Постанова

Іменем України

10 липня 2019 року

м. Київ

справа № 759/8099/16-ц

провадження № 61-18452св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Воробйової І. А., Кривцової Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 грудня 2016 року у складі судді Ключника А. С. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 23 березня 2017 року у складі колегії суддів: Семенюк Т. А., Прокопчук Н. О., Саліхова В. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2016 року Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 08 лютого 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у сумі 72 250 доларів США на придбання нерухомого майна строком користування кредитом до 28 лютого 2033 року зі сплатою плаваючої процентної ставки, що складається з фіксованого відсотка у розмірі 4,49 % річних та FIDR.

14 липня 2014 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено додатковий договір № 1, відповідно до умов якого було внесено зміни до кредитного договору, зокрема змінено фіксовану процентну ставку на період з 25 липня 2014 року по 24 грудня 2014 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між банком та ОСОБА_2 28 лютого 2008 року укладено договір поруки, відповідно до умов якого останній зобов`язався відповідати перед банком за невиконання позичальником усіх його зобов`язань, що виникли з кредитного договору від 28 лютого 2008 року.

Вказувало, що банк виконав взяті на себе зобов`язання у повному обсязі, надавши кредитні кошти позичальнику, а ОСОБА_1 , всупереч умов договору, не здійснює платежів для погашення суми заборгованості по кредиту та нарахованих процентах, чим порушує взяті на себе договірні зобов`язання.

Станом на 18 травня 2016 року заборгованість за кредитом становить 82 617,98 доларів США, що за курсом Національного банку України, станом на 18 травня 2016 року, становить 2 088 039,40 грн, з яких: 68 037,42 доларів США, що за курсом Національного банку України, станом на 18 травня 2016 року, становить 1 719 538,70 грн - заборгованість за кредитом; 14 580,56 доларів США, що за курсом Національного банку України, станом на 18 травня 2016 року, становить 368 500,70 грн - заборгованість по відсоткам за користування кредитом за період з 06 червня 2014 року по 17 травня 2016 року.

З метою виконання умов договору, відповідачам було надіслано вимоги про сплату заборгованості. Однак, з боку відповідачів не було здійснено жодних дій, спрямованих на погашення заборгованості.

Ураховуючи наведене, ПАТ «ОТП Банк»просило суд стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 солідарно на свою його користь вказаний розмір кредитної заборгованості.

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі зустрічний позов до ПАТ «ОТП Банк», третя особа: ОСОБА_2 , про визнання кредитного договору недійсним.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що умови кредитного договору від 28 лютого 2008 року та додаткового договору № 1 до нього від 14 липня 2014 року, укладені між нею та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», є несправедливими у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», суперечать чинному законодавству України та вводять в оману позичальника, що має наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, що відповідно до частини першої статті 203, статті 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним.

Крім того, вказувала, що банк перед укладенням договору не надав їй усю необхідну інформацію, передбачену частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а також не попередив про валютні ризики під час виконання зобов`язань за кредитним договором в іноземній валюті.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним кредитний договір від 28 лютого 2008 року разом з додатковим договором № 1 від 14 липня 2014 року до нього, укладений між нею та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого єПАТ «ОТП Банк».

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 22 листопада 2016 року, яку було постановлено без виходу до нарадчої кімнати та занесено до журналу судового засідання, зустрічний позов ОСОБА_1 було прийнято до спільного розгляду з позовом ПАТ «ОТП Банк».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 12 грудня 2016 року позов ПАТ «ОТП Банк» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором № ML-009/152/2008 від 28 лютого 2008 року у розмірі 82 617,98 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 18 травня 2016 року становить 2 088 039,40 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «ОТП Банк» судові витрати у справі по 15 660,30 грн судового збору з кожного.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 не виконує належним чином своїх зобов`язань за кредитним договором від 28 лютого 2008 року, у зв`язку із чим виникла заявлена банком заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідачів на користь банку солідарно, так як ОСОБА_2 було укладено з банком договір поруки.

Вирішуючи зустрічні позовні вимоги, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 не довела порушення банком положень Закону України «Про захист прав споживачів» при укладенні спірного договору, а також не довела введення її і оману банком при підписанні договору.

Суд дійшов висновку, що волевиявлення сторін при укладенні спірного договору відповідало їх волі, правочин був спрямований на набуття цивільних прав та обов`язків сторін, тобто воля сторін полягала в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона була взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 23 березня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , відхилено.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 грудня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції щодо відсутності порушень Закону України «Про захист прав споживачів» при укладанні спірного договору, оскільки до укладення кредитного договору ОСОБА_1 була повідомлена про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що підтверджується її особистим підписом на спірному кредитному договорі. Спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. ОСОБА_1 не доведено порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

При цьому, апеляційний суд не перевіряв рішення районного суду в частині вирішення позову банку, так як відповідач не оскаржувала рішення суду у цій частині.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 ,посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_1 та ухвалити у цій частині нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити.

Судові рішення в частині вирішення позову ПАТ «ОТП Банк» учасниками процесу не оскаржуються, тому відповідно о вимог статті 400 ЦПК України колегією суддів не перевіряються.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій безпідставно відмовили у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , так як банком не були виконані вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням спірного кредитного договору з нею. Також її не було повідомлено про валютні ризики при укладенні кредитного договору в іноземній валюті.

Вказує, що, крім наведеного, банк незаконно вніс у кредитний договір умови щодо утримання комісії за видачу кредиту, одночасного стягнення пені та штрафу, що заборонено законодавством, а також інші несправедливі у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів» умови, які вносять істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на її шкоду, як споживача.

Вважає, що банк ввів її в оману щодо істотних умов кредитного договору, з метою його укладення на невигідних для неї умовах.

Відзив (заперечення) на касаційну скаргу учасники процесу до суду не подали.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 жовтня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 червня 2019 року справу передано судді-доповідачу Лідовцю Р. А.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

28 лютого 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № ML-009/152/2008, відповідно до умов якого, відповідач отримала кредит у сумі 72 250 доларів США на придбання нерухомого майна, строком користування кредитом до 28 лютого 2033 року зі сплатою плаваючої процентної ставки, що складається з фіксованого відсотка у розмірі 4,49 % річних та FIDR.

З метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором, між банком та ОСОБА_2 28 лютого 2008 року укладено договір поруки № SR-009/152/2008, відповідно до умов якого останній зобов`язався відповідати перед кредитором за невиконання ОСОБА_1 усіх її зобов`язань, що виникли з кредитного договору від 28 лютого 2008 року.

14 липня 2014 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено додатковий договір №1 до кредитного договору № ML-009/152/2008, відповідно до умов якого було внесено зміни до кредитного договору, зокрема змінено на період з 25 липня 2014 року по 24 грудня 2014 року фіксовану процентну ставку.

Також, 14 липня 2014 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 укладено додатковий договір №1 до договору поруки від 28 лютого 2008 року № SR-009/152/2008.

Станом на 18 травня 2016 року у ОСОБА_1 виникла заборгованість, яка становить 82 617,98 доларів США, що за курсом Національного банку України, станом на 18 травня 2016 року, становить 2 088 039,40 грн, з яких: 68 037,42 доларів США, що за курсом Національного банку України, станом на 18 травня 2016 року, становить 1 719 538,70 грн - заборгованість за кредитом; 14 580,56 доларів США, що за курсом Національного банку України, станом на 18 травня 2016 року, становить 368 500,70 грн - заборгованість по відсоткам за користування кредитом за період з 06 червня 2014 року по 17 травня 2016 року.

Банк виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, та надав кредитні кошти позичальнику, а ОСОБА_1 всупереч умов договору, не здійснює платежів для погашення суми заборгованості по кредиту та нарахованих процентах, чим порушує взяті на себе договірні зобов`язання, у зв`язку із чим,

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК Українивизначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що судові рішення судів попередніх інстанцій в оскаржувані частині ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про:

1) особу та місцезнаходження кредитодавця;

2) кредитні умови, зокрема:

а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений;

б) форми його забезпечення;

в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача;

г) тип відсоткової ставки;

ґ) суму, на яку кредит може бути виданий;

д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо);

е) строк, на який кредит може бути одержаний;

є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги;

ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови;

з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється;

и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію;

і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Установивши, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позичальник на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо надання йому додаткової інформації та у подальшому виконувала його умови, у 2014 року уклала з банком додаткову угоду до кредитного договору, а з цими позовними вимогами звернулася до суду тільки тоді, коли банк заявив до неї вимоги про стягнення кредитної заборгованості, банк надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, процентної ставки та деталізованого графіку погашення боргу, суди правильно застосували положення статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», статей 626-628 ЦК України та дійшли вірного висновку про безпідставність позовних вимог зустрічного позову та відсутність підстав для визнання кредитного договору від 08 лютого 2008 року, укладеного між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 , недійсним.

Посилання заявника на невідповідність кредитного договору вказаним нормам права, є безпідставними. Такі її дії вірно розцінені судами, як намагання ухилення від виконання прийнятих договірних зобов`язань, що є недопустимим.

Доводи касаційної скарги про те, що банк не повідомив позичальника про валютні ризики при укладенні кредитного договору в іноземній валюті не впливають на дійсність спірного кредитного договору та правильність вирішення справи судами, оскільки істотна зміна становища щодо виконання боргових зобов`язань за кредитними договорами внаслідок підвищення курсу іноземної валюти не є підставою для визнання кредитних договорів недійсними, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті (пункт 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»).

Доводи заявника про те, що банк включив до спірного договору несправедливі умови договору, а також ввів ОСОБА_1 в оману щодо істотних умов кредитного договору, з метою його укладення на невигідних для неї умовах,нею не були доведені, що є її процесуальним обов`язком відповідно до положень статей 10, 60 ЦПК України 2004 року, а суди попередніх інстанцій обґрунтовано не встановили, у чому саме полягає несправедливість положень укладеного між сторонами кредитного договору.

Посилання касаційної скарги на невідповідність вимогам закону пункту 1.7.2. кредитного договору щодо утримання комісії не свідчить про незаконність оскаржуваних судових рішень, так як ОСОБА_1 рішення районного суду за первісним позовом банку в апеляційному та касаційному порядках не оскаржувала, а посилається на незаконність таких умов у контексті положень статей 11, 15 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо надання інформації при придбанні товару (кредиту) та визначення сукупної вартості кредиту. Разом з тим, несправедливість умов спірного кредитного договору ОСОБА_1 не довела.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваній частині, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Отже, вирішуючи зустрічний позов ОСОБА_1 , суди першої та апеляційної інстанцій з дотримання вимог статей 212-215, 315 ЦПК України 2004 року повно, всебічно та об`єктивно з`ясували обставини справи, надали правову оцінку усім наявним у справі доказам, вірно встановили правовідносини, що склалися, та закон, який їх регулює, й правильно відмовили у задоволенні її позовних вимог.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість їх судових рішень в оскаржуваній частині не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у цій частині без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 23 березня 2017 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання кредитного договору недійсним залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник І. А. Воробйова Г. В. Кривцова Р. А. Лідовець Ю. В. Черняк