УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2019 року м. Дніпро

Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючої судді Лукінової К.С.

за участю секретаря Богачова В.Р.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в м. Дніпрі цивільну справу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Прокуратури Дніпропетровської області та ГУНП в Дніпропетровській області про «Стягнення матеріальної шкоди та зобов`язання вчинити певні дії»,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулись до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Прокуратури Дніпропетровської області та ГУНП в Дніпропетровській області про «Стягнення матеріальної шкоди та зобов`язання вчинити певні дії».

В поданому позові вказують на те, що в рамках кримінального провадження 0000317 у них було вилучено майно під час обшуку, але в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які документи, які визначають правовий статус та правові підстави неповернення вказаного в позові майна позивачам у цивільній справі. Вони намагалися повернути вказане в позовній заяві майно, але в рамках кримінального провадження ухвалами суду від 22.06.2016 року, 23.03.2016 року, 08.06.2016 року їм було відмовлено в поверненні майна. Просили повернути вказане в позовній заяві майно позивачам у справі та стягнути 11 грн. 50 коп.

24.05.2019 року представник ГУНП В Дніпропетровській області подав клопотання про закриття провадження у справі №200/15590/18 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України посилаючись на те, що повернення речових доказів, долучених до матеріалів кримінального провадження, здійснюється у порядку, встановленому КПК України.

ОСОБА_1 подав пояснення щодо клопотання про закриття провадження у справі в яких зазначив, що наведені відповідачем постанови ВСУ не стосуються ситуації по даній справі. При цьому позивачі не просили вилучати ні у кого ніяке майно. Крім цього, позивачі в поданому до суду позові зазначають, що без накладення арешту та визнання речовими доказами вилучено та не повернуто майно, зокрема свідоцтва про народження, свідоцтво про державну реєстрацію ФОП.

Судом було зроблено запити, на які отримано відповідь про те, що кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 190 КК України, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 за ч. 4 ст. 190 КК України знаходиться в провадженні судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Марущак С.Л. та до теперішнього часу не розглянута. Також надано копії ухвал від 08.06.2016 року, 22.06.2016 року та 23.03.2016 року.

В судове засідання, що призначене судом на 15.07.2019 року сторони не прибули, направивши відповідні заяви.

Суд, дослідивши матеріали справи, отримані документи та відомості вважає, що клопотання представника ГУНП в Дніпропетровській області про закриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Прокуратури Дніпропетровської області та ГУНП в Дніпропетровській області про «Стягнення матеріальної шкоди та зобов`язання вчинити певні дії» слід задовольнити, виходячи з наступного.

Предметом позову є зобов`язання відповідача повернути вилучені у межах кримінального провадження № 0000317 речові докази. На даний час крмінальне провадження не завершене та перебуває в провадженні Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, а відповідно доля речових доказів та інших речей та документів в рамках кримінального провадження судом не вирішувалась.

Суд вважає, що ця справа не має розглядатися за правилами цивільного судочинства.

Вказана позиція узгоджується з правовою позицією, що викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 399/142/16-ц від 12.12.2018 року.

Цивільний процесуальний кодекс (далі - ЦПК) України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, так само як і на час розгляду справи судом, передбачав, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають з цивільних та інших відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Близький за змістом припис закріплює стаття 19 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом.

Отже, за правилами цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Судом встановлено, що речові докази - це належне позивачам майно, про що також зазначено в позовній заяві. Відповідач цей факт не оспорював. Спір про належність речових доказів позивачу - відсутній.

Суд стверджує, що питання повернення речових доказів має вирішуватися за правилами кримінального судочинства.

Згідно з частиною першою статті 1 КПК України порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Згідно з частиною першою статті 100 КПК України речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166, 170-174 цього кодексу.

Питання про долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили. У разі закриття кримінального провадження слідчим або прокурором питання про долю речових доказів і документів вирішується ухвалою суду на підставі відповідного клопотання, яке розглядається згідно зі статтями 171-174 цього кодексу(частина дев`ята статті 100 КПК України).

Отже, питання про повернення речових доказів, долучених до матеріалів кримінального провадження, вирішується у порядку, встановленому КПК України.

За правилами цивільного судочинства КПК України передбачає вирішення спорів про належність речей (грошей, цінностей та іншого майна, зазначених у пункті 1 частини дев`ятої статті 100 КПК України), що підлягають поверненню власнику (законному володільцю), який був встановлений після застосування спеціальної конфіскації та не знав і не міг знати про незаконне використання такого майна (частини десята та одинадцята статті 100 КПК України) (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі № 751/1921/17). Втім, у справі № 200/15590/18 між сторонами спору виникли правовідносини, до яких вказані приписи КПК України застосовані бути не можуть.

Отже, питання щодо повернення речових доказів у межах кримінального провадження № 0000317 ще не було вирішене відповідно до частини дев`ятої статті 100 КПК України. А тому не може бути вирішене в порядку цивільного судочинства, оскільки на дату розгляду справи не було ухвалено судового рішення в межах кримінального провадження, яким має закінчитись кримінальне провадження.

Заявлена у цій справі вимога позивача про зобов`язання відповідача повернути вилучені в межах кримінального провадження речові докази фактично спрямована на зобов`язання у судовому порядку виконати вирок у відповідній частині, який ще не приймався.

Вирішення питань, пов`язаних з виконанням судових рішень у кримінальному провадженні, регламентоване, зокрема, розділом VIII КПК України.

Згідно з пунктом 14 частини першої статті 537 КПК України під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього кодексу, має право вирішувати інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.У разі необхідності їхнього вирішення клопотання, пов`язане із виконанням вироку, подається до суду, який ухвалив вирок (пункт 4 частини другої статті 539 КПК України).

Тому позивачі після розгляду судом кримінальної справи та у разі, якщо будуть мати сумніви чи протиріччя, які виникли при виконанні вироку, зможуть звернутись до суду згідно зі статтями 537 і 539 КПК України.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачає право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі конвенційних прав і свобод, зокрема і права власності, гарантованого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Європейський суд з прав людини неодноразово, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання статті 13 Конвенції, вказував, що для того, аби бути ефективним, національний засіб юридичного захисту має бути: незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (див. рішення від 6 вересня 2005 року у справі «Гурепка проти України» (Gurepka v. Ukraine, заява № 61406/00, § 59);«ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоби його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (див. рішення від 10 грудня 1996 року у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey, заява № 100/1995/606/694, § 95); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваного порушення чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (див. рішення від 26 жовтня 2000 року у справі «Кудла проти Польщі» (Kudla v. Poland, заява № 30210/96, § 158) (§ 29 рішення Європейського суду з прав людини від 16 серпня 2013 року у справі «Гарнага проти України» (Garnaga v. Ukraine, заява № 20390/07).

Тобто, позивач мав обрати такий спосіб захисту, який би гарантував припинення порушення його права власності на речові докази та відновлення цього права без ускладнень діями чи бездіяльністю відповідача, або який би передбачив належне відшкодування за порушення вказаного права.

Абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачав, що суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом (з 15 грудня 2017 року вказаний абзац викладений в іншій редакції, згідно з якою суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках).

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина друга статті 5 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом).

Оцінюючи належність обраного позивачами способу захисту, суди мають визначити, чи є такий спосіб ефективним: вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та забезпечувати його поновлення, а у разі неможливості такого поновлення повинна гарантувати особі отримання відповідного відшкодування.

Суд першої інстанції зауважує на те, що Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що спосіб захисту прав шляхом зобов`язання виконати судове рішення, ухвалене в іншій справі, не передбачений нормами чинного законодавства. А крім того, такий спосіб захисту не сприяє ефективному відновленню порушеного права. З огляду на це вказана позовна вимога не може бути самостійним предметом розгляду у суді (див. висновок ВеликоїПалати Верховного Суду, сформульований у постанові від 5 грудня 2018 року у справі № 803/980/17, пункт 41).

При цьому, як вже зазначалося вище, рішення у кримінальній справі не прийнято, доля речових доказів не вирішена, а тому вказані питання мають вирішуватись виключно в межах кримінального провадження, що перебуває в провадженні суду.

Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України)

Поняття «справа, яка не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства», відображене у вказаних приписах, стосується як справ, які не можуть розглядатися за правилами цивільного судочинства, так і тих справ, які взагалі не можуть розглядатися у суді (див. пункт 59 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 454/143/17-ц).

З огляду на надану вище оцінку аргументів учасників справи та матеріали цивільної справи, суд першої інстанції дійшов до висновку про необхідність закриття провадження у цивільній справі.

Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо позов не належить розглядати за правилами цивільного (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України), господарського (пункт 1 частини першої статті 175 ГПК України) чи адміністративного (пункт 1 частини першої статті 170 КАС України) судочинства.

Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами цивільного (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України), господарського (пункт 1 частини першої статті 231 ГПК України) чи адміністративного (пункт 1 частини першої статті 238 КАС України) судочинства.

У разі заявлення за правилами цивільного, господарського чи адміністративного судочинства вимоги про повернення речових доказів, доля яких була ще не вирішена судом відповідно до КПК України, суди повинні відмовляти у відкритті провадження у справі, а якщо воно було відкрите, - постановляти ухвалу про його закриття.

Керуючись ч. 1 ст. 255, ст. 2598-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Заяву представника ГУНП в Дніпропетровській області про закриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Прокуратури Дніпропетровської області та ГУНП в Дніпропетровській області про «Стягнення матеріальної шкоди та зобов`язання вчинити певні дії» задовольнити.

Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Прокуратури Дніпропетровської області та ГУНП в Дніпропетровській області про «Стягнення матеріальної шкоди та зобов`язання вчинити певні дії» - закрити.

Ухвала може бути оскаржена протягом 15 днів до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя К.С. Лукінова