ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3716/19 Справа № 190/1017/18 Суддя у 1-й інстанції - Митошоп В. М. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2019 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном та стягнення моральної шкоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2018 року,-

В С Т А Н О В И В:

16 липня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном та стягнення моральної шкоди. В обгрунтування позовних вимог посилався на те, що 26.11.2011 року на підставі довіреності № 1635 він довірив ОСОБА_2 управляти належним йому на підставі свідоцтва про реєстрацію автомобілем ВАЗ 21063, 1988 року випуску. Довіреність була видана строком на три роки, тобто до 26.11.2014 року. Так як строк дії довіреності закінчився, він неодноразово пропонував відповідачу повернути йому автомобіль, однак останній у добровільному порядку автомобіль не повернув, та продовжує ним користуватися, чим перешкоджає йому здійснювати право володіння, користування та розпорядження своїм майном. У зв`язку з чим погіршився стан його здоров`я, він за вказаний період двічі переніс ішемічний інсульт, неодноразово знаходився на стаціонарному лікуванні в лікувальних закладах. Тому з урахуванням уточнених позовних вимог, просив усунути перешкоди у здійсненні його права володіння, користування та розпорядження своїм майном шляхом зобов`язання відповідача повернути йому автомобіль ВАЗ 21063 та стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 70 000 грн (а.с.1-4,62).

Рішенням П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном та стягнення моральної шкоди задоволені частково, а саме зобов`язано ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 автомобіль ВАЗ 21063,1988 року випуску, білого кольору, тип ТЗ легковий (седан), реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В іншій частині позовних вимог відмовлено (а.с.86-89).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не повно встановлення обставин, які мають значення для справи та не відповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2018 суду в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове про відмову в задоволенні позовних вимог про витребування майна (а.с.93-95).

Враховуючи, що апелянтом фактично оскаржується рішення суду в частині задоволенні позовних вимог про витребування майна, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення в частині, яка оскаржується. В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, а відповідно й апеляційним судом не перевіряється.

04.03.2019 до Дніпровського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому ОСОБА_1 вважаючи апеляційну скаргу необґрунтованою та посилаючись на те, що судом 1-ї інстанції вірно застосовані норми матеріального права, просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно п.1 ч.1ст. 374 ЦПК України,суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч.1ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в частині, яка оскаржується в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду в оскарженій частині залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що згідно копії листа від 17.03.2018 року за облікованими даними ТСЦ №1248 РСЦ МВС в Дніпропетровській області станом на 17.03.2018 року автомобіль ВАЗ 21063, 1988 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 зареєстрований з 16.09.2004 року за ОСОБА_1 (а.с.9)

Згідно копії скороченого витягу з Єдиного реєстру довіреностей (перевірка дійсності довіреностей) довіреність на право розпорядження ТЗ № 1635 від 26.11.2011 року дійсна до 26.11.2014 року (а.с.8) Згідно копії нотаріально посвідченоїдовіреності 26.11.2011р. ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_2 керувати та розпоряджатися (продати, здати в оренду, позичку, тощо) належний йому автомобіль ВАЗ 21063, 1988 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , строком до 26.11.2014р (а.с.73).

Згідно копії листа вих. № 47.3/10-2205 від 01.03.2018 року ОСОБА_1 звертався до П`ятихатського ВП Жовтоводського ВП ГУНП України в Дніпропетровській області із заявою по факту неповернення йому ОСОБА_2 автомобілю марки ВАЗ 2106 д/н НОМЕР_1 (а.с.10)

05.06.2018 року ОСОБА_1 надіслав ОСОБА_2 вимогу про повернення в термін 14.06.2018 року автомобіля ВАЗ 21063, 1988 року випуску, яку ОСОБА_2 отримав особисто 09.06.2018 року, що підтверджується копіює рекомендованого повідомлення про вручення(а.с.11-12)

Згідно копій виписок із медичних карт ОСОБА_1 , останній з 31.10.2017р. по 13.11.2017р., з 18.12.2017р. по 28.12.2017р., з 29.03.2018р. по 21.04.2018р. знаходився на стаціонарному лікуванні з діагнозом ІХС, атеросклеротичний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба 3 ст., ризик 4, стенокардія напруження,ІІ Ф.К. СН-Іст., наслідки перенесеного ГПМК за ішемічним типом (січень 2017р., повторно жовтень 2017р.) вважає себе хворим з листопада 1990р. після командировки на ЧАЕС (а.с.13-15).

Судом також встановлено, що строк дії довіреності закінчився 26.11.2014 року, однак ОСОБА_2 не повернув транспортний засіб позивачу.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд 1-ї інстанції виходив з того, що строк дії довіреності на керування та розпорядження автомобілем закінчився 26.11.2014 року, а тому автомобіль підлягає поверненню власнику ОСОБА_1 .

З такими висновками суду погоджується й колегія суддів апеляційного суду, оскільки вони є обґрунтованими, відповідають встановленим обставинам по справі та зроблені з дотриманням норм процесуального права з застосуванням відповідних норм матеріального права.

Так, за частиною третьою статті 244 ЦК України довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що 26.11.2011 р. ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_2 керувати та розпоряджатися належним йому автомобілем, строком до 26.11.2014 року (а.с.73).

З огляду на зазначене, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб, зокрема і продовження користування транспортним засобом поза межами строку дії довіреності особою, яка цю довіреність отримала, а тому посилання в апеляційні скарзі, на те що ОСОБА_1 сам передав ОСОБА_2 автомобіль та отримав за нього грошові кошти не можуть бути прийняті до уваги.

Відповідно до ст. 398 ЦК України право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.399 ЦК України право володіння припиняється у разі витребування майна від володільця власником майна або іншою особою.

Відповідно до ст.400 ЦК України недобросовісний володілець зобов`язаний негайно повернути майно, особі яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.

Аналізуючи вищезазначені норми матеріального права можна зробити висновок, що ОСОБА_1 є власником автотранспортного засобу, строк дії довіреності на керування та розпорядження ТЗ у ОСОБА_2 закінчився 26.11.2014 року, добровільно після закінчення строку довіреності відповідач автомобіль не повернув, зокрема продовжує ним користуватись, ОСОБА_1 в свою чергу є титульним власником автомобілю, а тому посилання суду 1-ї інстанції на правові позиції ВСУ від 05.10.2016 у справі № 916/2129/15 та постанову ВСУ від 29.03.2018 у справі 904/10673/16 в тому контексті, що право особи на власність підлягає захисту протягом усього часу наявності у особи титулу власника, є обґрунтованим, і тому до позовних вимог про витребування майна строк позовної давності не застосовуються. З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги, щодо незастосування судом 1-ї інстанції строку позовної давності також не заслуговують на увагу.

Доводи апеляційної скарги з приводу порушення судом 1-ї інстанції норм процесуального права, а саме прийняття судом заяви про зміну предмету позову (а.с.62) не дають підстав для висновку, що рішення в оскарженій частині є незаконним чи не обґрунтованим, а тому колегія не вбачає підстав для зміни чи скасування заочного рішення в частині, яка оскаржується.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2018 року в оскарженій частині залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: