У Х В А Л А

01 липня 2019 року

м. Київ

справа № 461/8434/18

провадження № 61-11480ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Петрова Є. В. розглянув касаційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Львівській області на рішення Галицького районного суду м. Львова від 19 грудня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 27 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Львівській області про стягнення суми винагороди,

ВСТАНОВИВ:

13 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача.

Позов обґрунтовано тим, що він працює на посаді заступника начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області. У 2016 році, ним, у повному обсязі були вжиті всі передбачені законодавством примусові виконавчі дії у виконавчому провадженні № 50709497 по виконанню рішення Сокальської ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області про стягнення з відокремленого підрозділу «Шахта «Степова» ДП «Львіввугілля» недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 5 104 836,57 грн. Крім того, стягнута сума виконавчого збору 510 483,66 грн. та витрати на проведення виконавчих дій в сумі 117,72 грн. У зв`язку із повним фактичним виконанням виконавчих документів державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених п.9 ч.1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження». Він звернувся до відповідача із заявою про виплату належної йому згідно із законом винагороди державного виконавця, однак така йому не виплачена, відповіді на його звернення з приводу невиплати винагороди відповідачем не надано. З наведених підстав просив суд позовні вимоги задовольнити та стягнути з відповідача на його користь 102 096,73 грн. Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 19 грудня 2018 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 27 травня 2019 року задоволено позовну заяву повністю.

У червні 2019 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга Головного територіального управління юстиції у Львівській області, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення Галицького районного суду м. Львова від 19 грудня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 27 травня 2019 рокускасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Ціна позову у даній справі становить 102 096,73 грн, яка станом на 1 січня 2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921,00 грн*100=192 100,00 грн).

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розташована серед Загальних положень цього Кодексу, яка поширюється й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

При цьому Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи та наявність чіткої й незмінної судової практики, а також значення справи для сторін і суспільства, які дали можливість дійти висновку про малозначність справи.

Зазначені в касаційній скарзі підстави для скасування суд вважає необґрунтованими, оскільки такі фактично зводяться до переоцінки встановлених судами обставин справи. Крім того, належних доводів, які б свідчили про можливість відкриття касаційного провадження в малозначній справі представником Головного територіального управління юстиції у Львівській області не наведено.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню. Верховний Суд таких випадків також не встановив.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки Головне територіальне управління юстиції у Львівській області подало касаційну скаргу на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, частиною шостою, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного територіального управління юстиції у Львівській області на рішення Галицького районного суду м. Львова від 19 грудня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 27 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Львівській області про стягнення суми винагороди,відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя: Є. В. Петров