Постанова

Іменем України

03 липня 2019 року

м. Київ

справа № 331/4387/16-ц

провадження № 61-20591 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулька Б. І., Кривцової Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

представники відповідача:ОСОБА_4 , ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Запорізької області у складі колегії суддів: Крилової О. В., Дзярука М. П.,

Трофимової Д. А. від 17 травня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_3 про стягнення курсової різниці, процентів за користування позикою, три проценти річних.

Позовна заява мотивована тим, що 23 серпня 2002 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір позики, за яким він позичив відповідачу грошові кошти у розмірі 121 000,00 доларів США, що у гривневому еквіваленті складало 650 980,00 грн, а відповідач зобов`язався повернути позику на першу вимогу, про що складено письмову розписку.

17 січня 2005 року він звернувся до відповідача з вимогою про повернення боргу, але вимога виконана не була, тому 16 лютого 2005 року наступило прострочення боржника.

Рішенням Апеляційного Запорізької області від 02 липня 2008 року з відповідача на його користь стягнуто 586 765,30 грн. Вказане рішення суду відповідачем не виконано.

Посилаючись на те, що курс долара США зріс, а відповідач тривалий час не виконує рішення суду, його права підлягають захисту шляхом стягнення курсової різниці у розмірі 2 454 693,73 грн.

Крім того, позивач просив суд стягнути на його користь з відповідача три проценти річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання, з 16 лютого 2005 року по 30 травня 2016 року у розмірі 1 030 179,67 грн.

Також просив суд з відповідача на його користь стягнути на його користь проценти за користування позикою на підставі статті 1048 ЦК України за весь період користування позикою, починаючи з 23 серпня 2002 року

до 30 травня 2016 року у розмірі 4 290 311,28 грн. А всього позивач просив стягнути на його користь з відповідача 7 775 184,68 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11 січня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 4 182 453,62 грн,

з яких: курсова різниця - 2 454 693,73 грн; три проценти річних -

271 908,94 грн; проценти за користування позикою - 1 455 850,95 грн.

У решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір

у сумі 6 890,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач порушив грошове зобов`язання, не виконує рішення суду, тому з нього на користь позивача підлягає стягненню на підставі частини другої статті 625 ЦК України три проценти річних, а на підставі статті 1048 ЦК України - проценти за користування позикою.

Крім того, оскільки у грошовому зобов`язанні визначений грошовий еквівалент у іноземній валюті, а після ухваленого рішення суду змінився курс гривні до долара США, тому суд стягнув на користь позивача курсову різницю. При цьому суд користувався відповідними правовими позиціями Верховного Суду України.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 17 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11 січня 2017 року скасовано. Ухвалено нове рішення. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення курсової різниці, процентів за користування позикою,

три проценти річних задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 проценти за користування грошовими коштами за період з 10 червня 2013 року по

10 червня 2016 року у розмірі 279 472,15 грн та трьох процентів річних за прострочку виконання грошового зобов`язання за період з 10 червня

2013 року по 10 червня 2016 року у розмірі 52 631,00 грн,

а разом 332 103,15 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір

у сумі 294,20 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що відсутні підстави для стягнення курсової різниці, так як за період невиконання грошового зобов`язання курс гривні зазнав коливань, як у бік збільшення, так і у бік зменшення, а тому в цьому випадку передбачено застосування частини другої статті 625 ЦК України. Суд стягнув три проценти річних лише за три роки позовної давності, до звернення позивача з позовом до суду, оскільки відповідач заявив про застосування позовної давності.

Також суд стягнув за три роки (позовна давність) на користь позивача проценти за користування позикою на підставі статті 1048 ЦК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить рішення Апеляційного суду Запорізької області від 17 травня

2017 року скасувати і залишити в силі рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11 січня 2017 року, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу

№ 331/4387/16-ц із Жовтневого районного суду м. Запоріжжя.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

У червні 2019 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа передана судді-доповідачеві.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не звернув уваги на те, що курс гривні до долара США на час надання позики і на час ухвалення рішення значно зріс, тому суд першої інстанції правильно стягнув курсову різницю. Посилання апеляційного суду на можливість стягнення інфляційних втрат згідно з частиною другою статті 625 ЦК України є безпідставними, оскільки позика надана в іноземній валюті.

Також апеляційний суд, стягуючи три проценти річних і проценти за користування позикою, помилково виходив лише з суми позики у гривні, не врахувавши, що у борг надано у валюті - 121 000,00 доларів США. При цьому підстав для застосування позовної давності не було, так як ці суми стягуються за весь час прострочення.

Відзив на касаційну скаргу відповідач не подав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

23 серпня 2002 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 укладено договір позики, оформлений письмовою розпискою, згідно з яким позивач надав відповідачу у власність 121 000,00 доларів США, що складало еквівалент 650 980,00 грн, а відповідач зобов`язався повернути борг на першу вимогу.

17 січня 2005 року ОСОБА_1 звернувся з вимогою до відповідача про повернення боргу, вимога не виконана.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 02 липня 2008 року скасовано рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 02 липня 2007 року та на користь ОСОБА_1 стягнуто з ОСОБА_3 586 765,30 грн (а. с. 19-20).

Вказане рішення суду не виконано.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду частково не відповідає.

Щодо курсової різниці

Колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду щодо відсутності підстав для стягнення курсової різниці, виходячи з такого.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України

від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року

№ 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене

у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Курсова різниця - різниця, яка є наслідком відображення однакової кількості одиниць іноземної валюти в національну валюту України при різних валютних курсах. Курсові різниці визначаються за монетарними статтями балансу.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У пункті 8 статті 16 ЦК України зазначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 02 липня 2008 року скасовано рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 02 липня 2007 року та на користь ОСОБА_1 стягнуто з ОСОБА_3 586 765,30 грн. Вказане рішення суду не виконано.

Кредитор, який сам визначив заборгованість у валюті гривні України, погодився із судовим рішенням, яким таку заборгованість стягнуто з боржника, не має права на стягнення курсової різниці, оскільки визначив зобов`язання у національній валюті.

Посилання ОСОБА_1 на те, що рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 02 липня 2008 року з ОСОБА_3 стягнуто позику в еквіваленті до долара США спростовується текстом судового рішення, згідно з резолютивною частиною якого позика стягнута виключно у гривнях.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі

№ 750/8676/15-ц, провадження № 14-79 цс 18.

Щодо стягнення трьох процентів річних (частина друга статті 625 ЦК України)

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних

від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Апеляційний суд, правильно встановивши, що відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання, стягнув три проценти річних.

Разом з тим, апеляційний суд не звернув уваги на те, що нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, що відповідає правовій позиції, викладеній Верховним Судом України у постанові від 06 червня

2012 року у справі № 6-49 цс 12.

При цьому частиною другою статті 625 ЦК України прямо зазначено, що три проценти річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення, а тому застосування апеляційним судом строку позовної давності є помилковим, так як главою 19 ЦК України визначено строк,

у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України, зокрема відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання

у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених

статті 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і три проценти річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 26 квітня 2017 року у справі № 918/329/16 (провадження № 3-1522 гс 16).

При новому розгляді справи щодо стягнення сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, апеляційному суду слід врахувати також правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц, провадження

№ 14-446 цс 18.

Щодо стягнення процентів за користування позикою

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

З урахуванням наведених норм права, апеляційний суд не визначився зі строком, за який можливе нарахування процентів за користування позикою та сумою, з якої обчислюється вказані проценти.

При новому розгляді справи апеляційному суду необхідно звернути увагу на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові

від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження

№ 14-10 цс 18.

Оскільки фактичні обставини від яких залежить правильне вирішення справи не встановлені, прохання касаційної скарги про залишення без змін рішення суду першої інстанції, є передчасним.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Запорізької області від 17 травня 2017 року

в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення процентів за користування позикою та трьох процентів річних скасувати, справу у цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині (відмова у стягненні курсової різниці) рішення Апеляційного суду Запорізької області від 17 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Г. В. Кривцова

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк