Єдиний унікальний номер 235/5069/18 Номер провадження 22-ц/804/1257/19
Номер провадження 22-ц/804/1257/19
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі колегії:

судді -доповідача: Новікової Г.В.,

суддів: Азевича В.Б., Біляєвої О.М.,

за участю секретаря: Ротар Я.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмуті апеляційну скаргу заступника прокурора Донецької області на заочне рішення Красноармійського міськрайонного суду від 12 лютого 2019 року (ухваленого під головуванням судді Бородавки К.П.) у справі №235/5069/18 за позовом керівника Красноармійської місцевої прокуратури Донецької області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи - Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області, приватний нотаріус Великоновосілківського районного нотаріального округу Донецької області Кисельова Олена Володимирівна про визнання договору міни земельної ділянки недійсним,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2018 року керівник Красноармійської місцевої прокуратури в інтересах держави звернувся до суду із вказаним позовом, в обгрунтування посилався на те, що за результатами вивчення стану додержання вимог земельного законодавства України щодо розпорядження землями сільськогосподарського призначення на території Покровського району Донецької області шляхом моніторингу 11.07.2018 року інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно встановлено, що 17.03.2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір міни земельної ділянки на земельну ділянку, який зареєстрований приватним нотаріусом Великоновосілківського районного нотаріального округу Кисельовою О.В., яка на момент укладення договору міни була нотаріусом Донецького міського нотаріального округу, в реєстрі правочинів за №594.

Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_1 передала у власність ОСОБА_2 належну їй на праві власності земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 2,3013 га за цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Миролюбівської сільської ради Покровського району Донецької області, а ОСОБА_2 взамін передано у власність ОСОБА_1 належну йому на праві власності земельну ділянку № НОМЕР_2 площею 0,0789 га за цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Рівненської сільської ради Покровського району Донецької області.

В результаті здійснення цієї міни у власність ОСОБА_1 перейшла земельна ділянка № НОМЕР_2 площею 0,0789 га, а ОСОБА_2 отримав у власність земельну ділянку за кадастровим номером № НОМЕР_1 площею 2,3013 га.

Вважає, що вказаний договір міни від 17.03.2014 року укладено в порушення пункту 15 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України, ст.14 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», оскільки аналіз зазначених норм права дає можливість дійти висновку про те, що обміну підлягають тільки земельні ділянки за схемою «пай на пай».

Посилаючись на ч.1 ст.215 та ч.1 ст.203 ЦК України, прокурор зазначив, що оскільки спірний договір міни земельних ділянок від 17.03.2014 року укладено в період дії заборони на відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв) та це суперечить вимогам п.15 «Перехідних положень» Земельного кодексу України, то в силу положень вищевказаних норм він не відповідає вимогам закону і повинен бути визнаний недійсним.

Зважаючи на те, що чинним законодавством визначено орган, уповноважений державою здійснювати функції контролю за використанням та охороною земель, яким на території Донецької області є Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області, однак у вказаного державного органу відсутні повноваження щодо звернення до суду з позовами цієї категорії, прокурор пред`являє цей позов в інтересах держави та набуває статусу позивача.

Просив визнати недійсним договір міни земельної ділянки на земельну ділянку №594 від 17.03.2014 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Великоновосілківського районного нотаріального округу Кисельовою О.В., а також стягнути з відповідачів на користь прокуратури Донецької області кошти, витрачені на сплату судового збору в розмірі 1762 грн.

Заочним рішенням Красноармійського міськрайонного суду від 12 лютого 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі заступник прокурора Донецької області просив скасувати вказане заочне рішення суду та ухвалити нове про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вважає, що відповідно до положень ЗК України, Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних часток (паїв)» обміняними можуть бути земельні ділянки за схемою «пай на пай» та лише у випадку, передбаченому ст.14 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних часток (паїв)».

У даній справі спірні земельні ділянки не є паями (вже виділені в натурі та оформлені державними актами на право власності на земельну ділянку) та не є частинами єдиного масиву (виділені різним власникам і на території різних сільських рад). Тому, на вказані земельні ділянки розповсюджується мораторій щодо їх відчуження, а підстави для його застосування відсутні.

Суд першої інстанції безпідставно відступив від правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду від 23.05.2018 року у справі №570/3834/16-ц та №383/1146/15-ц від 10.05.2018 року.

Посилання суду на ст.ст.715,716 ЦК України є неприйнятними, оскільки такі норми встановлюють лише загальні положення договору міни. Вони не допускають законодавчу можливість обміну саме земельних ділянок сільськогосподарського призначення.

Частиною 6 ст.715 ЦК України встановлено, що законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору міни. Щодо земель сільськогосподарського призначення такі особливості передбачено п.15 Перехідних положень ЗК України, однак суд їх не врахував.

Вважає, що спірний договір є недійсним через недодержання вимог п.6 п.15 Перехідних положень ЗК України в момент його вчинення.

Факт здійснення правочину та укладення договору підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, що є доказами в розумінні ст.ст.76-80 ЦПК України. Сторонами факт здійснення правочину щодо обміну земельними ділянками, а також щодо наявності спірного договору не заперечується. Вважає, що відсутність договору як документу не є підставою для відмови в задоволенні позову.

На думку апелянта, в даному випадку набуття права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення у спосіб, що суперечить закону, порушує порядок обігу майнових порушує інтереси держави в цій сфері. Порушення державних інтересів відбулось внаслідок ігнорування сторонами договору встановленого на законодавчому рівні порядку розпорядження земельними ділянками, виділених в натурі власникам земельних часток (паїв) та заборони відчуження таких земельних ділянок, метою якого є збереження земель сільськогосподарського призначення.

Зважаючи на те, що чинним законодавством визначено орган, уповноважений державою здійснювати функції контролю за використанням та охороною земель, яким на території Донецької області є Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області, однак у вказаного державного органу відсутні повноваження щодо звернення до суду з позовами цієї категорії, прокурор пред`являє цей позов в інтересах держави та набуває статусу позивача.

Вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, а саме проігнорував мораторій на відчуження земельних ділянок, що встановлений п.п.б п.15 Перехідних положень ЗК України та не надав належної оцінки ст.23 Закону України «Про прокуратуру», ст.56 ЦПК України щодо наявності у прокурора підстав для представництва та всупереч ст.ст. 185, 257 ЦПК України зазначив про відсутність підстав для представництва інтересів держави у прокурора самостійно та розглянув позов по суті.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судове засідання сторони не з`явилися, повідомлені належним чином про дату,час і місце розгляду справи , про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення повісток (а.с.188-192).

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату,час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність осіб, які не з`явилися до суду, оскільки вони належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи і від них не надійшло письмове клопотання про відкладення розгляду справи із зазначенням поважності причин.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю (частина перша статті 41 Конституції України).

Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13 Конституції України).

Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Право власності на землю- це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками,воно набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них ( стаття 78 ЗК України).

Земельне законодавство базується на принципі невтручання держави у здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом (пункт «в» частини першої статті 5 ЗК України).

Тобто, власник земельної ділянки має повноваження щодо володіння, користування та розпорядження нею, а держава не повинна втручатися у здійснення громадянами свого права розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до підпункту «а» частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки, зокрема, на підставі їх придбання за договором міни.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина перша статті 316 ЦК України).

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності належала земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_1 , площею 2,3013 га за цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Миролюбівської сільської ради Покровського району Донецької області.

Земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_2 , площею 0,0789 га за цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташована на території Рівненської сільської ради Покровського району Донецької області, належала на праві власності ОСОБА_2 .. Зазначене підтверджується даними інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.

За договором міни від 17.03.2014 року відповідачі обмінялися сформованими земельними ділянкамию.

За встановлених обставин висновок суду першої інстанції про те, що договір міни відповідає приписам статей 203 і 715 ЦК України та не суперечить підпункту «б» пункту 15 розділу X «Перехідні положення» ЗК України у редакції, чинній на час укладення договору міни, є правильним.

В обгрунтування своїх позовних вимог прокурор посилався на те, що договір міни відповідачі уклали з порушенням пункту 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України у редакції, чинній на час укладення договору міни, та статті 14 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцеіості) земельних ділянок власникам земельних часток(паїв)» ( далі- Закон № 899-IV).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що правовідносини, які виникли між відповідачами на підставі договору міни, не суперечать пункту 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України у редакції, чинній на час укладення договору міни, а приписи статті 14 Закону № 899-IV до спірних правовідносин не застосовуються.

Згідно з пунктом 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України у редакції, чинній на час укладення договору міни, до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2017 року, не допускається:

купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами.

Отже, заборона відчуження, встановлена пунктом 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України у редакції, чинній на час укладення договору міни, і яка діяла до 1 січня 2019 року, передбачає винятки, а саме :

- можливість вилучення (викупу) земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної та комунальної власності для суспільних потреб (див. пункт 29.1 цієї постанови).

-можливість передання земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв) у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб .

Громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод (частина перша статті 131 ЗК України). Укладення таких угод здійснюється відповідно до ЦК України з урахуванням вимог ЗК України (частина друга вказаної статті).

За договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості (частини перша-третя статті 715 ЦК України).

Суд першої інтсанції встановив, що ОСОБА_1 обміняла свою більшу за розміром земельну ділянку з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на меншу за розміром земельну ділянку з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, належну на праві власності ОСОБА_2 ..

Частина перша статті 14 Закону № 899-IV встановлює один з випадків, коли можливий обмін земельними ділянками, що використовуються для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, тоді як абзац одинадцятий частини першої статті 5 цього Закону у редакції, чинній на час укладення договору міни, передбачав повноваження сільських, селищних, міських рад і районних державних адміністрацій оформляти матеріали обміну земельними частками (паями), проведеного за бажанням їх власників до моменту видачі державних актів на право власності на земельну ділянку.

Стаття 14 Закону № 899-IV не забороняє можливість обміну земельними ділянками, що використовуються для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, в інших випадках, ніж той, який визначений у частині першій цієї статті, як і не забороняє можливість обміну іншими, ніж призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельними ділянками сільськогосподарського призначення.

Заборона відчуження, визначена у підпункті «б» пункту 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України у редакції, чинній на час укладення договору міни, та виключення з неї можливості обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону стосуються не тільки земельних ділянок, що використовуються для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а й інших земельних ділянок сільськогосподарського призначення.

Наявність у сільських, селищних, міських рад і районних державних адміністрацій передбаченого в абзаці одинадцятому частини першої статті 5 Закону № 899-IV у редакції, чинній на час укладення договору міни, повноваження оформляти матеріали обміну земельними частками (паями), проведеного за бажанням їх власників до моменту видачі державних актів на право власності на земельну ділянку, не виключала можливість обміну згідно з чинним законодавством земельними ділянками, на які вже були видані державні акти на право власності на земельну ділянку власникам земельних часток (паїв).

Такий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у справі № 227/1506/18.

Отже, дійшовши правильного висновку щодо суті спору, суд першої інстанції неправильно вважав, що Закон № 899-IV регулює виключно обмін розподілених і визначених у натурі земельних ділянок, які ще не зареєстровані за власниками земельних часток (паїв) і на правовідносини між відповідачами з приводу укладення договору міни не розповсюджується.

Частина перша статті 14 цього Закону визначає один з випадків можливого обміну земельними ділянками, що використовуються їхніми власниками для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а не регулює обмін земельними частками (паями), права на які підтверджені сертифікатом, і розподіленими та визначеними у натурі земельними ділянками, які ще не зареєстровані за власниками земельних часток (паїв).

Підпункт «б» пункту 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України у редакції, чинній на час укладення договору міни, гарантував можливість обміну не земельної частки (паю) на іншу земельну частку (пай), а земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону.

Частина перша статті 14 Закону № 899-IV не обмежувала випадки, за яких може бути проведений такий обмін, а визначала одну з можливостей обміну земельними ділянками, що використовуються їхніми власниками для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Суд першої інстанції вказав, що відсутнє належне обґрунтування прокурором захисту інтересів держави. Натомість, в апеляційній скарзі є довід щодо неправильності такого висновку.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший субєкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (абзац 1 частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»). Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзац другий частини третьої зазначеної статті).

Відповідно до абзаців першого та другого частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього кодексу (частина четверта статті 56 ЦПК України).

У позовній заяві прокурор обґрунтував наявність у нього статусу позивача відсутністю у Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області повноважень на звернення до суду з позовними заявами про визнання правочинів недійсними, а необхідність захисту інтересів держави у сфері земельних правовідносин пояснив потребами у забезпеченні правомірного обігу майнових прав на обмежені у вільному обігу земельні ділянки сільськогосподарського призначення, захисті та визнанні лише тих прав на ці ділянки, які набуті та підтверджені у передбачений законом спосіб.

З огляду на особливий статус земель сільськогосподарського призначення, наявність заборони їх відчуження та відсутність в органів Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастру) повноважень на звернення до суду з позовними заявами про визнання правочинів недійсними прокурор обґрунтував необхідність представництва інтересів держави. Проте, оскільки апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції стосовно відсутності законних підстав для визнання договору міни недійсним, немає підстав вважати, що інтереси держави були порушені.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має, зокрема, право змінити рішення (пункт 2 частини першої статті 374 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права .

Відповідно до частини четвертої статті 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні, зокрема, його мотивувальної частини.

З огляду на наведені вище підстави апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, ухваливши по суті правильне судове рішення, неправильно застосував норми права. А тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду слід змінити, виклавши у редакції цієї постанови мотивувальну частину заочного рішення Красноармійського міськрайонного суду від 12 лютого 2019 року .

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неправильне застосування норм матеріального права.

При цьому неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Керуючись ст.ст. 367,368, 376, 382,384 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Донецької області задовольнити частково.

Заочне рішення Красноармійського міськрайонного суду від 12 лютого 2019 року змінити у мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови, в іншій частині залишити рішення без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 17 липня 2019 року.

Судді: