ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/1262/17 Номер провадження 22-ц/814/1866/19Головуючий у 1-й інстанції Тімошенко Н.В. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Дорош А.І., Триголова В.М.

за участю секретаря судового засідання Ачкасової О.Н.

розглянув в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 06 травня 2019 року (ухвалене під головуванням судді Тімошенко Н.В. у період часу з 16:44:25 год. до 17:00:36 год.; повний текст судового рішення складений 16 травня 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до Шевченківської районної у м.Полтаві ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним рішення та скасування державної реєстрації, третя особа: Управління реєстрації речових прав на нерухоме майно виконавчого комітету Полтавської міської ради.

Заслухавши доповідь судді доповідача, апеляційний суд

В С Т А Н О В И В:

16 грудня 2017 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до вказаних осіб про визнання недійсним та часткове скасування рішення Октябрської районної у м.Полтаві ради восьмої сесії від 26 травня 2016 року «Про передачу у власність земельних ділянок» щодо затвердження проекту відведення та передачу у спільну сумісну власність ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 із земель комунальної власності та скасування державної реєстрації права власності.

Підстави позову вмотивовувала тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 . Право власності виникло на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 10 лютого 2004 року. Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є співвласниками квартири АДРЕСА_2 цією ж адресою. Обидва будинки розташовані на землях комунальної власності міста. Загальна площа земельної ділянки двору становить 840 кв.м.

Позивач вказує на те, що в травні 2016 року відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 приватизували частину земельної ділянки спільного двору. Рішенням Октябрської районної у м. Полтаві ради від 26 травня 2016 року затверджено проект відведення та передано ОСОБА_1 і членам його сім`ї у спільну сумісну власність із земель комунальної власності земельну ділянку площею 701 кв.м.

ОСОБА_2 вважає, що приватизація частини спільного двору суттєво обмежує її в правах, як користувача двору спільного користування багатоквартирного будинку.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 06 травня 2019 року позов ОСОБА_2 до Шевченківської районної у м.Полтаві ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним рішення та скасування державної реєстрації, третя особа: Управління реєстрації речових прав на нерухоме майно виконавчого комітету Полтавської міської ради задоволено.

Визнано недійсним та скасовано пункт 9 (з підпунктами 9.1 та 9.2) рішення Октябрської районної в м. Полтаві ради восьмої сесії від 26 травня 2016 року «Про передачу у власність земельних ділянок» щодо затвердження проекту відведення та передачу у спільну сумісну власність ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 із земель комунальної власності земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 , площа якої відповідно до проекту відведення виготовленого НВТОВ «Інтерагроцентр», становить 701 кв.м. для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, з кадастровим номером НОМЕР_1 .

Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, з кадастровим номером НОМЕР_1 , розташовану за адресою: АДРЕСА_3 , від 06 червня 2016 року за №14943103, здійснену в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом полтавського міського нотаріального округу Гофман Еллою Леонідівною.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в рівних частках на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 640,00 гривень, по 160 гривень з кожного.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відповідач вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено внаслідок неправильного з`ясування обставин, які мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, а викладені в ньому висновки є такими, що не відповідають фактичним обставинам та матеріалам справи.

Вказує на те, що судом так і не було встановлено, у чому саме полягає порушення права позивача, якими доказами підтверджується даний факт. Жодних відомостей про закріплення за нею земельної ділянки не надано.

В апеляційній скарзі стверджується, що суд безпідставно застосував норми ст.ст. 155, 158 Земельного кодексу України, оскільки ОСОБА_2 не є співвласником земельної ділянки. Квартира АДРЕСА_4 перебуває на балансі ГЖЕД. Жодних перетинів із будівлями суміжних землекористувачів, у тому числі і з позивачем ОСОБА_2 , відповідно до схеми відведення земельної ділянки відповідачам, не існує, практична площа ділянки є меншою від технічної документації, а тому права позивача не порушені.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін. У відзиві стверджується, що суд правильно встановив фактичні обставини, зокрема те, що обидва будинки розташовані на земельній ділянці площею 840 м.кв., а також правомірно взяв до уваги висновок судової земельно-технічної експертизи, якою підтверджено порушення права позивачки на користування земельною ділянкою для обслуговування її будинку.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до таких висновків.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що за адресою: АДРЕСА_3 розташовано два житлових будинки квартирного типу.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 10 лютого 2004 року позивач ОСОБА_2 набула у власність квартиру АДРЕСА_5 . Право власності зареєстроване БТІ за реєстровим номером 16904 в реєстровій книзі № 125.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 8 лютого 2004 року відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 є співвласниками квартири АДРЕСА_6 (по 1/4 кожний). Право власності зареєстроване БТІ за реєстровим номером № 125-16904.

Загальна площа земельної ділянки домоволодіння по АДРЕСА_3 становить 840 кв.м.

Рішенням Октябрської районної ради у м.Полтаві від 26 травня 2016 року затверджено проект відведення та передано у спільну сумісну власність ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 із земель комунальної власності земельну ділянку за адресою АДРЕСА_3 , площа якої відповідно до проекту відведення, виготовленого НВТОВ «Інтерагроцентр», становить 701 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_1 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування і, як наслідок, передача у власність відповідачам у земельної ділянки площею 701 м.кв. порушує право позивача як користувача земельною ділянкою, у тому числі право на володіння земельною ділянкою, необхідною для обслуговування будинку.

Апеляційний суд вважає висновок суду першої інстанції правильним та таким, що ґрунтується на законі, виходячи з таких міркувань.

Спірні правовідносини врегульовуються нормами Цивільного Кодексу України, Земельного кодексу України.

Захист судом прав на землю у цих відносинах здійснюється способами, визначеними статтями 16, 21, 393 ЦК України, статтею 152 ЗК України, у тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування.

У рішенні суду першої інстанції з посиланням на норми ч.1, ч.3 ст.42 ЗК України зроблений висновок існування законодавчо закріпленої заборони на приватизацію земель дворів спільного користування власниками квартир у багатоквартирних будинках.

Такий висновок у межах спірних правовідносин є помилковим, оскільки відповідно до п.п.1 п.1 ст.1 ЗУ «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» (набрав чинності з 01 липня 2015 року) багатоквартирний будинок - житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна.

Як вбачається з матеріалів справи обидва будинки і «А-1», і «Б-1» розташовані за однією адресою, мають спільне подвір`я, проте кожен із будинків є двоквартирним.

Відповідно до ст.377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Згідно ст.120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин: позивачка та відповідачі набули у власність належні їм квартири у лютому 2004 року) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки.

У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

При переході права власності на будівлю або споруду до громадян або юридичних осіб, які не можуть мати у власності земельні ділянки, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля чи споруда.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності (користування) на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності (користування).

Отже, за загальним правилом особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником (користувачем) земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

З матеріалів справи вбачається, що у правовстановлюючих документах як ОСОБА_2 , так і ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на квартири АДРЕСА_7 № АДРЕСА_8 , відповідно, відсутні відомості про набуття у власність або ж у користування певних земельних частин ділянок.

Одночасно матеріалами справи підтверджено, що житлові будинки «А-1» і «Б-1» (до ухвалення оскаржуваного рішення про передачу спірної земельної ділянки у власність відповідачам) були розташовані за однією адресою як один об`єкт нерухомості на земельній ділянці площею 840 м.кв.

У провадженні суду перебуває справа щодо вирішення між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 і ОСОБА_2 спору щодо поділу домоволодіння.

За таких обставин є очевидним, що усі власники (співвласники) квартир як у будинку «А-1», так і у «Б-1» по АДРЕСА_3 набули право користування земельною ділянкою площею 840 м.кв. згідно розміру їхніх часток у житлових будинках, незалежно від того, чи була ця земельна ділянка виділена їм у користування окремим рішенням органу місцевого самоврядування або ж передана у користування через укладення договору оренди.

Окрім того, відповідаючи на доводи апеляційної скарги щодо недоведеності факту порушення прав позивачки, слід звернути увагу на висновки судової земельно-технічної експертизи №25 від 04 липня 2018 року (т.1 а.с.167-172), де у дослідницькій частині експертом встановлено, що межа земельної ділянки, переданої відповідачам у власність, проходить на відстані 0,33 м. і 0.38 м. від житлового будинку «А-1», де розташована квартира, що належить ОСОБА_2 , а це є порушенням п.3.25 ДБН 360-92* і п.3.22 ДБН 360-92* (т.1 а.с.169 зворот і 170.

Підсумовуючи, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції виконав вимоги ст.89, ст.264, ст.265 ЦПК України, зробив правильні висновки по суті спору і у рішенні навів мотивовані оцінки аргументів кожної із сторін, а також мотиви прийняття і відхилення наданих у справу доказів.

Інші доводи апеляційної скарги з урахуванням встановлених обставин не є істотними та не потребують детальних відповідей у розумінні практики Європейського суду з прав людини у частині виконання судами вимог пункту першого статті 6 Конвенції (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).,(Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

У відповідності з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для зміни чи скасування рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 06 травня 2019 року.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, судові витрати відповідача, пов`язані з переглядом справи в апеляційному суді, компенсації не підлягають.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 06 травня 2019 року,залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.

У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, строк на касаційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 10 липня 2019 року.

Головуючий суддя : О.А. Лобов

Судді: А.І. Дорош / В.М. Триголов