КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 759/17012/16-ц

провадження № 22-ц/824/8006/2019

11 липня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суду складі:

судді-доповідача Кирилюк Г.М.,

суддів: Рейнарт І.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Дуці В. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, за участю Прокуратури міста Києва, про відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої незаконним діями органів досудового слідства і прокуратури, за апеляційними скаргами Державної казначейської служби України, Прокуратури міста Києва на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 лютого 2019 року в складі судді П`ятничук І.В.,

встановив:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог просив стягнути з відповідача на свою користь 5 633 550 грн на відшкодування моральної шкоди та 112 000 грн на відшкодування майнової шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 25 червня 2010 року та 30 липня 2010 року відносно нього були порушені кримінальні справи за ознаками злочинів, передбачених ч.3 ст.364, ч. 2 ст.307 , ч.2 ст.28, ч.3 ст.364, ч.2 ст.28, ч.1 ст.366, ч.2 ст.28, ч.3 ст.307, ч.2 ст.28, ч.2 ст.368, ч.2 ст.28, ч.2 ст.15, ч.2 ст.368 КК України.

16.09.2010 року його було затримано в порядку ст. 115 КПК України та пред`явлено обвинувачення за вказаними статтями.

17.09.2010 року Голосіївським районним судом м. Києва винесено постанову про обрання йому запобіжного заходу у вигляді взяття під варту і утримання в Київському СІЗО №13 УДДУ ПВП. Строк тримання під вартою в подальшому продовжувався.

02.06.2011 року Деснянським районним судом м. Києва винесено постанову про направлення кримінальної справи прокурору м. Києва для проведення додаткового розслідування , міру запобіжного заходу залишено без змін.

05.01.2012 року слідчим прокуратури м. Києва винесено постанову про притягнення його, як обвинуваченого, та пред`явлено обвинувачення за ч.2 ст.28,ч.3 ст.364, ч. 2 ст.307 , ч.2 ст.28, ч.1 ст.366, ч.2 ст.28, ч.3 ст.307, ч.2 ст.28, ч.2 ст.309, ч.2 ст.28, ч.2 ст.368, ч.2 ст.28, ч.2 ст.15, ч.2 ст.368 КК України.

13.02.2012 року заступником прокурора м. Києва скасовано постанову від 30 липня 2010 року в частині порушення кримінальної справи за ознаками вчинення злочинів у складі організованої групи.

14.02.2012 року йому було пред`явлено обвинувачення за ч.3 ст.364, ч.2 ст.309, ч. 2 ст.307, ч.2 ст.368, ч.2 ст.15, ч.2 ст.368 КК України.

19.03.2014 року Деснянським районним судом м. Києва змінено міру запобіжного заходу з тримання під вартою на підписку про невиїзд.

Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 07 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 04 листопада 2015 року, його визнано невинним в пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 368, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 368, ч. 2 ст. 309 КК України та виправдано за недоведеності його участі у вчиненні злочинів.

Зазначив, що в ізоляторі тимчасового тримання м. Києва та Київському слідчому ізоляторі він знаходився з 16.09.2010 року до 19.03.2014 року, термін перебування під вартою становить 3 роки 6 місяців та 5 діб. На підписці про невиїзд він знаходився 1 рік 50 діб. За час перебування під вартою у нього істотно погіршився стан здоров`я. Також зазначив, що на його утриманні знаходилась донька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка потребувала батьківської опіки та піклування; його матері ОСОБА_3 06.05.2015 року проведено хірургічне лікування; його сестра ОСОБА_4 , особа з інвалідністю ІІІ групи, потребує постійного стороннього догляду; племінниця ОСОБА_5 , 2008 року народження, росте без батька та потребує його опіки та піклування; батько його дружини ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 помер внаслідок захворювання на рак, так і не дочекавшись його з в`язниці.

Посилаючись на вказані обставини справи, характер моральних страждань, інші негативні наслідки внаслідок притягнення його до кримінальної відповідальності, висновок експерта за результатами проведення судово-психологічної експертизи №1554/17-23 від 17.05.2018 вважав, що розмір відшкодування моральної шкоди повинен бути не меншим, ніж 5 633 550 грн.

З огляду на те, що за чотири роки утримання в СІЗО його близькими родичами було витрачено 112 500 грн на продукти харчування, просив відшкодувати заподіяну майнову шкоду у вказаному розмірі.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 27 лютого 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету шляхом списання в безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 1 427 265 грн, та витрати на проведення судово-психологічної експертизи в розмірі 6 547,20 грн. В інші частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування скарги посилається на те, що суд першої інстанції розглянув заяву ОСОБА_1 всупереч вимогам Закону України « Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки відповідний розгляд повинен був здійснювати Деснянський районний суд м. Києва. Позивачем не доведено причинно-наслідкового зв`язку між діями органу державної влади та моральними стражданнями, на які посилається позивач. Крім того, не допускається стягнення моральної шкоди з казначейства, оскільки це змінює встановлений законодавством порядок виплати відповідних коштів.

Розмір відшкодування моральної шкоди вважає необґрунтовано завищеним. Відповідно до п.3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" (набрав чинності з 1 січня 2017 року) мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

В апеляційній скарзі заступник прокурора міста Києва просить скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 лютого 2019 року в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що кримінальна справа відносно ОСОБА_1 в частині обвинувачення за ч. 3 ст.364 КК України закрита у зв`язку з декриміналізацією вказаного злочинного діяння, що є нереабілітуючою обставиною і виключає право позивача претендувати на відшкодування моральної шкоди за незаконне притягнення до кримінальної відповідальності.

Судом першої інстанції невірно визначено початок перебігу строку перебування ОСОБА_1 під слідством та загальний строк перебування його під слідством та судом, який на думку суду складає повних 69 місяців.

Суд погодився, що початок перебігу строку перебування під слідством слід рахувати з моменту перебування ОСОБА_1 в ізоляторі тимчасового тримання м. Києва, а саме з 11.03.2010 р. Водночас, відповідно до рішення Конституційного Суду України від 27.10.1999 року № 9-рп-99 притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину. Таким чином судом не з`ясовано обставини, що мають значення для справи.

Зазначив, що судом стягнуто суму моральної шкоди, яка не відповідає розміру відшкодування, визначеного Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», неправильно застосовано ст. 23 ЦК України щодо розумності та справедливості при визначенні моральної шкоди, не враховано, що сума відшкодування не повинна призводити до збагачення особи, на користь якої відшкодовується моральна шкода.

Судом необґрунтовано прийнято за основу розмір морального відшкодування, не вказано докази, які свідчать про необхідність стягнення визначеної суми, не надано їм належної та повної оцінки.

Також судом не враховано висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 року, відповідно до яких визначення розміру відшкодування шкоди, якої зазнав громадян внаслідок незаконних дій, у разі ухвалення виправдувального вироку здійснює суд, який виносив вирок, що встановлено Законом України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». У даній справі таким судом є Деснянський районний суд м. Києва.

Правом надання відзивів на апеляційні скарги учасники справи не скористались.

В судовому засіданні представник Прокуратури міста Києва - Стретович М. О. апеляційні скарги підтримала та просила їх задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Абрпамчук Д. В. просили відмовити у задоволенні поданих апеляційних скарг, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про день,час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про часткове задоволення апеляційних скарг з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що початок перебігу строку перебування під слідством необхідно рахувати з часу перебування позивача в ізоляторі тимчасового тримання м. Києва - з 11 березня 2010 року. Кінцевою датою строку перебування позивача під слідством та судом є день постановлення апеляційним судом ухвали про залишення виправдувального вироку без змін - 04 листопада 2015 року, що становить повних 69 місяців. З огляду на те, що за час проведення досудового розслідування та судового розгляду кримінальної справи позивач ОСОБА_1 зазнав моральних страждань, які виразились у погіршенні стану здоров`я, душевних хвилюваннях та переживаннях за свою честь, гідність, особисті права громадянина України, враховуючи час перебування під слідством і судом, суд першої інстанції дійшов висновку, що відшкодуванню підлягає моральна шкода в розмірі 1 427 265 грн, яка підлягає стягненню з Державної казначейської служби України.

Колегія суддів не може повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, відносно ОСОБА_1 було порушено кримінальну справу за ч.3 ст.364, ч. 2 ст.307 КК України 25 червня 2010 року.

30 липня 2010 року щодо ОСОБА_1 та інших осіб порушено кримінальну справу за ч.3 ст.28, ч.3 ст.364; ч.3 ст.28; ч.1 ст.366; ч.3 ст.307; ч.3 ст.28, ч.2 ст.368; ч.3 ст.28; ч.2 ст.15, ч.2 ст.368 КК України.

16 вересня 2010 року за підозрою у вчиненні злочинів, передбачених за ч.3 ст.28, ч.3 ст.364; ч.3 ст.28; ч.1 ст.366; ч.3 ст.307; ч.3 ст.28, ч.2 ст.368; ч.3 ст.28; ч.2 ст.15, ч.2 ст.368 КК України, ОСОБА_1 було затримано в порядку ст. 115 КПК України.

17 вересня 2010 року ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених за ч.3 ст.28, ч.3 ст.364; ч.3 ст.28; ч.1 ст.366; ч.3 ст.307; ч.3 ст.28, ч.2 ст.368; ч.3 ст.28; ч.2 ст.15, ч.2 ст.368 КК України (а.с.16 т.3).

17 вересня 2010 року постановою Голосіївського районного суду м. Києва ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

15 листопада 2010 року постановою Голосіївського районного суду м.Києва строк тримання під вартою ОСОБА_1 продовжено до трьох місяців двадцяти п`яти днів.

10 січня 2011 року постановою Апеляційного суду м.Києва строк тримання під вартою ОСОБА_1 продовжено до п`яти місяців двадцяти п`яти днів.

09 березня 2011 року постановою Апеляційного суду м.Києва строк тримання під вартою ОСОБА_1 продовжено до семи місяців двадцяти п`яти днів.

Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 19 березня 2014 року ОСОБА_1 змінено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Київському СІЗО на підписку про невиїзд,звільнивши його з-під варти в залі суду (а.с. 31 т.1).

Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 07 травня 2015 року ОСОБА_1 визнано невинним в пред`явленому обвинуваченні за ст.ст. 307 ч.2, 368 ч.2, 15 ч. 2, 368 ч.2, 309ч.2 КК України, та виправдано за недоведеністю його участі у вчиненні злочинів. Скасовано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд до набрання вироком законної сили.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 04 листопада 2015 року вирок Деснянського районного суду м. Києва від 07 травня 2015 року залишено без змін.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з доводами представника Прокуратури міста Києва, що термін перебування ОСОБА_1 під слідством і судом необхідно рахувати з 17 вересня 2010 року - моменту пред`явлення обвинувачення у вчиненні злочинів, до 04 листопада 2015 року - набрання вироком законної сили, що становить 61 місяць 18 днів.

Доводи позивача в тій частині, що його було незаконно затримано ще 10 березня 2010 року та поміщено до ІТУ м. Києва на два дні, належними та допустимими доказами підтверджено не було.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закон України від 01 грудня 1994 року "Про порядок відшкодування шкоди,завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду".

Частинами першою та другою статті 12 Закону України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР передбачено, що розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції.

Пунктами 11, 12 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41, у разі винесення виправдувального вироку, для визначення розміру шкоди, передбаченої в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, громадянин протягом шести місяців після направлення йому повідомлення може звернутися до суду, який розглянув справу по першій інстанції.

Питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством (частини перша, друга статті тринадцятої Закону від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР).

Отже, вирішення вимог про відшкодування майнової та моральної шкоди вирішується судом в однаковому порядку в ухвалі, що приймається згідно із частиною першою статті дванадцятої Закону від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР.

Відповідний висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 24 квітня 2017 року (справа №6-2885цс16).

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційних скарг в тій частині, що Святошинський районний суд м. Києва не є судом, який визначено Законом України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР для вирішення питання відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди, завданої незаконними діями органу досудового розслідування і прокуратури.

Разом з тим, учасники справи, які подали апеляційні скарги, при розгляді справи судом першої інстанції не заявляли про непідсудність справи даному суду.

Поважних причин, з яких вони не могли заявити суду першої інстанції про непідсудність даної справи, судом встановлено не було.

Відповідно до ч.2 ст.378 ЦПК України справа не підлягає направленню на новий розгляд у зв`язку з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності), якщо учасник справи, який подав апеляційну скаргу без поважних причин не заявив про непідсудність справи.

Внаслідок ухвалення судом виправдувального вироку позивач має право на відшкодування моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме статті 1176 ЦК України, Закону № 266/94-ВР.

Обов`язок роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди у разі ухвалення виправдувального вироку покладається на суд, який повинен здійснити це шляхом направлення громадянинові повідомлення одночасно з копією виправдувального вироку, який набрав законної сили. При цьому в повідомленні має бути зазначено, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав.

Відсутність такого роз`яснення (повідомлення) не позбавляє особу права на відшкодування, встановленого законом, та не є підставою для відмови позивачу у захисті його порушеного права.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Згідно частин 2 та 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Відповідно до Закону України "Про державний бюджет України на 2019 рік" від 23 листопада 2018 року, установлено з 1 січня 2019 року мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 4 173 грн.

З урахуванням викладеного, розмір відшкодування слід розраховувати, виходячи з установленого законодавством розміру мінімальної заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством.

Враховуючи обставини справи, мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди за кожен місяць перебування під слідством чи судом становитиме 254 553 грн (4 173 грн х61 місяць) .

Відповідно до частини третьої статті 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Колегія суддів погоджується з розміром відшкодування моральної шкоди, визначеної судом першої інстанції в розмірі 1 427 265 грн, який відповідає вимогам розумності та справедливості.

При цьому суд бере до уваги ті обставини, що наказом від 19 квітня 2010 року ОСОБА_1 з 21 квітня 2010 року було звільнено у запас за порушення дисципліни (а.с. 13 т.1); останній перебував під вартою 3 роки 6 місяців 5 днів; перебуваючи під вартою страждав на гіпертонічну хворобу І-ІІ ступеня; в 2010 році лікувався з приводу рожевого лишаю Жильбера; в 2011 році мав загострення хронічного пієлонефриту; в 2013 році лікувався з приводу стрептодермії; в 2014 році прийняв курс лікування в зв`язку з загостренням псоріазу; позивач має доньку ОСОБА_2 , 2005 року народження, яка протягом тривалого часу залишалась без батьківського піклування (а.с.129 т.1).

Помилкове визначення судом першої інстанції строку перебування під слідством і судом не вплинуло на законність судового рішення в частині визначення розміру відшкодування заподіяної моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги заступника прокурора міста Києва в тій частині, що кримінальна справа відносно ОСОБА_1 в частині обвинувачення за ч.3 ст.364 КК України закрита у зв`язку з декриміналізацією вказаного злочинного діяння відповідно до Закону №746-VІІ від 21.02.2014 не виключає право вказаної особи претендувати на відшкодування моральної шкоди за незаконне притягнення до кримінальної відповідальності по іншим статтям Кримінального кодексу України.

Посилання в апеляційній скарзі Державної казначейської служби України, що при визначені розміру моральної шкоди, як розрахункова величина мінімальна заробітна плата повинна застосовуватися у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, колегія суддів вважає безпідставним, так як станом на день розгляду справи у Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідні зміни внесені не були, а пункт 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 6 грудня 2016 року стосується виплат, які здійснюються при трудових правовідносинах і не може застосовуватися до правовідносин сторін, які виникли у даній справі, за аналогією.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо помилковості судового рішення в частині стягнення заподіяної моральної шкоди з Державної казначейської служби України.

Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України, яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року в справі 910/23967/16).

На вказані обставини суд першої інстанцій уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди безпосередньо з Державної казначейської служби України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає відповідній зміні в частині стягнення коштів не з Державної казначейської служби України, а з Державного бюджету України.

Колегія суддів також не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення з Державної казначейської служби України витрат на проведення судово-психологічної експертизи в розмірі 6 547 грн 20 коп.

Як вбачається зі змісту судового рішення, суд першої інстанції не взяв за основу як доказ висновок судового експерта Демяненка В.В. №1554/17 -23 від 17 травня 2018 року.

За таких обставин правові підстави для відшкодування витрат на проведення вказаної експертизи були відсутні.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог учасники справи не оскаржують, а тому воно не є предметом апеляційного перегляду.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційні скарги Державної казначейської служби України, прокуратури міста Києва задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 лютого 2019 року змінити, вказавши, що кошти на відшкодування моральної шкоди підлягають стягненню на користь ОСОБА_1 з Державного бюджету України.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 лютого 2019 року в частині стягнення витрат на проведення судово-психологічної експертизи в розмірі 6 547 грн 20 коп. скасувати.

У стягненні з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 витрат на проведення судово-психологічної експертизи в розмірі 6 547 грн 20 коп. відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 липня 2019 року.

Суддя-доповідач: Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк