Справа № 2/1406/410/12 Головуючий суду першої інстанції Орленко Л.О.
Провадження № 22ц/812/1219/19 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 липня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Прокопчук Л.М., Самчишина Н.В.,

із секретарем судового засідання - Гавор В.Б.,

за участю представника державної виконавчої служби - Буланчі О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Веселинівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області на ухвалу Веселинівського районного суду Миколаївської області від 24 квітня 2019 року, постановлену під головуванням судді Орленко Л.О. в залі судового засідання в смт Веселинове, о 18.35 год. за скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 , на дії державного виконавця Веселинівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області,

В С Т А Н О В И В:

13 лютого 2019 року ОСОБА_1 , від імені якої діяв представник ОСОБА_2 , звернулася до суду зі скаргою на дії державного виконавця Веселинівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Килевник Сніжани Валеріївни (далі - Відділ ДВС).

Заявник вказувала, що постановою державного виконавця відділу ДВС Килевник С.В. 22 січня 2019 року закінчено виконавче провадження № 35691093, яке було розпочато на підставі виконавчого листа Веселинівського районного суду Миколаївської області, виданого 13 грудня 2012 року щодо стягнення з боржника аліментів на доньку ОСОБА_3 , 2003 року народження. Підставою для закриття виконавчого провадження, на думку державного виконавця, було рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 23 жовтня 2018 року про зменшення розміру аліментів, що підлягали стягненню з ОСОБА_4 за попереднім рішенням, внаслідок якого суд відізвав зазначений виконавчий лист.

Проте, на думку заявника, вказана постанова винесена з порушенням вимог ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки державним виконавцем не враховано, що при примусового виконанні судового рішення у боржника наявна заборгованість по аліментах.

Посилаючись на зазначені обставини та порушення вимог ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» заявник просив визнати дії державного виконавця Відділу ДВС Килевник С.В. щодо винесення постанови від 22 січня 2019 року про закінчення виконавчого провадження № 35691093 неправомірними та визнати цю постанову незаконною та скасувати.

Ухвалою Веселинівського районного суду Миколаївської області від 24 квітня 2019 року скаргу задоволено. Визнано протиправними дії державного виконавця Веселинівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Килевник Сніжани Валерїівни у виконавчого провадженні № 35691093 щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження від 22 січня 2019 року на підставі п. 10 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження». Визнано неправомірною та скасовано постанову державного виконавця Веселинівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Килевник Сніжани Валеріївни про закінчення виконавчого провадження № 35691093 від 22 січня 2019 року на підставі п. 10 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження».

Не погоджуючись з ухвалою, Відділ ДВС подав апеляційну скаргу, в якій просив суд її скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні скарги.

Свої доводи скаржник мотивував тим, що державний виконавець діяв на виконання рішення суду від 23 жовтня 2018 року, яким зменшено розмір аліментів, що стягувалися з боржника та відізвано виконавчий лист, що було видано для виконання за попереднім рішенням суду від 29 листопада 2012 року.

Крім того, щодо арешту майна боржника, державний виконавець в межах своїх повноважень виконував обов`язки по примусовому виконанню рішення, одним із заходів такого виконання є накладення арешту на майно боржника та реєстрація обтяжень такого майна. Постанова державного виконавця, що оскаржується, не перешкоджає стягувачу звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості по аліментам, яка утворилася під час виконання судового рішення від 29 листопада 2012 року.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діяв представник ОСОБА_2 , доводи апеляційної скарги не визнала, зауваживши, що судом встановлено, що у боржника існує заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 116 001, 27 грн., саме ці обставини є перешкодою для закінчення виконавчого провадження, оскільки судове рішення не виконано.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника державної виконавчої служби, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" (далі - Конвенція).

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" № 1404-VІІІ (у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Дійсно, ефективне і своєчасне виконання судових рішень неможливе без надання виконавцеві повноважень щодо застосування санкцій до боржників, які умисно не виконують судові рішення й законні вимоги виконавця.

Статтею 447 ЦПК України визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Аналогічну норму містить ч. 1 ст. 74 Закону «Про виконавче провадження».

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи ( ч. 2 ст. 451 ЦПК України).

Як встановлено судом 14 грудня 2012 року постановою державного виконавця Відділу ДВС Килевник С.В. було відкрито виконавче провадження № 35691093 з виконання виконавчого листа № 2/1406/410/2012, виданого Веселинівським районним судом Миколаївської області 13 грудня 2012 року, про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 аліментів на дитину в розмірі Ѕ частки від всіх видів заробітку.

Станом на 21 січня 2019 року у ОСОБА_4 рахується заборгованість по аліментам у розмірі 116 001.27 грн.

23 жовтня 2018 року Веселинівським районним судом Миколаївської області ухвалено рішення, за яким змінено розмір аліментів, що стягувалися з ОСОБА_4 , та ухвалено стягнути з останнього на користь ОСОБА_1 аліменти на дитину у розмірі ј частки з усіх видів доходів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та відізвано виконавчий лист, виданий судом за попереднім рішенням.

22 січня 2019 року постановою державного виконавця Відділу ДВС Килевник С.В. на підставі п. 10 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон) винесена постанова про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого документу № 2/1406/410/2012, виданого Веселинівським районним судом Миколаївської області 13 грудня 2012 року, про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 аліментів на дитину в розмірі Ѕ частки від всіх видів заробітку.

За положеннями ч. 1 ст. 3 Закону виконавчий лист, виданий судом у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, є виконавчим документом, який підлягає примусовому виконанню.

Яке встановлено матеріалами справи на час винесення державним виконавцем постанови, що оскаржується, у боржника існувала заборгованість по сплаті аліментів, а відтак рішення суду не було виконано та як наслідок порушувалися права стягувача та дитини, на утримання якої сплачувалися аліменти.

Відповідно до приписів ст. 39 Закону, а саме п. 7 ч.1, виконавче провадження не може бути закінченим у випадку коли існує заборгованість із стягнення відповідних платежів, що має місце у цій справі.

Однією із підстав закінчення виконавчого провадження є повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ (п. 10 ч. 1 ст. 39 Закону).

Стаття 40 Закону передбачає наслідки закінчення виконавчого провадження.

Державна виконавця служба, заперечуючи проти доводів скарги посилалася на судове рішення від 23 жовтня 2018 року, за яким змінено розмір аліментів, що стягувалися з ОСОБА_4 , та відізвано виконавчий лист, що перебував на виконанні за попереднім рішення суду, обґрунтовуючи, що рішення суду є обов`язковим до виконання.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку дії державного виконавця не відповідали засадам виконавчого провадження щодо обов`язковості виконання рішень, справедливості та об`єктивності з огляду на таке.

По-перше, державний виконавець надав перевагу у виконанні судового рішення від 23 жовтня 2018 року при наявності невиконаного судового рішення від 13 грудня 2012 року.

По - друге, державний виконавець, порушив право заявника, яка діє в інтересах неповнолітньої дитини, на отримання аліментів та не врахував, що норми Закону призначені забезпечувати належне здійснення права особи на справедливий суд, оскільки стадія виконання рішення це завершальна стадія судового розгляду справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що стягувач не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості по аліментам є безпідставними та суперечать завданням та засадам цивільного судочинства, оскільки питання сплати боржником заборгованості по аліментам визначено Законом на стадії виконання судового рішення, яке може бути закінчено тільки за відсутності заборгованості зі стягнення відповідних платежів, зокрема, аліментів.

По-третє, приписи п. 10 ч. 1 ст. 39 Закону передбачають підставою для закінчення виконавчого провадження повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду.

В рішення суду від 23 жовтня 2018 року зазначено відізвати виконавчий лист, що може мати інше значення ніж визначено п. 10 ч. 1 ст. 39 Закону.

В даному випадку з огляду на обов`язки виконавця щодо неупередженого, ефективного, своєчасного і в повному обсязі примусового виконання судового рішення, державний виконавець відповідно до ч. 1 ст. 271 ЦПК України може звернутися до суду за роз`ясненням судового рішення.

З урахування викладеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростовують, а тому не можуть бути підставою для скасування ухвали, постановленої з додержанням вимог норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Веселинівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області залишити без задоволення, а ухвалу Веселинівського районного суду Миколаївської області від 24 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів, обчислюючи цей строк, з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Л.М. Прокопчук

Н.В. Самчишина

Повний текст постанови складено 18 липня 2019 року.