Постанова

Іменем України

26 червня 2019 року

м. Київ

справа № 739/1644/16-ц

провадження № 61-12134 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - Новгород-Сіверська міська рада Чернігівської області,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє його законний представник ОСОБА_1 ,

третя особа - Служба у справах дітей Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області на рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 20 лютого 2017 року у складі судді Наполова М. І. та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 11 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Бобрової І. О., Вінгаль В, М.,

Шитченко Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року Новгород-Сіверська міська рада Чернігівської області (далі Новгород-Сіверська міська рада) звернулася до суду з позовом доОСОБА_1 , ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє його законний представник ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області (далі Служба у справах дітей Новгород-Сіверської міської ради), про виселення із службового приміщення та зняття з реєстрації.

На обгрунтування позовних вимог зазначала, що рішенням виконавчого комітету Новгород-Сіверської міської ради від 20 березня 2003 року № 35 квартиру АДРЕСА_1 в АДРЕСА_2 переведено в розряд службової та надано заступнику прокурора Новгород-Сіверського району Чернігівської області Кривичу І. В. 11 червня 2012 року ОСОБА_3 був звільнений з органів прокуратури Чернігівської області за власним бажанням.

Рішенням Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від

17 вересня 2012 року у справі №2/2513/129/12 розірвано шлюб між

ОСОБА_3 та ОСОБА_1

20 червня 2013 року ОСОБА_3 знято з реєстрації за вказаним місцем проживання, у зв`язку з вибуттям до нового місця проживання (з 11 жовтня

2012 року він працював на різних посадах в органах прокуратури Харківської області, з 15 грудня 2015 року працює прокурором Лозівської місцевої прокуратури Харківської області).

На час звернення до суду в квартирі АДРЕСА_1 проживають ОСОБА_1 (якій на праві приватної власності належить інше житло, а саме: 1/2 частина житлового будинку, загальною площею 136 кв.м, розташованого по АДРЕСА_2 , а також житловий будинок з надвірними будівлями, загальною площею 70,8 кв.м, розташований по АДРЕСА_3 ) та її син ОСОБА_2 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Посилаючись на те, що ОСОБА_3 звільнений з органів прокуратури Чернігівської області та знятий з реєстрації за вказаним місцем проживання, а тому відповідачі безпідставно проживають у службовій квартирі, яка була надана ОСОБА_3 , як працівнику прокуратури, позивач просив виселитиОСОБА_1 та ОСОБА_2 із службової квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення; зобов`язати відділ державної реєстрації Новгород-Сіверської міської ради зняти їх з реєстрації за вказаною адресою.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Ухвалою Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від

24 жовтня 2016 року задоволено клопотання відповідача ОСОБА_1 про закриття провадження у справі.

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 21 листопада 2016 року апеляційну скаргу Новгород-Сіверської міської ради задоволено, ухвалу Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 24 жовтня

2016 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Рішенням Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від

20 лютого 2017 року у задоволенні позову Новгород-Сіверської міської ради відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач звернувся до суду з позовом 07 жовтня 2016 року, тобто з пропуском позовної давності, оскільки позивач міг довідатися про порушення свого права в день настання подій, на наявність яких він посилається, як на підтвердження факту порушення свого права (звільнення ОСОБА_3 , розірвання шлюбу, зняття його з реєстрації). Будь-яких перешкод у виявленні порушення свого права, за умови належного контролю за правомірністю використання службового житла з боку власника такого житла, не існувало. Крім того, про існування (принаймні - з березня

2013 року) зазначених фактів позивачеві було відомо, про що свідчать вказівки та посилання позивача на їх існування під час попередніх неодноразових судових спорів між сторонами. Наявність таких судових справ свідчить про неспроможність тверджень представника позивача про те, що про порушення свого права та інтересу він дізнався лише у 2016 році. Поважних причин пропуску позовної давності судом не встановлено.

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 11 квітня 2017 року апеляційну скаргу Новгород-Сіверської міської ради відхилено, рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 20 лютого

2017 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини, що мають значення для справи і застосував норми матеріального права та дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову з підстав пропуску позовної давності. З огляду на відсутність в ЖК Української РСР окремих положень щодо позовної давності та ураховуючи положення статті 62 цього Кодексу, апеляційний суд застосував при розгляді даного спору, що випливає з договору найму жилого приміщення, норми цивільного законодавства, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 27 січня 2016 року у справі № 6-2913цс15. Вказав, що позовну давність слід відраховувати з 21 вересня 2013 року, з наступного дня після зняття ОСОБА_3 з реєстрації за адресою: АДРЕСА_4 у зв`язку з його вибуттям до нового місця проживання, оскільки саме цією подією позивач обгрунтовує свої вимоги про виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Узагальнені доводи та вимоги касаційної скарги

У травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скаргаНовгород-Сіверської міської ради, у якій вона, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 20 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 11 квітня 2017 року, ухвалити у справі нове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга мотивована посиланням на те, що судами попередніх інстанцій безпідставно відмовлено у задоволенні позову з підстав пропуску позовної давності, внаслідок чого не були застосовані норми права, які підлягали застосування при вирішенні спору по суті (статті 106, 109, 116, 123, 124 ЖК Української РСР). Відповідно до частини другої статті 123 ЖК Української РСР до користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених статтями 73 - 76, 79 - 83, 85,90, частиною шостою статті 101, статтями 103 - 106 цього Кодексу. Статтею 106 ЖК Української РСР передбачено, що у разі втрати наймачем права на жиле приміщення таке право переходить до члена сім`ї наймача. Ураховуючи наведене, після виселення наймача службового житлового приміщення

ОСОБА_3 відповідачі не набули самостійного права користування цим житловим приміщенням, а тому вони можуть бути виселені у будь-який час, як особи, що користуються службовим приміщенням без правових підстав, що свідчить про помилковість застосування судами до вказаних правовідносин позовної давності. Крім того, апеляційний суд помилково послався на правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 27 січня

2016 року у справі № 6-2913цс15, оскільки у справі, що переглядається відповідачами є особи, які не є наймачами службового приміщення, тоді як у справі № 6-2913цс15 відповідачем є наймач службового приміщення.

Застосовуючи позовну давність суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що позовна давність має обраховуватись не з дати виселення наймача зі службового приміщення, а з дати, коли наймодавець довідався або мав довідатися про виселення наймача. Фактично Новгород-Сіверська міська рада дізналась про виселення ОСОБА_3 з службового приміщення лише 27 липня 2016 року, а тому відлік позовної давності необхідно починати саме з цієї дати. В матеріалах справи відсутні докази того, що позивач міг довідатися про виселення ОСОБА_3 з службового приміщення саме 20 вересня 2013 року.

Узагальнені доводи та вимоги відзиву на касаційну скаргу

У червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшов відзив на касаційну скаргу від

ОСОБА_1 , у якому вона зазначала, що суди попередніх інстанцій повно та всебічно з`ясували обставини справи та ухвалили законні і обгрунтовані судові рішення. Вказувала на те, що сам по собі факт розірвання шлюбу між нею та ОСОБА_3 не є підставою для виселення її та їх малолітнього сина з службового приміщення. Крім того, ОСОБА_3 хоча і знятий із реєстрації у спірній квартирі, однак продовжує у ній проживати, а виданий йому ордер є дійсним. До того ж, як зазначала Служба у справах дітей Новгород-Сіверської міської ради, малолітня дитина - ОСОБА_2 взагалі не підлягає виселенню зі спірної квартири.

Згідно статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня

2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

05 березня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши наведені у касаційній скарзі та відзиві доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судами встановлено, що рішенням виконавчого комітету Новгород-Сіверської міської ради «Про надання службового житла» від 20 березня 2003 року № 35 квартиру АДРЕСА_1 , що належить міській раді, переведено до числа службових і передано для обслуговування Новгород-Сіверському Товариству з обмеженою відповідальністю «ЖЕК». Відповідно до Закону України «Про прокуратуру» та клопотання Новгород-Сіверської прокуратури зазначене житлове приміщення надано в користування заступнику прокурора Новгород-Сіверського району Кривичу І. В. (склад сім`ї - 2 особи).

У травні 2010 року Новгород-Сіверська міська рада звернулася з позовом до суду про виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_1 разом з усіма особами, які з ними проживають, з квартири АДРЕСА_5 , посилаючись на те, що ОСОБА_3 переведений на роботу в прокуратуру Менського району. Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від

07 жовтня 2010 року рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 26 липня 2010 року скасовано, ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

11 червня 2012 року ОСОБА_3 був звільнений з органів прокуратури Чернігівської області за власним бажанням.

З 11 жовтня 2012 року ОСОБА_3 працював на посадах прокурора Куп`янської міжрайонної прокуратури Харківської області, прокурора прокуратури Балаклійського району Харківської області, з 15 грудня 2015 року працює на посаді прокурора Лозівської місцевої прокуратури Харківської області.

Рішенням Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від

17 вересня 2012 року розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1

У березні 2013 року Новгород-Сіверська міська рада вдруге звернулася з позовом про виселення ОСОБА_3 і ОСОБА_1 зі службового приміщення та зобов`язання вчинити дії. Ухвалою Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 29 березня 2013 року провадження у справі закрито на підставі статті 205 ЦПК України.

20 вересня 2013 року ОСОБА_3 знято з реєстрації за адресою: АДРЕСА_4 у зв`язку з вибуттям до нового місця проживання. Відповідно до довідки про склад сім`ї від 28 липня 2016 року за вказаною адресою зареєстрована ОСОБА_1 та її син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Стаття 47 Конституції України гарантує право кожного на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 118 ЖК Української РСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Згідно із частиною другою статті 121 ЖК Української РСР службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації.

За змістом частини другої статті 61 ЖК Української РСР, на підставі ордеру на жиле приміщення між наймодавцем та житлового-експлуатаційною організацією (а в раз її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер, у письмовій формі укладається договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду.

Особливість права користування службовим житлом на підставі ордеру полягає у тому, що воно надається у зв`язку з характером трудових відносин особи з володільцем такого, а тому особа, яка користується службовим житлом усвідомлює, що після припинення її правовідносин з роботодавцем вона зобов`язана звільнити надане ним житлове приміщення. Право членів сім`ї наймача на користування службовим жилим приміщенням є похідним від наявності зазначеного права у наймача.

Відповідно до статті 124 ЖК Української РСР робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Статтею 125 ЖК Української РСР визначено осіб, яких не може бути виселено з службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщенняу випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові ( частина четверта статті 267 ЦК України).

За змістом зазначених норм обов`язковою умовою застосування позовної давності є наявність порушеного права або інтересу, а відтак за відсутності встановленого судом порушеного права заявника позовна давність не застосовується.

В порушення зазначених норм матеріального права, суд першої інстанції належно не перевірив доводів позивача про порушення відповідачами права користування службовим приміщенням, що належить йому на праві власності, не встановив обгрунтованість таких тверджень, а застосував позовну давність, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову за його доведеності.

Позовна давність до вимог за негаторним позовом власника про виселення особи з житлового приміщення, яким вона незаконно користується, не застосовується, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі, а тому цей позов може бути пред`явлений власником майна протягом всього часу, поки триває порушення.

З моменту, коли перестали існувати правові підстави для користування службовим житлом, особа, якій воно було надане, володіє ним незаконно, і власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном шляхом виселення. Такий позов є негаторним.

Навіть якщо власник службового житла не висловив вимогу звільнити це житло, проживання у ньому після припинення трудових правовідносин з роботодавцем не свідчить про законність його використання особою, якій воно було надане на час існування вказаних правовідносин. Власник нерухомого майна не втрачає права володіння ним, навіть тоді, коли таке майно протиправно використовує інша особа.

Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому такий позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання такого порушення.

Зазначеного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від

04 липня 2018 року у справі № 14-181цс18, відступивши від правового висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 січня 2016 року у справі № 6-2913цс15, на який посилався апеляційний суд на обгрунтування підстав застосування позовної давності.

Перевіряючи законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд в силу наданих повноважень мав можливість усунути недоліки неповноти судового розгляду, допущені судом першої інстанції, проте зазначеного не зробив, а тому судове рішення апеляційного суду не може вважатись таким, що відповідає вимогам законності та обгрунтованості, визначеним частиною першою статті 263 ЦПК України.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

В силу наданих процесуальним законом повноважень, суд касаційної інстанції позбавлений права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, надавати оцінку доказам, що не були предметом їх перевірки, чи робити їх переоцінку.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду ураховує тривалість розгляду зазначеної справи в суді, разом з тим, оскільки до повноважень Верховного Суду не належить встановлення фактичних обставин справи, надання оцінки та переоцінки доказів, зазначене унеможливлює ухвалення ним нового судового рішення.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з підстав, передбачених частинами третьою та четвертою статті 411 ЦПК України, з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 11 квітня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко