Постанова

Іменем України

11 липня 2019 року

м. Київ

справа № 461/4609/16-ц

провадження № 61-25315св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи»,

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович, про захист прав споживача банківських послуг та визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на рішення Галицького районного суду міста Львова від 21 грудня 2016 року у складі судді Волоско І. Р. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 30 травня 2017 року у складі колегії суддів: Мікуш Ю. Р., Павлишина О. Ф., Приколоти Т. І.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який уточнив у процесі розгляду справи, до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи»), третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу (далі - приватний нотаріус КМНО) Чуловський В. А., про захист прав споживача банківських послуг та визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 посилався на те, що 23 червня 2008 року між ним та Акціонерним банком «Автозазбанк», правонаступником якого є ТОВ «Кредитні ініціативи», було укладено кредитний договір № ID 106, за умовами якого йому було надано кредит в сумі 150 000 доларів США під 14,35 % річних на строк до 23 червня 2018 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 24 червня 2008 року між ним та банком було укладено Іпотечний договір № 4012, згідно з яким він передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 .

11 серпня 2015 року приватним нотаріусом КМНО Чуловським В. А. було вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 9699, який став підставою для відкриття виконавчого провадження та накладення арешту на належне йому на праві власності майно.

За вказаним виконавчим написом вирішено звернути стягнення на іпотечне майно, а за рахунок отриманих від реалізації коштів - задовольнити вимоги стягувача у розмірі заборгованості, яка виникла внаслідок невиконання/неналежного виконання боржником умов кредитного договору за період з 06 червня 2014 року до 21 червня 2015 року, а саме: заборгованість за кредитом в розмірі 2 999 732,22 грн; заборгованість за відсотками за користування кредитом - 1 321 665,93 грн, та суми плати, що здійснена стягувачем за виконавчий напис - 3 150 грн, що разом становить суму загальної заборгованості станом на 11 серпня 2015 року в розмірі 4 324 548,15 грн.

Вважає, що виконавчий напис вчинено з порушенням вимог законодавства України, яке діяло на час його вчинення, оскільки він не отримував жодної інформації щодо відступлення права вимоги за Іпотечним договором. Приватним нотаріусом КМНО Чуловським В. А. вчинено виконавчий напис без наявності письмової вимоги про усунення порушень, якої позивач не отримував, сума боргу, на яку вчинено напис не є безспірною, внаслідок вчинення виконавчого напису було допущено подвійне стягнення за Іпотечним договором та подвійне стягнення суми боргу, оскільки зазначена у виконавчому написі сума була стягнута з позивача за рішенням Галицького районного суду міста Львова від 26 червня 2013 року у справі № 461/3725/13-ц, яким в рахунок погашення кредитної заборгованості звернуто стягнення на предмет іпотеки. На порушення вимог статті 88 Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис вчинено щодо заборгованості, строк якої перевищує три роки.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив визнати виконавчий напис приватного нотаріуса КМНО Чуловського В. А. від 11 серпня 2015 року, зареєстрований в реєстрі за номером 9699, таким, що не підлягає виконанню.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Галицького районного суду міста Львова від 21 грудня 2016 року позов задоволено. Визнано виконавчий напис приватного нотаріуса КМНО Чуловського В. А. від 11 серпня 2015 року, зареєстрований в реєстрі за номером 9699, таким, що не підлягає виконанню. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що перед вчиненням виконавчого напису відповідач не повідомив належним чином позивача про перехід до нього права вимоги за кредитним та Іпотечним договорами. За виконавчим написом звернуто стягнення на предмет іпотеки на погашення заборгованості, яка визначена за період, що перевищує три роки, що не відповідає вимогам статті 88 Закону України «Про нотаріат» та пункту 284 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 30 травня 2017 року апеляційну скаргу ТОВ «Кредитні ініціативи» відхилено, а рішення Галицького районного суду міста Львова від 21 грудня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У серпні 2017 року ТОВ «Кредитні ініціативи» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Галицького районного суду міста Львова від 21 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 30 травня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про відмову в його задоволенні.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що наявність чи відсутність повідомлення про відступлення права вимоги не звільняє позивача від виконання своїх зобов`язань за кредитним договором як перед первісним кредитором так і перед відповідачем. Позивач не надав на спростування розміру заборгованості жодного доказу, який поставив би під сумнів проведений відповідачем розрахунок, в якому зазначено початок періоду за який повинно бути здійснено погашення кредиту, дата погашення за графіком, дата в яку повинно бути здійснено зарахування коштів щомісяця, з яких вбачається, що боржником не здійснювалося погашення заборгованості та не проводилася поточна оплата за кредитом. 09 липня 2015 року на адресу позивача було направлено вимогу про усунення порушень із зазначенням суми заборгованості за кредитним договором, реквізити для здійснення оплати заборгованості та повідомлено про можливе позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Проте позивач не надіслав жодних зауважень чи заперечень щодо нарахованих сум заборгованості, які слугували для вчинення виконавчого напису, тобто він був належним чином повідомлений про існування заборгованості. Наявність рішення Галицького районного суду міста Львова та виконавчого напису не свідчать про подвійне стягнення.

Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

23 червня 2008 року між ОСОБА_1 та Акціонерним банком «Автозазбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Банк Кіпру» (далі - ПАТ «Банк Кіпру»), було укладено кредитний договір № ID 106, за умовами якого йому було надано кредит в сумі 150 000 доларів США під 14,35 % річних на строк до 23 червня 2018 року.

Для забезпечення виконання зобов`язань позичальника за Кредитним договором 24 червня 2008 року між ОСОБА_1 та банком було укладено Іпотечний договір № 4012, за яким ОСОБА_1 передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 , яка належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Мішаковою С. Ф. 21 липня 2001 року.

06 червня 2014 року між ПАТ «Банк Кіпру» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено Договір факторингу та Договір про передачу прав за іпотечними договорами, згідно з якими відповідачу було уступлено права вимоги за Кредитним договором від 23 червня 2008 року та Іпотечним договором від 24 червня 2008 року, стороною яких є позивач.

11 серпня 2015 року приватним нотаріусом КМНО Чуловським В. А. було вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 9699, згідно з яким запропоновано за рахунок коштів, отриманих від реалізації предмета іпотеки задовольнити вимоги ТОВ «Кредитні ініціативи» у розмірі заборгованості, яка виникла внаслідок невиконання/неналежного виконання боржником умов кредитного договору за період з 01 червня 2014 року до 21 червня 2015 року, а саме: заборгованість за кредитом - 2 999 732,22 грн; заборгованість за користування кредитом - 1 321 665,93 грн; та суми сплати, що здійснена стягувачем за виконавчий напис - 3 150 грн, що разом становить суму загальної заборгованості - 4 324 548,15 грн. У розрахунку від 21 червня 2015 року доданого до заяви нотаріуса зазначено, що заборгованість в розмірі 140 640 доларів США виникла за період з 23 червня 2008 року до 06 червня 2014 року. Зазначений у виконавчому написі строк, за який проводиться стягнення з 06 червня 2014 року до 21 червня 2015 року не відповідає дійсності, оскільки заборгованість за окремими платежами за кредитом виникла з 28 серпня 2009 року, а щодо всієї суми кредиту - з 10 листопада 2011 року.

Рішенням Галицького районного суду міста Львова від 26 червня 2013 року у справі № 461/3725/13-ц позов ПАТ «Банк Кіпру» до ОСОБА_1 задоволено. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в сумі 165277,56 доларів США звернено стягнення на предмет іпотеки.

З розрахунку заборгованості за кредитним договором, який виконано ПАТ «Банк Кіпру» станом на 18 січня 2012 року встановлено, що позивач припинив сплачувати кредит з 28 серпня 2009 року, а проценти - з 30 грудня 2010 року. Прострочена заборгованість за кредитом станом на 18 січня 2012 року становить 31 284 доларів США; прострочені нараховані проценти за кредитом станом на 18 січня 2012 року - 23 956,24 доларів США.

04 жовтня 2011 року ПАТ «Банк Кіпру» надіслало позивачу вимогу № 0402-03/6530, згідно з якою банк констатував порушення ОСОБА_1 умов кредитного договору щодо своєчасного погашення кредиту та у відповідності до частини 2 статті 1050 ЦК України вимагав в тридцятиденний термін з моменту одержання вказаної вимоги повернути повністю заборгованість за вказаним договором, яка станом на 04 жовтня 2011 року становить 159 699,89 доларів США, а саме: сума дострокового стягнення кредиту - 113 598 доларів США; заборгованість за простроченим кредитом - 27 042 доларів США; нараховані проценти до сплати - 613,66 доларів США; заборгованість за простроченими процентами - 18 446,23 доларів США.

Вказану вимогу ОСОБА_1 отримав 09 жовтня 2011 року, тому в строк до 10 листопада 2011 року зобов`язаний був повернути зазначену заборгованість.

Таким чином, надіславши вимогу про повне повернення заборгованості за кредитом, Банк тим самим змінив строк виконання зобов`язання, встановивши дату повного погашення заборгованості за кредитом 10 листопада 2011 року.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Галицького районного суду міста Львова.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до ГПК України, ЦПК України, КАС України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

12 травня 2018 року справа № 461/4609/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки», у справі призначено повторний автоматизований розподіл.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій).

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава14 Закону України «Про нотаріат» та Глава16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій.

Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій).

Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій). Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій).

Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.

Нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (стаття 50 Закону України «Про нотаріат»).

За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти таких висновків.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Захист прав боржника у процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається у спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, - шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

При вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Тобто Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що перед вчиненням виконавчого напису відповідач був зобов`язаний належним чином повідомити позивача про перехід до відповідача права вимоги за кредитним та Іпотечним договорами, тому у позивача не виникло обов`язку щодо виконання письмової вимоги відповідача від 09 липня 2015 року, а вчинення виконавчого напису за заявою відповідача було передчасним та не ґрунтувалося на вимогах закону. Також правильним є висновки судів про те, що зазначений за заявою відповідача у виконавчому написі строк, за який проводиться стягнення (з 06 червня 2014 року до 21 червня 2015 року) не відповідає дійсності, оскільки заборгованість щодо окремих платежів за кредитом виникла з 28 серпня 2009 року, а щодо всієї суми боргу - з 10 листопада 2011 року. Тобто надані ТОВ «Кредитні ініціативи» нотаріусу документи підтверджують, що заборгованість за кредитом не є безспірною.

Застосування судами попередніх інстанцій до спірних правовідносин Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України від 03 березня 2004 року за № 283/8882, яка на час виникнення спірних правовідносин втратила чинність не вплинуло на правильність вирішення справи, тому відповідно до частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Доводи касаційної скарги про те, що при зверненні до нотаріуса для вчинення виконавчого напису ТОВ «Кредитні ініціативи» надало усі необхідні документи, які передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки зводяться до переоцінки доказів та невірного тлумачення скаржником характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції, були предметом перегляду судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Доводи касаційної скарги про те, що дії нотаріуса щодо вчинення спірного виконавчого напису відповідали вимогам законуспростовуються матеріалами справи та обґрунтованими висновками судів першої та апеляційної інстанції.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів попередніх інстанцій.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду міста Львова від 21 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 30 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. В. Литвиненко А. І. Грушицький В. В. Сердюк