ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2019 року м.Суми

Справа №591/3857/17

Номер провадження 22-ц/816/3721/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Хвостика С. Г.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

третя особа із самостійними вимогами ОСОБА_2 ,

відповідач виконавчий комітет Сумської міської ради,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 15 квітня 2019 року, ухвалене у складі судді Клименко А.Я. в приміщенні Зарічного районного суду м. Суми, повний текст рішення виготовлено 25 квітня 2019 року,

В С Т А Н О В И В :

В липні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до виконавчого комітету Сумської міської ради, в якому просить визнати її наймачем квартири АДРЕСА_1 , після померлого батька ОСОБА_3 .

Свої вимоги мотивує тим, що в 1999 році її батько отримав ордер № 368 на вказану квартиру на своє ім`я та ім`я його дружини ОСОБА_2 . Після розірвання шлюбу, ОСОБА_2 залишила спірну квартиру і ОСОБА_3 почав проживати в ній самостійно. Протягом декількох років перед смертю батька, позивач проживала разом з ним, тому на підставі ст.ст. 106, 64 ЖК України вона має право вимагати визнання її наймачем спірної квартири. У зв`язку з цим, ОСОБА_1 звернулася до Сумської міської ради, але отримала відповідь про відсутність законних підстав для визнання її наймачем квартири.

В листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернулася в даній справі до суду з позовом як третя особа, що заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, та просить встановити факт проживання однією сім`єю між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в період з 2009 року по 2015 рік, визнати за нею право на постійне користування спірною квартирою, зобов`язати виконком Сумської міської ради надати дозвіл на укладення з ОСОБА_2 договору найму вказаного жилого приміщення, усунути перешкоди в користуванні спірною квартирою шляхом виселення ОСОБА_1 з цієї квартири без надання іншого житла.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до рішення виконкому Сумської міської ради від 19.08.1999 року № 368 двокімнатна спірна квартира житловою площею 27,66 кв. м надавалася їм з чоловіком на двох, з урахуванням і її права на отримання житлової площі. На підставі виданого ордеру вона разом з ОСОБА_3 вселились у квартиру. Однак вона своєчасно не зареєструвалась в цій квартирі, оскільки в силу юридичної необізнаності не знала, що зареєструватися треба тільки упродовж тридцятиденного строку. В судовому порядку питання про втрату нею права користування спірною квартирою чи виселення з квартири не вирішувалося. З часу вселення з 1999 року у вказаній квартирі вона постійно проживала разом зі своїм чоловіком.

Після офіційного розірвання шлюбу в добровільному порядку квартиру ОСОБА_2 не покидала. Через сварки та неприязні стосунки з ОСОБА_3 їй доводилося на не тривалий час покидати житло. Проте згодом вони примирилися та фактично проживали однією сім`єю, вели спільне господарство. Сімейні відносини у них з ОСОБА_3 фактично продовжувались до 2015 року. З 2016 року вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . Однак потрапити до квартири, яка за рішенням виконкому Сумської міської ради виділялася і для неї, вона не має можливості, оскільки ОСОБА_1 без її відому та згоди замінила замки на вхідних дверях та не впускає її до квартири, чим чинить їй перешкоди у користуванні житлом.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 15 квітня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено за необґрунтованістю.

Позовна заява третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_2 задоволена в повному обсязі.

Встановлено факт проживання однією сім`єю між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в період з січня 2009 року по серпень 2015 року.

Визнано за ОСОБА_2 право на постійне користування житловим приміщенням квартирою за адресою: АДРЕСА_2 .

Зобов`язано виконком Сумської міської ради надати дозвіл (прийняти рішення) про укладення з ОСОБА_2 договору найму вказаного жилого приміщення.

Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні спірною квартирою шляхом виселення ОСОБА_1 з цієї квартири без надання іншого житла.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне встановлення судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов та відмовити в повному обсязі в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

У своїх доводах вказує на те, що вона є членом сім`ї померлого ОСОБА_3 рідною донькою, тому на підставі ст.ст. 106, 64 ЖК України їй належить право вимагати визнання її наймачем жилого приміщення, де проживав померлий. Крім того суд невірно встановив факт проживання однією сім`єю ОСОБА_2 з її батьком ОСОБА_3 з 2009 по 2015 роки, оскільки це суперечить показам допитаних свідків. Всі інші позовні вимоги є похідними та аналогічними у справі 591/7445/15-ц, в якій ОСОБА_2 вже зверталася з вимогою про визнання її наймачем спірної квартири.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що право на користування спірною квартирою в неї виникло на підставі включення її до ордеру, ОСОБА_1 не надала доказів постійного проживання разом з батьком у спірній квартирі, та взагалі вона зареєстрована у м. Ужгороді. Просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

ОСОБА_1 повідомлена належним чином про дату, час та місце розгляду справи, але своїм правом участі в судовому засіданні не скористалась. Від неї надійшло повторне клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що її представник адвокат Неговєлов А.В. знаходиться на лікування. Вказане клопотання не підлягає задоволенню, оскільки аналогічне клопотання ОСОБА_1 вже задовольнялось колегією суддів. Крім того доказів перебування адвоката на лікуванні нею не надано. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_2 та її представника адвоката Кузченко Т.В., які заперечують проти апеляційної скарги, представника виконавчого комітету Сумської міської ради Чувакової О.О., яка вважає що позови ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не підлягають задоволенню, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що нею не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження обставин, зазначених в обґрунтування її вимог. Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що письмовими доказами та поясненнями свідків встановлено, що ОСОБА_2 була включена до ордеру на заселення до спірного житлового приміщення, проживала там разом з чоловіком ОСОБА_3 та продовжила там проживати з ним після розірвання шлюбу з січня 2009 року по серпень 2015 року однією сім`єю. Відсутність ордеру на квартиру у ОСОБА_1 свідчить про її вселення до спірної квартири без правових підстав.

Проте погодитись з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 в повному обсязі колегія суддів не може, оскільки суд дійшов його за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими та з порушенням норм процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є рідною дочкою ОСОБА_3 (т. 1 а. с. 9).

З 05 червня 1999 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням суду від 06 січня 2009 року. На підставі вказаного рішення, 05 лютого 2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Сумського міського управління юстиції видано свідоцтво про розірвання шлюбу (т. 1 а. с. 5, 7).

На підставі рішення виконкому Сумської міської ради народних депутатів № 368 від 17 серпня 1999 року ОСОБА_3 , у складі сім`ї з двох осіб (він та його дружина ОСОБА_2 ), які проживали у гуртожитку по АДРЕСА_3 , виданий ордер на окрему, упорядковану, двокімнатну житловою площею 27,66 кв. м. квартиру АДРЕСА_4 на даний час Сергія Табали) (т. 1 а. с. 57-58).

ОСОБА_2 разом з ОСОБА_3 вселились до вказаної квартири як члени однієї сім`ї, але не зареєстрували в ній місце свого проживання. Місце реєстрації їх залишилось в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_3 (т. 1 а. с. 55).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер (т. 1 а. с. 8).

Після його смерті ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до виконавчого комітету Сумської міської ради в якому просила визнати її наймачем квартири АДРЕСА_5 на даний час ОСОБА_4 Табали) в м АДРЕСА_6 Суми як члена сім`ї померлого наймача. Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 14 квітня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено та визнано її наймачем вказаної квартири (т. 1 а. с. 64).

На підставі рішення Зарічного районного суду м. Суми від 14 квітня 2016 року 19 липня 2016 року виконавчим комітетом Сумської міської ради прийнято рішення № 391, яким ОСОБА_2 визнано наймачем спірної квартири.

З довідки ТОВ «Керуюча компанія «Сумитехнобудсервіс» та копії паспорта ОСОБА_2 вбачається, що остання зареєстрована у спірній квартирі з 25 серпня 2016 року (т. 1 а. с. 36-37). У період з 17 листопада 1994 року по 24 серпня 2016 року ОСОБА_2 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_7 (т. 1 а. с. 55).

На рішення Зарічного районного суду м. Суми від 14 квітня 2016 року донька померлого ОСОБА_3 ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, яка рішенням Апеляційного суду Сумської області від 14 червня 2017 року задоволена. Вказане рішення суду першої інстанції скасовано та у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до виконавчого комітету Сумської міської ради про визнання наймачем квартири відмовлено (т. 1 а. с. 69-72).

За інформацією управління обліку, розподілу та приватизації житла рішення виконавчого комітету Сумської міської ради про визнання ОСОБА_2 наймачем спірної квартири було скасовано.

Відповідно до частин першої та другої статті 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК Української РСР).

Згідно із пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», судам роз`яснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 01 листопада 1996 р. № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Отже, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК УРСР). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12 і підстав для відступлення від цієї правової позиції Верховний Суд у своїх постановах від 04 квітня 2018 року у справі № 761/27882/15-ц, від 05 грудня 2018 року у справі № 755/12446/17-ц, від 22 травня 2019 року у справі № 641/7049/17 не вбачає.

Відповідно до ст. 106 ЖК України у разі смерті наймача повнолітній член його сім`ї вправі вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача.

В обгрунтування своїх позовних вимог про визнання її наймачем спірної квартири після померлого батька ОСОБА_1 не надала суду належних і достовірних доказів, які б підтверджували, що вона вселилась у спірну квартиру як член сім`ї наймача та постійно проживала з батьком однією сім`єю в цьому жилому приміщенні за декілька років до його смерті.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_1 на праві власності належить двокімнатна квартира площею 40,8 кв. м, розташована у АДРЕСА_8 , яку вона придбала на підставі договору купівлі-продажу від 21.06.2010 року (т. 1 а. с. 59-60). Крім того згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 була зареєстрована як фізична особа-підприємець з 13.03.2008 року по 19.12.2016 року за місцем проживання: АДРЕСА_9 (т. 1 а. с. 61-63).

Допитані судом першої інстанції свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які є мешканцями будинку АДРЕСА_10 на даний час ОСОБА_4 Табали) надали показання про те, що ОСОБА_1 в спірній квартирі постійно не проживала, а приїздила з м. Ужгород до батька в гості.

Доводи апеляційної скарги про те, що у членів сім`ї наймача (дружини, чоловіка, дітей, батьків) після його смерті виникає право визнання їх наймачем житлового приміщення, тобто тільки на підставі одного цього факту, є помилковими, оскільки відповідно до положень ст. 64 ЖК України зазначені члени сім`ї наймача набувають право користування жилим приміщенням у випадку постійного проживання разом з наймачем у цьому жилому приміщенні однією сім`єю.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про визнання її наймачем спірної квартири після померлого батька.

В той же час не ґрунтуються на матеріалах справи висновки суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про встановлення факту проживання її однією сім`єю з ОСОБА_3 в період з січня 2009 року по серпень 2015 року.

Як вже зазначалося ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 05.06.1999 року по 06.01.2009 року.

На підтвердження факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 в період після розірвання шлюбу і до його смерті, ОСОБА_2 надала нотаріально засвідчені письмові пояснення громадян ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які вказували про постійне проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 однією сім`єю у період з 2009 року по 2015 рік.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

З аналізу статей 77-80 ЦПК України вбачається, що докази повинні бути належними, допустимими та достовірними, а в своїй сукупності достатніми для змоги дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд першої інстанції безпідставно визнав вказані письмові показання свідків належними та допустимими доказами, оскільки вони надані з порушенням порядку їх одержання, зокрема виклику та допиту, що чітко регламентується статтями 69, 90-93, 230, 231 ЦПК України. До того ж, відповідно до ст. 78 Закону України «Про нотаріат», нотаріус засвідчує справжність підпису на документах. Нотаріус, засвідчуючи справжність підпису, не посвідчує факти, викладені у документі, а лише підтверджує, що підпис зроблено певною особою.

Таким чином, використання в якості доказу письмових показань свідків, посвідчених нотаріусом, суперечить принципам допустимості та належності доказів.

Враховуючи відсутність належних і допустимих доказів на підтвердження факту проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_3 однією сім`єю після розірвання шлюбу і до його смерті, ці вимоги задоволенню не підлягають в зв`язку з їх необґрунтованістю.

В той же час, встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки після розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не є необхідним для вирішення питання про визнання за останньою права на користування спірним житлом.

Відповідно до правових позицій Верховного Суду України, висловлених з питань застосування судами житлового законодавства, на які обґрунтовано послався суд першої інстанції, у члена сім`ї наймача, включеного до ордера на заселення жилого приміщення, право користування останнім виникає у зв`язку із включенням до ордера, а не у зв`язку із вселенням у це приміщення.

Оскільки ОСОБА_2 була включена до ордеру на спірну квартиру як член сім`ї ОСОБА_3 , вона набула права на користування цим житлом нарівні з ним. Розірвання шлюбу з ОСОБА_3 право користування ОСОБА_2 спірною квартирою не припинило. ОСОБА_2 ніколи не втрачала інтересу до спірної квартири, оскільки була зареєстрована в гуртожитку та рівноцінного спірній квартирі житла не має. В судовому порядку питання про втрату нею права користування спірним жилим приміщенням не вирішувалось.

На час смерті ОСОБА_3 , на якого було відкрито особовий рахунок для оплати комунальних послуг за квартиру, що свідчить про фактичне визнання його наймачем спірної квартири, ОСОБА_2 не була зареєстрована у цьому жилому приміщенні, у зв`язку з чим їй було відмовлено виконавчим комітетом Сумської міської ради у визнанні її наймачем квартири. Зареєструватися в квартирі на підставі ордеру, до якого вона була включена, ОСОБА_2 не може, так як таке право у неї існувало на протязі 30 днів з дати видачі ордеру. Таким чином право ОСОБА_2 на реєстрацію в спірному жилому приміщенні та укладення договору найму цим приміщенням у зв`язку зі смертю попереднього наймача ОСОБА_3 порушене та підлягає захисту, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2 про визнання за нею права постійного користування квартирою АДРЕСА_1 та зобов`язання виконавчого комітету Сумської міської ради прийняти рішення про укладення з нею договору найму спірної квартири.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про тотожність позовних вимог ОСОБА_2 у справі, яка переглядається та справі № 591/7445/15-ц за її позовом до виконавчого комітету Сумської міської ради про визнання наймачем спірної квартири, з огляду на наступне.

Верховний Суд у постанові від 22 травня 2019 року справа № 640/7778/18 вказав, що позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

З матеріалів справи вбачається, що позовні вимоги у справі, що переглядається, різняться від позовних вимог у справі № 591/7445/15-ц за складом учасників справи та матеріально-правовими вимогами, отже позовні вимоги в них не є тотожними.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування цим майном.

Встановивши, що ОСОБА_2 має право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_2 , а ОСОБА_1 чинить їй перешкоди у здійсненні її права користування спірним жилим приміщенням, оскільки зайняла його без відповідних правових підстав та не пускає до нього ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що остання має право вимагати усунення таких перешкод у здійсненні нею її права користування шляхом виселення ОСОБА_1 з вказаної квартири.

Отже, на підставі п. 2, п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в період з січня 2009 року по серпень 2015 року з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог. В іншій частині рішення суду є обґрунтованим, ухваленим з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять підстав для його скасування, а тому в частині оскарження рішення суду про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 та задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання за нею права користування спірною квартирою, зобов`язання прийняти рішення про укладення договору найму та виселення, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1 п. 2, 4; 381-382 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 15 квітня 2019 року скасувати в частині задоволення позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в період з січня 2009 року по серпень 2015 року та відмовити ОСОБА_2 у задоволенні цих позовних вимог.

В іншій частині рішення Зарічного районного суду м. Суми від 15 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 липня 2019 року.

Головуючий: Т.А. Левченко

Судді: О.І. Собина

С.Г. Хвостик