Справа 206/1517/19
Провадження 2/206/644/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(Заочне)

01 липня 2019 року в місті Дніпрі Самарський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючий, суддя Сухоруков А.О.,

за участю секретаря Панюшкіної О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про встановлення факту проживання як члена сім`ї власника, усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення, визнання недійсною довіреності,

за участі представника

позивача, адвоката Клименко Н.Л.,

в с т а н о в и в:

15 березня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в якому з урахуванням про збільшення позовних вимог, просить встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , як члена сім`ї власника, ОСОБА_2 , у житловому будинку АДРЕСА_1 , починаючи з 2006 року. Усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням житловим будинком АДРЕСА_1 , а саме: вселити ОСОБА_1 у АДРЕСА_1 . Визнати недійсними Довіреність ННО 952168, реєстровий номер 703, від імені ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_4 , посвідчену приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Райською Т.М., та Довіреність ННО 952169, реєстровий номер 705, від імені ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_3 , посвідчену приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Райською Т.М. (а.с.3-6, 30-36).

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що у лютому місяці 2018 року, його мати, ОСОБА_2 , 1949р.н., власник житлового будинку АДРЕСА_1 , в якому він, як член сім`ї власника, проживав разом з нею з 2006 року, перенесла оперативне втручання з приводу видалення злоякісної пухлини головного мозку за допомогою трепанації черепа у тому числі для зменшення набряку та здавлення. Дана операція проводилася у спеціалізованій клініці на території США. Після перенесеної операції та повернення додому у квітні 2018 року, у ОСОБА_2 поступово розвились зміни у поведінці, сприйнятті реальності та відношення до оточуючих. Вона почала поводити себе не адекватно, постійно втрачала речі, гроші та документи, з`явився немотивований страх та нав`язливі ідеї. Постійно провокувала або вигадувала конфлікти, без підстав викликала поліцію. Загалом змінилася здатність до цілісного критичного осмислення ситуації, та можливості прогнозування наслідків своїх вчинків. Мати почала обвинувачувати його в тому, що він хоче її вбити, скаржилася сусідам, що він наносить їй тілесні ушкодження та вчиняє сварки. При цьому, в той період, на який вона вказувала, його навіть не було вдома. Він почав уникати зайвого контакту з нею, коли вона знаходилася у роздратованому стані. Мати могла піти з дома рано вранці та повернутися лише пізно увечері, після чого не могла відповісти ні де вона була, ні що робила. У листопаді ОСОБА_2 пройшла обстеження за допомогою комп`ютерної томографії головного мозку. За результатами обстеження їй було рекомендовано звернутися до Онкологічного відділення. На його пропозиції звернутися до лікарів та пройти додаткові обстеження, ОСОБА_2 реагувала категоричною відмовою та образою, зазначаючи, що він хоче її позбавитися. 17 лютого 2019 року вона сказала йому, що їй необхідно стаціонарне лікування та вона лягає у лікарню. Просила не турбувати. Спочатку він зрадів, так як вирішив, що нарешті мати вирішила зайнятися своїм здоров`ям. Але, 28 лютого за місцем його з матір`ю проживання з`явилися троє раніше не знайомих чоловіків, та повідомили, що вони є новими власниками домоволодіння АДРЕСА_1 , на підтвердження чого надали копію Довіреності від ОСОБА_2 на право представлення та розпорядження. Згідно змісту цієї довіреності, мати надала їм абсолютно усі права стосовно отримання грошей, документів та т.інш., в тому числі на свій розсуд продати житловий будинок. На його запитання, де сама ОСОБА_2 , йому відповіли, що йому про це знати немає необхідності. За результатами телефонного звернення його до Четвертої міської лікарні, куди, за словами ОСОБА_2 , вона направилася, було отримано інформацію, що вона на лікуванні не перебуває. Тотожну інформацію щодо відсутності зазначеної особи на лікуванні надали і інші лікарні. Крім того, як стало відомо, в десятих числах лютого місяця 2019 року ОСОБА_2 в черговий раз зверталася до правоохоронних органів з приводу чергової втрати документів та паспорта. Фактично, на теперішній час немає жодної інформації стосовно місця знаходження ОСОБА_2 , інших родичів, крім нього у неї на території України немає, а житловий будинок, який вона уповноважила сторонніх осіб продати, є її єдиним місцем проживання. Таким чином, у нього є всі підстави вважати, що при видачі довіреності незнайомим особам для продажу свого єдиного житла, його мати діяла всупереч своїм інтересам, не усвідомлюючи значення своїх дій. Хворобливий стан його матері, починаючи з квітня до теперішнього часу постійно погіршувався, що він пов`язує зі змінами у головному мозку, пов`язаними з новоутвореннями. Ним було здійснено звернення до Самарського ВП Дніпровського ВП ГУ НП в Дніпропетровській області з приводу вище викладених обставин, проте даних, що вказували б на наявність кримінального правопорушення здобуто не було, та йому було рекомендовано звернутися до суду. Таким чином, дії третіх осіб, щодо виселення його з житлового будинку, в якому він, як член сім`ї власника постійно проживав разом з матір`ю, починаючи з 2006 року, є неправомірними. Право на житло, яке виникло у нього, як у члена сім`ї власника, може бути припинено виключно у встановленому законом порядку а не завдяки самовільному, всупереч встановленому законом порядку, здійсненні гаданого права. Оскільки Конституція України встановлює, що закріплені нею права і свободи людини і громадянина не є вичерпними, невід`ємною ознакою самоуправства є порушення законних прав та інтересів фізичних осіб. Оспорюванні довіреності видані на розпорядження єдиним житлом, отримання грошей та безліч інших дій відносно людини похилого віку, яка потребує стороннього догляду та лікування, у зв`язку із чим дані довіреності фактично є правочинами, укладеними на вкрай невигідних умовах і під впливом зазначених тяжких обставин, що не відповідав внутрішній волі його матері.

Позивач ОСОБА_1 та його представник, адвокат Клименко Н.Л. в судовому засіданні наполягали на задоволенні позову, з підстав викладених у ньому.

Позивач пояснив, що він у будинку матері за її згоди проживав з 2006 року, сплачував комунальні послуги. 28 лютого 2019 року близько 9 години ранку зайшли п`ять невідомих йому чоловіків, почали пред`являти довіреність від матері та сказали, що у нього є три години зібрати речі і покинути будинок. Представився лише ОСОБА_3 . Він поїхав відразу до адвоката за консультацією, а коли приїхав замки були змінені. Він викликав поліцію, їх допитали та поїхали. Він періодично заїжджає до будинку та бачить свої особисті речі, якими користуються сторонні особи. Він викликає поліцію, які лише складають протоколи. До будинку він потрапити не може. Мати нічого не пояснює, де вона невідомо. 30.05.2019 року він звернувся до матері, щоб його впустили в будинок, ОСОБА_3 сказав, що він може взяти свої речі. До будинку він вселився, як син власника, коли матері стало тяжко доглядати будинок і город. Він приїхав її доглядати та займався господарством. До 2017 року комунальні послуги він сплачував разом з матір`ю, а з 2017 року по лютий 2019р. він особисто. Це його єдине місце проживання.

Відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 не використали своє право бути присутніми у судовому засіданні, хоча належним чином повідомлені про час та місце розгляду даної справи згідно з вимогами Цивільного процесуального кодексу України, через оголошення, розміщене на офіційному сайті «Судова влада» і судові повістки, в матеріалах справи міститься конверти які направлялися відповідачам з відміткою «за закінченням строку зберігання». У справі є достатньо доказів для її вирішення, що у сукупності із вказаними вище обставинами дає суду підстави для застосування положень ч. 1 п. 1 ст. 280, ст.ст. 281-282 ЦПК України.

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

18 березня 2019 року ухвалою судді дану позовну заяву залишено без руху (а.с.16).

21 березня 2019 року представником позивача подано заяву про усунення недоліків (а.с.20).

11 квітня 2019 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська по даній цивільній справі було відкрито загальне позовне провадження (а.с.27).

14 травня 2019 року позивачем подано до суду заяву про збільшення позовних вимог (а.с.30-34).

Ухвалою від 05.06.2019 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.47).

У судові засідання призначені 14.05.2019, 05.06.2019, 24.06.2019, 01.07.2019 відповідачі, повідомлені належним чином про дату та час судового засідання, не з`явилися, в зв`язку із чим, за наявності підстав, визначених у ч. 1 ст. 280 ЦПК Країни, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи.

Під час розгляду справи судом заслухано представників сторін, допитано свідків, досліджено письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

01.07.2019 року в судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що 07 лютого 2019 року ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_3 представляти її інтереси та вести її справи з усіх питань, що стосуються розпорядження, підготовки до відчуження та відчуження, а також здавати в оренду належне їй нерухоме майно, а саме житловий будинок АДРЕСА_1 , а також зняти/поставити її з/на реєстраційного обліку, довіреність видана з правом передоручення повноважень третім особом, строком на три роки мі діє терміном до 07.02.2022 року, що підтверджується копіє довіреністі від 07.02.20198 року, посвідченою приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Райська Т.М., зареєстрована в реєстрі за № 705 (а.с.8-9).

ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_1 , батьками якого є ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 виданого повторно 15.03.2019р. (а.с.11).

Відповідно до витяга з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу від 15.03.2019 року ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 23 серпня 1997 року зареєструвала шлюб, прізвище після державної реєстрації шлюбу ОСОБА_7 (а.с.12).

З довідки голови квартального комітету № 32 Самарської районної у місті Дніпрі ради від 02.02.2019р. ОСОБА_1 проживає без реєстрації з 2006 року і по теперішній час разом з матір`ю ОСОБА_2 (зареєстрована) по АДРЕСА_1 (а.с.10).

05 листопада 2018 року ОСОБА_2 пройшла обстеження за допомогою комп`ютерної томографії головного мозку, за результатами обстеження: постопераційна кіста у області полюса правої лобової долі, невелика менингіома на границі правих тім`яної і потиличної долєй, дифузне атрофічні зміни головного мозку їй було рекомендовано звернутися до Онкологічного відділення (а.с.7).

З повідомлення начальника Самарського відділення поліції Дніпровського ВП ГУНП в Дніпропетровській області на заяву ОСОБА_1 від 28.02.2019р. під час проведення перевірки, у зв`язку з не надходженням об`єктивних даних, які вказували на наявність кримінального правопорушення здобуто не було, у зв`язку з чим не вбачається підстав для внесення даної інформації до Єдиного реєстру досудових розслідувань та провадження досудового слідства, так як за вказаним повідомленням вбачаються цивільно-правові відносини (а.с.13).

З відповіді від 25.06.2019р. начальника Самарського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області наданої на запит суду надати відомості, щодо фактичного місця мешкання чи перебування ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з матеріалів кримінального провадження № 0000375 від 05.04.2019 повідомлено, що у матеріалах кримінального провадження відсутні жодні відомості, щодо фактичного місця мешкання чи перебування ОСОБА_2 (а.с.61).

Допитані в судовому засіданні свідки, заявлені позивачем ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 підтвердили той факт, що позивач проживає разом з матір`ю у будинку АДРЕСА_1 з 2006 року. Пояснили, що сестра позивача мешкає у США постійно, він вселився до матері, коли сестра поїхала, щоб їй допомагати. ОСОБА_2 останній час вела себе дивно, іноді губилася. Дивна поведінка ОСОБА_2 стала проявлятися, коли вона повернулася з америки після операції. Позивач її доглядав, купував ліки. ОСОБА_1 виселили з будинку невідомі люди. ОСОБА_2 не бачили з лютого 2019р.

ІV. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Суд зазначає, що статтями 47 Конституції України, 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Конвенцією «Про захист прав людини та основоположних свобод» гарантується кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (п. 1 ст. 8 Конвенції).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Частиною 1 ст. 64 ЖК України передбачено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.

Діючим ЖК України визначено, що члени сім`ї наймача втрачають право на користування житлом у випадках, встановлених законом.

Згідно положень ст.156 ЖК України, за згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

Згідно з частинами 4, 5 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття, роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 08.11.2018р. по справі № 725/2980/16-ц (провадження № 61-27588св18), яка згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

За змістом статей 64, 65 ЖК України наймач і члени сім`ї, що проживають разом, набувають права користування одним жилим приміщенням у будинку державного або громадського житлового фонду. Особа, яка вселилась до наймача як член сім`ї, не набуває права користування займаним ним жилим приміщенням, якщо вона зберігає за собою право користування іншим жилим приміщенням у будинку державного чи громадського житлового фонду або якщо є інші докази того, що вона при цьому не змінювала свого постійного місця проживання.

Виходячи з положень Конституції України про гарантування громадянам свободи пересування і вільного вибору місця проживання, сама по собі наявність чи відсутність прописки не може бути підставою як для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка вселилася до наймача, так і для відмови в цьому.

Суд зазначає, що право на проживання передбачає право користування і збереження за особою певної житлової площі в будинку (квартирі) приватного або громадського житлового фонду. Таке право не є формальним, а є гарантією забезпечення особи житлом. При цьому наявність або відсутність реєстрації жодним чином не впливає на це право.

Так у пункті 9 постанови пленуму ВСУ № 2 від 12.04.1985р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами ЖК України» застережено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови № 9 від 01.11.1996р. «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Однак відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України встановлено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Як встановлено судом, позивач ОСОБА_1 вселився до будинку матері ОСОБА_2 за її згоди, як член сім`ї.

Отже позивач вселився до будинку на законних підставах, проживав у ньому з 2006 року.

Таким чином, дії третіх осіб, щодо виселення позивача з житлового будинку, в якому він, як член сім`ї власника постійно проживав разом з матір`ю, починаючи з 2006 року, є неправомірними, право на житло, яке виникло у позивача, як у члена сім`ї власника, може бути припинено виключно у встановленому законом порядку.

Враховуючи вищевикладене та вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 , як члена сім`ї власника, ОСОБА_2 , у житловому будинку АДРЕСА_1 , починаючи з 2006 року та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, шляхом вселення ОСОБА_1 у АДРЕСА_1 підлягають задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними довіреностей суд виходив з наступного.

Так, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі (ч. 3 ст. 244 ЦК України).

Згідно ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Відповідно до ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Частиною 5 ст. 216 ЦК України встановлено, що вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК ( 435-15 ), якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах (п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

В судовому засіданні позивач стверджує, що оспорюванні довіреності видані на розпорядження єдиним житлом, отримання грошей та безліч інших дій відносно людини похилого віку, яка потребує стороннього догляду та лікування, у зв`язку із чим дані довіреності фактично є правочинами, укладеними на вкрай невигідних умовах і під впливом зазначених тяжких обставин, що не відповідав внутрішній волі відповідача ОСОБА_2 .

Проте, всупереч ст. 81 ЦПК України позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Також не надано доказів, що ОСОБА_2 потребує стороннього догляду та лікування.

Окрім цього позивач взагалі не надав довіреність ННО 952168, реєстровий номер 703, від імені ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_4 , посвідчену приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Райською Т.М., яку також просить визнати недійсною, клопотань про її витребування не заявляв.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Статтями 77 - 80 ЦПК України встановлено критерії доказів, а саме їх належність, допустимість, достовірність та достатність.

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Вирішуючи позов по суті, суд, також, звертає увагу, що відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових втрат суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 3-13, 76-82, 89, 141, 227- 229, 235, 258, 259, 263-265, 268, 315 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) як члена сім`ї власника житла ОСОБА_2 (р ІНФОРМАЦІЯ_3 .о.к.п.п. НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) АДРЕСА_2 будинку за адресою АДРЕСА_1 з 2006 року.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні житловим приміщенням житловим будинком АДРЕСА_1 та вселити ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 житловий будинок АДРЕСА_1 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) із ОСОБА_2 (р ІНФОРМАЦІЯ_3 .о.к.п.п. НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) понесені ним судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 768 грн. 40 коп.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (р. ІНФОРМАЦІЯ_3 .о.к.п.п. НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) із ОСОБА_3 (р ІНФОРМАЦІЯ_3 .о.к.п.п. НОМЕР_4 , АДРЕСА_3 ) понесені ним судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 768 грн. 40 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 10 липня 2019 року.

Суддя А.О. Сухоруков