 зареєстровано у квартирі АДРЕСА_1 з 10 жовтня 2012 року як піднаймача, тобто менше одного року до часу відкриття спадщини.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про витрати ОСОБА_1 на поховання спадкодавця, що свідчать про обґрунтованість позову, оскільки такі дії ОСОБА_1 вчинено після смерті спадкодавця, тому не впливають на доведеність позову щодо проживання зі спадкодавцем не менше п`яти років до часу відкриття спадщини.

Доводи касаційної скарги про підтвердження факту проживання позивача зі спадкодавцем однією сім`єю наявними у матеріалах справах фото, зокрема з лікарні, є необґрунтованими, оскільки свідчать лише про епізодичне відвідування позивачем спадкодавця.

Ураховуючи, що ОСОБА_1 не надав достатніх доказів на підтвердження того, що між ним та померлою під час їх спільного проживання склалися усталені стосунки, що притаманні сім`ї,що вони були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, а також мали взаємні права та обов`язки, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено згідно з вимогами процесуального закону, встановивши відсутність обставин, які за диспозицією статті 1264 ЦК України дають підстави вважати ОСОБА_1 спадкоємцем четвертої черги, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові в цій частині.

Разом з тим, суд апеляційної інстанцій ухвалив рішення про задоволення позову Одеської міської ради до ОСОБА_1 про виселення.

Верховний Суд у повній мірі не може погодитися з таким висновком суду апеляційної інстанції з огляду на таке.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідно до довідки за формою № 1 (виписка з домової книги про склад сім`ї) від 20 січня 2016 року ОСОБА_1 зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 з 10 жовтня 2012 року як піднаймач.

Таким чином, судами встановлено, що ОСОБА_1 тривалий час проживав у спірній квартирі, вважав її своїм житлом.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до пункту 4 статті 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Згідно із статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50), пункти 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02 грудня 2010 року.

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, встановивши, що ОСОБА_1 вселився до спірної квартири як піднаймач, у якій тривалий час проживає та яка є місцем його реєстрації, не переконався, чи підпадає право користування позивача вищезазначеним житловим приміщенням під гарантії, передбачені пунктом 2 статті 8 Конвенції.

Ухвалюючи рішення про виселення ОСОБА_1 із спірного житла, суд апеляційної інстанції не виклав відповідні мотиви, підстави, які б обґрунтовували такий висновок, не перевірив чи є виселення позивача із спірної квартири виправданим втручанням у його право на повагу до житла.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Суд апеляційної інстанції неналежним чином перевірив обставини справи з урахуванням вимог норм матеріального права.

Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду апеляційної інстанції необхідно встановити та надати оцінку доводам ОСОБА_1 щодо відсутності підстав для його виселення із спірної квартири, у якій він зареєстрований та проживає тривалий час, а саме з 2012 року.

Верховний Суд бере до уваги тривалий розгляд справи у суді, проте із урахуванням завдань судочинства, зазначених у положеннях статті 2 ЦПК України, відповідно до яких завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, виходить з того, що спір між сторонами не вирішено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому є підстави для скасування судового рішення суду апеляційної інстанції та направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Таким чином, касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, рішення суду апеляційної інстанції - скасуванню в частині вирішення позову Одеської міської ради до ОСОБА_1 про виселення з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки Верховний Суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 16 лютого 2017 року в частині вирішення позову Одеської міської ради до ОСОБА_1 про виселення скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення Апеляційного суду Одеської області від 16 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Петров

Судді: А. І. Грушицький

А. А. Калараш

І. В. Литвиненко

В. В. Сердюк