ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5318/19 Справа № 2-3006/04 Суддя у 1-й інстанції - Гречаний В.А. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2004 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , правонаступниками якого є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до Новомосковської об`єднаної державної податкової інспекції про визнання права власності на нерухоме майно,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2004 року ОСОБА_2 звернувся до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до Новомосковської об`єднаної державної податкової інспекції Дніпропетровської області про визнання права власності на нерухоме майно.

Позов мотивовано тим, що він мешкав по АДРЕСА_1 . Раніше з ним мешкала його мати та її співмешканець ОСОБА_5 . На цій земельній ділянці було розташовано домоволодіння, передане у власність ОСОБА_5 на підставі карти з денаціоналізованого нерухомого майна, зареєстрованого у міськкомунгоспі 09 вересня 1953 року, яка в подальшому була загублена. Після смерті матері він продовжив мешкати однією сім`єю із ОСОБА_5 .

У 1971 році з дозволу ОСОБА_5 , на його земельній ділянці, позивач розпочав будівництво житлового будинку та господарських будівель та закінчив його у 1994 році.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

Будинок з надвірними спорудами прийнято до експлуатації згідно з актом від 10 лютого 2004 року, затвердженим рішенням виконкому Новомосковської міської ради Дніпропетровської області від 18 лютого 2004 року.

Позивач звернувся із заявою до Новомосковської міської адміністрації з проханням оформити право власності на 14/25 часток домоволодіння. Рішенням реєстратора від 21 квітня 2004 року йому відмовлено у реєстрації у запропоновано звернутись до суду.

Позивач вважав, що оскільки самостійно за власні кошти побудував житловий будинок з надвірними будівлями, то фактично є їх власником, тому, уточнивши позовні вимоги, просив суд: визнати за ним право власності на 14/25 частин домоволодіння АДРЕСА_1 .

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2004 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 14/25 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , що складається з: житлового будинку «Б» вартістю 3 262 грн; прибудова «б» вартістю 1 193 грн; тамбуру «б-1» вартістю 199 грн; літньої кухні «В» вартістю 1 723 грн; гаражу «З» вартістю 1 240 грн; сараю «Г» вартістю 647 грн; погребу «М» вартістю 185 грн; навісу «Л» вартістю 158 грн; вбиральні «Д» вартістю 112 грн; літнього душу «Е» вартістю 112 грн, загальна вартість складає 8 831 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_2 своєю працею та за власні грошові кошти побудував житловий будинок з надвірними спорудами, який прийнято до експлуатації, спір щодо цього домоволодіння відсутній.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 28 липня 2017 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2004 року.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 23 жовтня 2018 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2004 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Новомосковської об`єднаної державної податкової інспекції Дніпропетровської області про визнання права власності на нерухоме майно закрито.

Апеляційний суд, закриваючи апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , виходив із того, що вона не має права апеляційного оскарження, оскільки рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2004 року не вирішувалось питання про її права та обов`язки.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 23 жовтня 2018 року скасовано, справу передано для продовження розгляду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове про відмову в задоволені позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не доведені обставини, що мають значення для справи.

Також скаржник зазначає, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 на підставі заповіту від 15 січня 1971 року належать житловий будинок і службові будівлі, що розташовані по АДРЕСА_1 .

Рішенням що оскаржується, за ОСОБА_2 визнано право власності на 14/25 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , однак житловому будинку «Б», на який визнано право власності за ОСОБА_2 , присвоєно адресу: АДРЕСА_1 , лише на підставі рішення виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області від 15 лютого 2017 року № 79, тобто до цього житловий будинок «Б» знаходився за адресою: АДРЕСА_1 .

Разом з тим, у період з 07 лютого 1973 року до 21 вересня 2005 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, за час якого було побудовано спірний житловий будинок з надвірними будівлями.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Зважаючи на вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що спірний будинок належить до спільного сумісного майна подружжя, тому суд першої інстанції, визнаючи за ОСОБА_2 право власності на 14/25 частин домоволодіння АДРЕСА_1 порушив права апелянта ОСОБА_1 , яка за законом має право претендувати на частку у майні подружжя.

Крім того, у судовому засіданні суду апеляційної інстанції 09 липня 2019 року, правонаступник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 вказала, що не підтримує позовні вимоги свого батька - ОСОБА_2 , вважала рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2004 року незаконним, та таким, що порушує права її матері. Проти задоволення апеляційної скарги не запепечувала.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України ( у редакціії ЦПК України 2004 року дійсної на час розгляду справи) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом статей 33 та 119 ЦПК України( у редакціії ЦПК України 2004 року дійсної на час розгляду справи) на позивача покладений обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, зокрема відповідачів, які залучені до участі у справі позивачем.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. (частина третя статті 11 ЦПК України у редакціії ЦПК 2004 року дійсної на час розгляду справи ).

Відповідач це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі належному відповідачеві.

Зазначене підтверджується позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 30.01.2019 у справі № 2-797/2008.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі №523/9076/16-ц (пункт 41); від 20.06.2018 у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49); від 21.11.2018 у справі №127/93/17-ц (пункт 50); від 12.12.2018 у справі № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54); від 12.12.2018 у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4)).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення щодо суті заявлених до належного відповідача вимог (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, пункт 31.10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц).

Суд першої інстанції, розглянув спір по суті без з`ясування того, хто є належним відповідачем у вирішенні такого спору, та помилково вважав Новомосковську об`єднану державну податкову інспекцію належним відповідачем за заявленими позовними вимогами.

З огляду на те, що позивач пред`явив позов до неналежного відповідача, суд першої інстанції повинен був відмовити в позові саме з цих мотивів.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, колегія дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги та скасування рішення місцевого суду з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2004 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , правонаступниками якого є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до Новомосковської об`єднаної державної податкової інспекції про визнання права власності на нерухоме майно відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П.Красвітна

І.А. Єлізаренко