провадження № 4-с/752/203/19
УХВАЛА

08.07.2019 року Голосіївський районний суд м. Києва

в складі головуючого судді Чередніченко Н.П.

з участю секретаря судового засдіання Шевчук М.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві справу за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: державний виконавець Деснянського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Васильченко Михайло Михайлович, ОСОБА_2 , на дії державного виконавця та скасування постанови, -

ВСТАНОВИВ:

В червні 2019 року скаржника ОСОБА_1 через свого представника адвоката Омельченка І.В. звернулась до суду зі скаргою, в якій просила визнати неправомірними дії державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Васильченка М.М. при винесенні постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 17.05.2019 року та скасувати постанову державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Васильченка М.М. про повернення виконавчого документа стягувачу від 17.05.2019 року.

В обґрунтування скарги зазначено, що постановою державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Васильченка М.М. від 17.05.2019 року скаржнику був повернутий виконавчий документ про стягнення моральної шкоди з ОСОБА_2 . Підставою для повернення виконавчого листа державний виконавець вказав про відсутність у виконавчому документі ідентифікаційного коду боржника. Однак, скаржник вважає дії державного виконавця незаконними, оскільки державним виконавцем не було здійснено весь обсяг дій, передбачених діючим законодавством, для виконання судового рішення, що потягло за собою порушення прав скаржника, за захистом яких він звернувя до суду із даною скаргою.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 10.06.2019 року, у справі відкрито провадження.

Представник скаржника в судовому засіданні підтримали скаргу та просили її вимоги задовольнити, посилаючись на безпідставність повернення виконавчого документу.

Державний виконавець в судовому засіданні вимоги скарги визнав частково, та вказав, що стягувач не зверталась із відповідною завою про витребування ідентифікаційного коду боржника, а тому у нього були відсутні можливості здійснити ці дії самостійно. Крім того, державний виконавець не заперечував проти скасування постанови.

Заінтересована особа ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився. Про розгляд справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. З будь-якими клопотаннями до суду не звертався, в зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути скаргу без його участі.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню за наступних підстав.

Судом встановлено, що 18.12.2018 року Голосіївським районним судом м. Києва у справі № 1-32/12 було видано було видано виконавчий лист про солідарне стягнення із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 300000,00 грн.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про виконавче провадження» (далі - Закон) визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Відповідно до ст. 1 зазначеного Закону, виконавче провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно із ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до статті 18 Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Судом встановлено, що державним виконавцем Васильченком М.М. було повернуто зазначений виконавчий документ стягувачу, оскільки, вжитими державним виконавцем заходами стягнути кошти не виявилось можливим, так як у виконавчому документі відсутній ідентифікаційний код боржника, про що було винесено постанову від 17.05.2019 року.

Підставою для повернення виконавчого листа державним виконавцем було відсутність ідентифікаційного коду боржника, на підставі п. 5 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження".

У відповідності до ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», у виконавчому документі зазначаються: назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, імя, по батькові та посада посадової особи, яка його видала; дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків); резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень; дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню); строк пред`явлення рішення до виконання. Виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його предявлення, якщо виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно достатті 26 цього Закону.

Пунктом 6 ч. 4 ст. 4 Закону встановлено, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно достатті 26 цього Закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 32 Конституції України, а також ч. 1ст. 302 ЦК України, не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом.

Офіційне тлумачення вказаного положення Конституції України міститься в Рішенні Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року №2-рп/2012, відповідно до п. 1 якого збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя, таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Разом з тим, згідно з частинами першою та другоюстатті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до, п. 3 ч. 3 ст. 18 Закону, з метою захисту інтересів стягувача виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну.

Зазначене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 471/283/17-ц.

Відтак, суд вважає, що у разі не зазначення ідентифікаційного коду боржника у рішенні суду, виконавчому документі, згідно з п. 3 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець може самостійно звернутися до відповідного державного органу із запитом про витребування необхідної інформації, а тому, на думку суду, відсутність у виконавчому документі ідентифікаційного коду боржника, - не є в даному випадку підставою для повернення виконавчого документа.

Крім того, частинами 1, 2 ст. 451 ЦПК України встановлено, що за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобовязує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

З огляду на встановлені судом обставини суд вважає, що постанова державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачу з підстав не зазначення у виконавчому документі ідентифікаційного коду боржника, є неправомірною, а тому доводи скарги в цій частині знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході розгляду справи, а тому в цій частині скарга підлягає задоволенню, а постанова державного виконавця - скасуванню.

Разом з тим, вимоги скарги в частині визнання дій державного виконавця неправомірними щодо повернення виконавчого документу, на думку суду, не підлягають задоволенню, оскільки, стороною скаржника не надано суду доказів належного звернення до державного виконавця, зокрема, в частині здійснення ним дій щодо витребування даних про боржника, та те, що державний виконавець необґрунтовано відмовив скаржниці в цьому.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 18, 19, 26 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст. 450, 451 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

скаргу ОСОБА_1 , заінтересовані особи: державний виконавець Деснянського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Васильченко Михайло Михайлович, ОСОБА_2 , на дії державного виконавця та скасування постанови, - задовольнити частково.

Скасувати постанову державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Васильченка Михайла Михайловича від 17.05.2019 року про повернення виконавчого документу стягувачу, винесену в рамках виконавчого провадження № 58217270.

В іншій частині скарги відмовити.

Апеляційна скарга може бути подана протягом 15 днів з дня проголошення ухвали до Київського апеляційного суду через Голосіївський районний суд м. Києва.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 15 днів з дня отримання копії цієї ухвали.

Суддя Н.П. Чередніченко