ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2019 року

м. Черкаси

справа 703/5817/13-ц провадження № 22-ц/793/1012/19

Апеляційний суд Черкаської області в складі колегії суддів:

головуючого: Василенко Л.І.

суддів: Єльцова В.О., Карпенко О.В.

секретаря: Винник І.М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - Тернівська сільська рада;

особа що подала апеляційну скаргу - представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 ;

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 06 грудня 2013 року (ухвалене в приміщенні Смілянського міськрайонного суду Черкаської області під головуванням судді Зайончковської І.А. 06 грудня 2013 року о 08:25) у справі за позовом ОСОБА_1 до Тернівської сільської ради про визнання права власності на спадкове майно,

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

21 жовтня 2013 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Тернівської сільської ради про визнання права власності на спадкове майно.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Добропілля Донецької області, померла ОСОБА_4 після смерті якої відкрилася спадщина на земельну ділянку площею 2,95 га. Розташовану в адміністративних межах Тернівської сільської ради Смілянського району Черкаської області згідно Державного акту серії НОМЕР_1 від 10 вересня 2004 року.

Зазначила, що з 2005 року по день її смерті проживала з ОСОБА_4 однією сім`єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, разом купували, продукти харчування, здійснювали ремонт у будинку, оплачували житлові послуги. В період тяжкої хвороби ОСОБА_4 вона піклувалася про неї, забезпечувала її лікування.

Посилаючись на ст. 1268 ЦК України якою регламентовано, що спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таки, що прийняв спадщину, якщо протягом шестимісячного строку він не заявив про відмову від неї, просила суд визнати за нею право власності на земельну ділянку площею, 2,95 га розташовану в адміністративних межах Тернівської сільської ради Смілянського району Черкаської області згідно Державного акту серії НОМЕР_1 від 10 вересня 2004 року та будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1 , що за життя належали ОСОБА_4 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 06 грудня 2013 року визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом право власності на будинковолодіння АДРЕСА_1 , що за життя належало ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та складається з житлового будинку «А-1, сараїв «Б, В, Г»; та земельної ділянки площею 2,95 га для ведення товарного сільгоспвиробництва, визначену Державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 10 вересня 2004 року на ім`я ОСОБА_4 .

Рішення мотивовано тим, що відповідно до ст.ст. 1264,1268-1270 ЦК України позивач є спадкоємцем за законом четвертої черги, яка з 2005 року до часу відкриття спадщини проживала зі спадкодавцем однією сім`єю, що також підтверджується довідкою Тернівської сільської ради, а тому спадщину прийняла у зв`язку з чим за нею необхідно визнати право власності на спадкове майно, при відсутності інших спадкоємців будь-яких черг.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 29 червня 2019 року ОСОБА_2 через свого представника - ОСОБА_3 , маючи статус особи, яка не брала участь у справі, але щодо якої, за її твердженням, суд вирішив питання про її права та майнові інтереси, просила суд, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, скасувати оскаржуване рішення та відповідно ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що скаржник ОСОБА_2 є донькою померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим повторно 10 липня 2018 року Смілянським РВ ДРАЦС в Черкаській області.

30 березня 2000 року ОСОБА_4 було складено заповіт, яким вона заповіла доньці ОСОБА_2 земельну ділянку (пай) площею 3,53 га в адмінмежах Тернівської сільської ради. Вважала, що вона прийняла спадщину після смерті матері, в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, оскільки є спадкоємцем першої черги та з квітня 2005 року до дня смерті постійно проживала разом із нею у власній квартирі АДРЕСА_2 . На підтвердження вказаного додала копії акту за № 232 ТОВ «ДЕП № 2» від 17.07.2018, довідки відділу реєстрації Добропільської міської ради за № 17/3737 від 18.07.2018 та довідки Тернівської сільської ради від 26.07.2018 за № 157.

Зазначає, що у липня 2018 року, діючи через представника, звернулася до Смілянської державної нотаріальної контори Черкаської області з метою внесення відповідних відомостей до спадкового реєстру для отримання свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом після смерті матері.

Однак їй було роз`яснено, що наявних у неї документів недостатньої для внесення відомостей до спадкового реєстру, оскільки місце реєстрації проживання спадкодавця ОСОБА_4 та скаржниці ОСОБА_2 різняться.

Вказані обставини стали підставою для звернення до суду.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 28 січня 2019 року позовну заяву ОСОБА_3 , який діяв в інтересах ОСОБА_2 , заінтересована особа Тернівська сільська рада Смілянського району Черкаської області про встановлення факту постійного проживання спадкоємця зі спадкодавцем, задоволено.

Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_2 зі спадкодавцем ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , в АДРЕСА_2 , в період з квітня 2005 року по 06 червня 2011 року.

Отримавши зазначене судове рішення скаржник із інформації наданої Тернівської сільської ради довідалась про орендаря земельної ділянки, що належить спадкодавцю та звернулася до ФГ «Віктор» із заявою про надання інформації щодо розміру орендної плати та підстав до її отримання нею як спадкоємцем.

Листом від 27.05.2019 ФГ «Віктор» повідомило скаржницю про те, що належна її матері земельна ділянка, починаючи із вересня 2014 року належить ОСОБА_1 на підставі рішення Смілянського міськрайонного суду від 06 грудня 2013 року у справі № 703/5817/13-ц, 2/703/1934/13.

Ухвалення оскаржуваного рішення призвело до того, що, ОСОБА_2 , як спадкоємець першої черги після смерті матері - ОСОБА_4 , а також спадкоємець за заповітом після смерті останньої, не може реалізувати своє право на отримання спадкового майна у власність.

Оскаржуваним рішенням суд фактично усунув ОСОБА_2 від права на спадкове майно

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 24 червня 2019 року відкрито апеляційне провадження у даній справі.

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 03 липня 2019 року розгляд апеляційної скарги призначено на 17 липня 2019 року на 08:30 год. з повідомленням учасників справи.

Позиція Апеляційного суду Черкаської області

Пунктом 8 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції, яка діє з 15.12.2017) передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

В зв`язку з цим справа підлягає розгляду Апеляційним судом Черкаської області.

Згідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог ч. ч. 1 і 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України, в редакції чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Аналогічні вимоги містяться в ст. 263 ЦПК України.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає.

Так, предметом даного спору є визнання за позивачем у порядку спадкування за законом, як спадкоємцем четвертої черги після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , права власності на будинковолодіння АДРЕСА_1 , що складається з житлового будинку та господарських будівель, а також права власності на земельну ділянку площею 2,95 га для ведення товарного сільгоспвиробництва.

Судом першої інстанції встановлено, що спірний будинок було придбано померлою ОСОБА_4 та її чоловіком згідно договору купівлі-продажу, приблизно у 1960 роках, на який з того часу були відсутні правовстановлюючі документи, що в сільській місцевості на час вчинення зазначеного правочину не вимагалося. Проте, на час відкриття спадщини, згідно даних погосподарських книг, саме ОСОБА_4 являлась головою двору та власником будинку, що підтверджено довідкою сільської ради. На момент смерті ОСОБА_4 ніякі інші особи не заявляли на будинок своїх претензій, тому таке майно потрібно визнати спадковим.

Згідно свідоцтва про смерть серія НОМЕР_3 ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 5).

На підставі замовлення ОСОБА_1 КП ЧОБТІ було виготовлено технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок по АДРЕСА_1 .

Згідно довідки управління Держемагенства у Смілянському районіні № 653/06-28 від 07 жовтня 2013 року у державному фонді документації із землеустрою знаходиться Державний акт на право власності на земельну ділянку НОМЕР_1 від 10 вересня 2004 року на ім`я ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 2,95 га.

Відповідно до витягів зі звітів про незалежну оцінку нерухомого майна (житловий будинок, господарські споруди на земельній ділянці) за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 2,95 га, що розташована в адмінмежах Тернівської міської ради, їх власником є ОСОБА_4 (а.с. 18).

Таким чином, вищезазначене спірне нерухоме майно, входило до складу спадщини ОСОБА_4 померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до довідки Смілянської державної нотаріальної контори № 2834/01-16 від 06 грудня 2013 року після смерті ОСОБА_4 до нотаріальної контори із заявами про прийняття або відмову від прийняття спадщини ніхто не звертався, спадкова справа не заводилася (а.с. 24).

Згідно листа Тернівської сільської ради Смілянського району, Черкаської області № 312 від 05 грудня 2013 року вбачається, що остання не заперечувала проти визнання за ОСОБА_1 права власності на спадкове майно померлої ОСОБА_4 .

Рішенням районного суду було задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 та визнано за нею право власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_4 .

Оскаржуючи таке рішення суду ОСОБА_2 , яка являється дочкою ОСОБА_4 зазначила, що померла ОСОБА_4 з 2005 року по 2011 рік фактично проживала в неї у м. Добропілля Донецька області і саме вона доглядала за матір`ю до дня смерті.

Тому, ОСОБА_2 вважає, що вона підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України прийняла спадщину, оскільки дана обставина підтверджується також і рішенням Смілянського міськрайонного суду від 28 січня 2019 року, яким встановлено факт постійного проживання ОСОБА_2 разом зі спадкоємцем ОСОБА_4 в період з квітня 2005 року по момент смерті останньої ІНФОРМАЦІЯ_1 . Тому, зазначене рішення має преюдиційне значення відповідно до положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України. Також, до апеляційної скарги додано заповіт ОСОБА_4 від 30 березня 2000 року згідно якого все своє майно на момент смерті передає ОСОБА_2 (а.с. 45).

Звертаючись до суду із апеляційною скаргою ОСОБА_2 зазначила, що при розгляді справи та ухваленні рішення в 2013 році, суд першої інстанції не в повному обсязі з`ясував всі обставини справи та не дослідив ту обставину, що крім ОСОБА_1 - спадкоємця четвертої черги є ще дочка померлої - ОСОБА_2 , яка являється спадкоємцем першої черги.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України).

Частиною 1 ст. 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

При цьому, у відповідності до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживає постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст. 1270 ЦК України).

Відповідно до ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Частиною 3 ст. 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.

Апеляційним судом враховується те, що при розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати коло спадкоємців, які прийняли спадщину.

Обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про право спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця.

Отже, для встановлення кола спадкоємців необхідно перевірити матеріали спадкової справи та встановити, хто звертався із заявою про прийняття спадщини тощо.

У випадках, коли щодо отримання доказів у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, є складнощі, суд за їх клопотанням зобов`язаний витребувати такі докази.

Проте при вирішенні даного спору, за визначеного позивачем кола осіб, суд першої інстанції не встановив всіх обставин, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частини четвертої ст. 60 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої інстанції) доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Нормами цивільно-процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Проте суд першої інстанції під час вирішення спору не встановив обставин, що мають значення для справи на підставі належних та допустимих доказів, не надав належної правової оцінки усім доказам у сукупності, з яких виходив при вирішенні спору та залишив поза увагою, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У виконання приведених вимог закону під час розгляду апеляційної скарги було встановлено наступне.

Так, у ОСОБА_4 на час відкриття спадщини були спадкоємець першої черги - ОСОБА_2 , яка являється дочкою померлої та спадкоємець четвертої черги - ОСОБА_1 .

У відповідності до свідоцтва про смерть ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Добропілля Донецької області, а позивач проживала в с. Тернівка , Смілянського району Черкаської області.

До апеляційної скарги додано заповіт ОСОБА_4 від 30 березня 2000 року, яким вона на випадок своєї смерті зробила наступне заповітне розпорядження, а саме заповіла право на земельну частку (пай) ОСОБА_2 (а.с. 45).

Крім того, рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 28 січня 2019 року встановлено, що на момент смерті ОСОБА_4 , з нею постійно проживала ОСОБА_2 , тобто фактично було встановлено та юридично закріплену ту обставину, що саме вона, як особа, що постійно проживала на момент смерті із спадкоємцем прийняла спадщину у відповідності до положень законодавства, що діяли на той час.

Враховуючи вищевикладене апеляційний суд прийшов до висновку, що ОСОБА_2 є спадкоємцем першої черги щодо майна матері ОСОБА_4 , проте судом вона не була залучена до участі в справі чим порушені її права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржене судове рішення не відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 підлягає до задоволення, рішення суду - скасуванню, як постановлене при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 за визначеного у позові кола осіб.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 06 грудня 2013 року - скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Тернівської сільської ради про визнання права власності на спадкове майно - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Постанову складено 19 липня 2019 року.

Головуючий Л.І. Василенко

Судді: В.О. Єльцов

О.В. Карпенко