КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №22ц/824/6788/19 Головуючий у 1 інстанції - Букіна О.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 липня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі:

головуючого - Панченка М.М.

суддів - Слюсар Т.А., Волошиної В.М.

при секретарі - Кемському В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє за дорученням ОСОБА_2 , на рішення Солом`янського районного суду м.Києва від 06 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Жицька Яна Євгенівна, про визнання недійсними договору купівлі-продажу квартири та скасування державної реєстрації,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 і просив ухвалити рішення, яким визнати недійсним та скасувати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 , як продавцем, та ОСОБА_4 , як покупцем, посвідченим за реєстровим номером №1747 від 04.12.2015 року третьою особою приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жицькою Яною Євгенівною.

Також позивач просив суд скасувати запис про державну реєстрацію права власності за покупцем ОСОБА_4 на зазначену квартиру.

Позивач послався на те, що спірна квартира перебуває у його власності на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 26.09.2007 року.

Зазначав, що указана квартира незаконним шляхом, як іпотечне майно, на забезпечення його кредитних зобов`язань перед відповідачем ОСОБА_2 перейшла у власність останнього, який, в подальшому, відчужив цю квартиру відповідачці ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу.

Незаконність дій відповідачів в частині незаконності договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_2 , як продавцем, та ОСОБА_4 , на думку позивача, полягають у тому, що на час укладення цього договору квартира перебувала під арештом на підставі ухвали Солом`янського районного суду м.Києва від 23.11.2015 року, поставленою в ході розгляду справи у іншому провадженні за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Солом`янського районного суду м.Києва від 06 лютого 2019 року позов задоволено частково /т.1 а.с.241-245/.

Задовольняючи позов в частині визнання недійсним в силу ст.ст.203,215 ЦК України спірного договору, суд виходив з того, що забезпечення позову - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволення вимог позивача.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , яка діє за дорученням ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом вимог матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Солом`янського районного суду м.Києва від 06 лютого 2019 року і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі /т.2 а.с.1-3/.

Скаржниця послалась на те, що на час укладення договору купівлі-продажу квартири відповідач ОСОБА_2 не знав про наявність позову ОСОБА_3 до нього про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Крім того, на момент укладення спірного договору арешт спірної квартири на підставі ухвали Солом`янського районного суду м.Києва від 23.11.2015 року ще не було внесено до Державного реєстру заборон на відчуження нерухомого майна.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити, а рішення залишити без змін з таких підстав.

Як слідує з матеріалів справи і таке встановлено судом, 04.12.2015 року, відповідно до договору, посвідченого за реєстровим номером №1747 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жицькою Яною Євгенівною, між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , укладено договір купівлі-продажу трикімнатної квартири АДРЕСА_1 /т.1 а.с.22-25/.

Вважаючи указаний договір купівлі-продажу недійсним, з тих підстав, що продавець ОСОБА_2 не володів правом власності на спірну квартиру, ОСОБА_3 19.11.2015 року звернувся до Солом`янського районного суду м.Києва з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ним, ОСОБА_3 . Одночасно із звернення до суду з цим позовом, ОСОБА_3 просив суд забезпечити позов, шляхом накладення арешту на спірну квартиру.

23.11.2015 року Солом`янським районним судом м.Києва від 23.11.2015 року постановлено ухвалу про накладення арешту на спірну квартиру на забезпечення позовних вимог ОСОБА_3 про визнання за ним права власності на спірну квартиру/т.1 а.с.15/.

Встановлено, що на час розгляду цієї справи, вище зазначений спір не вирішено.

Крім зазначеного спору, позивач ОСОБА_3 звернувся до Солом`янського районного суду м.Києва також з позовом, який розглядається у цьому провадженні, з вимогами про визнання недійсним спірного договору купівлі-продажу квартири, укладеного 04.12.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 та посвідченого за реєстровим номером №1747 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жицькою Яною Євгенівною.

Колегія суддів, дійшовши висновку про відхилення апеляційної скарги, та залишення без змін рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що згідно з ч.1 ст.215ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст.203 цього Кодексу.

Частиною першою статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність, на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

При цьому, суд правомірно посилається на роз`яснення, викладені у п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» перелік правочинів, які є нікчемними, як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК України і такими, зокрема, є правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права.

Отже, як правомірно вважав суд, оскільки на спірну квартиру ухвалою Солом`янського районного суду м.Києва від 23.11.2015 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 19.01.2016 року /т.1 а.с.111-116/ було накладено арешт в порядку забезпечення позову, на підставі цього, договір відчуження спірної квартири від 04.12.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 та посвідченого за реєстровим номером №1747 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жицькою Яною Євгенівною, є нікчемним, як такий, що, на момент його укладення, не відповідав вимогам чинного законодавства.

Посилання скаржниці на те, що на момент укладення договору купівлі-продажу квартири, укладеного 04.12.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 продавцю квартири ОСОБА_2 не було відомо про накладення арешту на спірну квартиру, а також на те, що на момент укладення цього договору арешт квартири на підставі ухвали Солом`янського районного суду м.Києва від 23.11.2015 року ще не було внесено до Державного реєстру заборон на відчуження нерухомого майна, колегія суддів відхиляє, як такі, що не спростовують висновків суду першої інстанції.

Так, в силу ст.153 ЦПК України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, ухвала про забезпечення позову виконується негайно, а її оскарження не зупиняє її виконання та не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Таким чином, посилання на необізнаність щодо наявності ухвали про забезпечення позову, не перешкоджає суду для ухвалення рішення про визнання спірного договору недійсним, зокрема, враховуючи той факт, що продавець майна є стороною(відповідачем) у справі, в межах розгляду якої судом було накладено арешт.

Крім того, колегія суддів вважає, що відсутність в Державному реєстрі заборон на відчуження нерухомого майна запису про наявність обтяження, за умови наявності законної судової ухвали про накладення арешту на нерухоме майно, не свідчить про незаконність цього судового рішення, яке повинно виконуватись відповідно до вимог закону.

Зокрема, в силу роз`яснень, викладених у постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2552цс16, той факт, що встановлені ухвалою суду обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу було відомо.

При цьому, як вже зазначалося вище, враховуючи, що продавець майна є стороною(відповідачем) із відповідним обсягом процесуальних прав та брав участь у справі, в межах розгляду якої судом було накладено арешт, колегія вважає, що доводи апеляційної скарги відносно необізнаності відповідача про наявні обмеження у розпорядженні майном є безпідставними.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення судом першої інстанції постановлено на повно з`ясованих обставинах з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє за дорученням ОСОБА_2 , відхилити, а рішення Солом`янського районного суду м.Києва від 06 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 11 липня 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді