КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 758/8535/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Гребенюк В.В.
провадження №22-ц/824/8043/2019 Суддя-доповідач: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

10 липня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Олійника В.І.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Приходька К.П.,

при секретарі Бондаренко І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 05 березня 2019 року у складі судді Гребенюка В.В. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ТОВ «НОВА СТУДІЯ» про захист честі, гідності, ділової репутації та визнання недостовірною інформації, зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в :

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом про захист честі, гідності, ділової репутації та визнання недостовірною інформації, зобов`язання вчинити дії, який обґрунтовував тим, що на телеканалі 3S.ТV ТОВ «Савік Шустер студія» у передачі програми «Шустер Live» «ІНФОРМАЦІЯ_1» від ІНФОРМАЦІЯ_2 року народний депутат, позафракційний, лідер партії «Громадський рух «Народний контроль», Секретар Комітету Верховної Ради України з питань запобігання та протидії корупції ОСОБА_2 , сказав таке: «...Просто, наприклад, одне з останніх призначень ОСОБА_3 ... А я неодноразово у цій студії розповідав про його дивні призначення, як, наприклад, на керівника внутрішньої служби безпеки податкової: свого однокласника, пана ОСОБА_5 , який взагалі підпадає під люстрацію, бо працював у Генеральній прокуратурі. До речі, під час "майдану" - у відділі, який мав слідкувати за тим, як діють правоохоронні органи, тобто "Беркут" у тому числі. По цій людині взагалі треба проводити кримінальні провадження...».

При цьому, згідно з п.п.1, 2 ч.5 ст.5 Закону України «Про очищення влади» та Порядком проведення перевірки достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами 3 і 4 ст.1 Закону України «Про очищення влади», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 року №563, Генеральною прокуратурою України було проведено перевірку достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами 3 і 4 ст.1 Закону України «Про очищення влади» щодо позивача та відповідно до Довідки про результати перевірки, передбаченої Законом України «Про очищення влади», стосовно позивача не застосовуються заборони, визначені частинами 3 і 4 ст.1 Закону України «Про очищення влади».

На підставі наведеного позивач просив:

визнати інформацію про нього ( ОСОБА_1 ), яка була поширена ОСОБА_2 на телеканалі 3S.TV ТОВ «Савік Шустер студія» у випуску передачі програми «Шустер Live» від ІНФОРМАЦІЯ_2 року - недостовірною та такою, що порушує його честь, гідність та ділову репутацію;

зобов`язати відповідачів в строк не пізніше 5 днів з дня набрання рішенням суду законної сили спростувати недостовірну інформацію про те, що він ( ОСОБА_1 ) підпадає під люстрацію шляхом зачитування в ефірі програми «Шустер Live» на телеканалі 3S.TV ТОВ «Савік Шустер студія» резолютивної частини рішення;

зобов`язати ОСОБА_2 в строк не пізніше 5 днів з дня набрання рішенням суду законної сили вибачитися перед ним ( ОСОБА_1 ) за поширення недостовірної інформації на телеканалі 3S.TV на ТОВ «Савік Шустер студія» під час передачі програми «Шустер Live»:

стягнути з відповідачів солідарно на його ( ОСОБА_1 ) користь моральну шкоду у розмірі 100 000 гривень.

Відповідач 1 ( ОСОБА_2 ) позовні вимоги не визнав у повному обсязі і надав суду відзив на позов (а.с.157-164), згідно якого позовні вимоги заперечив в повному обсязі, мотивуючи тим, що його висловлювання в ефірі відповідача 2, що зазначено в позовній заяві, є досить неточним та не чітким, що підпадає під визначення понять відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», де постановлено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ст.30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Позивач про все це знає сам і зазначає це у позовній заяві. А відтак, висловлювання відповідача 2 є оціночними судженнями.

Дані висловлювання не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів та неофіційних термінів, які допускають двояке трактування. Крім того, відзив містить твердження щодо маніпуляції фактами, яку застосовує позивач, адже його ім`я у висловлюваннях відповідач 1 не згадує, та й посада, яку займав позивач, згідно біографічної довідки називається «начальник Головного управління внутрішньої безпеки Державної фіскальної служби України», ним (відповідачем 1) в своїх висловлюваннях не згадувалася. При цьому, не заперечуючи вищенаведене, зазначено, що навіть якщо допустити, що якесь висловлювання з тих, що визначені позивачем як такі, що принижують його честь та гідність, мали місце у прямому ефірі телепередачі, необхідно зважати на те, що позивач на той час був начальником Головного управління внутрішньої безпеки Державної фіскальної служби України - людиною, яка повинна слідкувати за дотриманням законності працівниками ДФС, тобто, був публічною особою. Не заперечуючи його право на захист, слід зважати на те, що межа захисту публічного діяча повинна бути такою, щоб забезпечити й вільне обговорення політичних питань. А відтак, факт того, що позивач є публічною особою, є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Відповідач 2 (ТОВА «Нова Студія») в своїх письмових запереченнях проти позову позовні вимоги не визнав та заперечував проти задоволення позову, вважаючи, що заявлені позовні вимоги є незаконними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, через те, що відповідно до чинного законодавства України та враховуючи, що програма «Шустер Live» транслюється в прямому ефірі, він не несе відповідальності за розповсюдження інформації, яка не відповідає дійсності, принижує честь і гідність громадян (у випадку доведення даних обставин в судовому порядку) і не має можливості спростування її по телебаченню, оскільки не є телерадіоорганізацією. При цьому, межа допустимої критики щодо публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати, а тому у зв`язку з наведеним просив в задоволенні позову відмовити.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 05 березня 2019 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Залишаючи позов без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що інформація, яку просить спростувати позивач, є вираженням суб`єктивної думки ОСОБА_2 та його оціночними судженнями діяльності посадової особи і що не знайшло свого підтвердження порушення співвідповідачами прав позивача, а вимоги позивача щодо стягнення з відповідачів компенсації за завдану позивачу моральну шкоду є похідними від основних вимог позивача.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

В судовому засіданні, та в своїх письмових поясненнях сторони не заперечували, що спірне висловлювання ОСОБА_2 мало місце під час ефіру програми «Шустер Live» «ІНФОРМАЦІЯ_1» від ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Згідно з ч.3 ст.32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Проте, ст.34 Конституції України гарантовано право кожного вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

За ст.68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Кожен має право на свободу вираження поглядів в розумінні ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Частиною 1 ст.201 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) визначено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, зокрема, є честь, гідність і ділова репутація особи.

Відповідно до змісту ч.1 ст.302 ЦК України, фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію.

За статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Як вірно зазначив суд, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто, містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Зазначена правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року у справі №761/6866/16-ц.

Згідно з частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням.

Згідно з ч.1 ст.30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Частиною 2 даної статті встановлено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Пленум Верховного Суду України в пунктах 1, 19 Постанови від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснює, що беручи до уваги положення ст.ст.32, 34 Конституції України суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу з іншого боку.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Отже, за ст.277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суду слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права в Україні, неодноразово наголошував, зокрема, у Рішенні від 28 березня 2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії», що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки.

Європейський суд з прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження.

Отже, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав, та предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці ЄСПЛ при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (зокрема, пункту 46 рішення від 08 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії»).

Як вбачається з пункту 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», в ньому Верховний Суд України зазначив, що при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність приватного життя.

Так, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

Відповідно до статтей 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, в них зазначається, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач є публічною особою і до спірного висловлювання займав посаду начальника Головного управління внутрішньої безпеки Державної фіскальної служби України, що підтверджується ним самим та наданими матеріалами, а відповідно межа допустимої критики щодо нього є значно ширшою, так як він безпосередньо відігравав важливу роль у діяльності держави і його дії становлять суспільний інтерес.

Також судом враховано обстановку і обставини, за яких позивачем було зроблено спірний вислів, та те, що сторони не заперечували, що спірне висловлювання ОСОБА_2 мало місце під час ефіру програми «Шустер Live» «ІНФОРМАЦІЯ_1» від ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Вирішуючи спір, суд виходив з того, що, даючи згоду на обрання чи призначення на публічну посаду, особа повинна усвідомлювати, що в силу необхідності дотримання принципів публічності, відкритості та підзвітності влади, що закріплені в статтях 3, 6, 19, 57 Конституції України, її посадова і професійна діяльність буде знаходитися під пильним наглядом суспільства. Межі оцінки і критики вчинків, висловлювань чи бездіяльності публічної особи є значно ширшими, ніж такі межі в оцінці звичайної людини.

Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих ст.10 Європейської конвенції з прав людини, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів.

Європейський суд з прав людини 2 червня 2016 року ухвалив Рішення у справі №61561/08 «Інститут економічних реформ проти України», де розглядаючи питання забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом репутації особи, зазначив, що відповідно до п.2 ст.10 Конвенції існує мало можливостей для обмеження політичних висловлювань чи дебатів з питань, що становлять суспільний інтерес, при цьому високий рівень захисту свободи вираження поглядів буде надаватися у випадках, коли висловлювання стосуються питання, що становить суспільний інтерес. Крім того, у зазначеному рішенні Суд також вказує на вищезазначену відмінність між твердженнями про факти і оціночними судженнями та зауважує, що для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, так як твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацією фактів.

З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно погодився з думкою відповідача ОСОБА_2 в тому, що зроблений ним спірний вислів є оціночним судженням, оскільки вислів: «...Просто, наприклад, одне з останніх призначень ОСОБА_3 ... А я неодноразово у цій студії розповідав про його дивні призначення, як, наприклад, на керівника внутрішньої служби безпеки податкової: свого однокласника, пана ОСОБА_5 , - який взагалі підпадає під люстрацію, бо працював у Генеральній прокуратурі. До речі, під час "майдану" - у відділі, який мав слідкувати за тим, як діють правоохоронні органи, тобто "Беркут" у тому числі. По цій людині взагалі треба проводити кримінальні провадження...» не містить повідомлення про конкретні злочини, як вважає позивач, або повідомлення про факт винності позивача у вчиненні певних злочинів.

З врахуванням наведених норм матеріального права та прецедентної практики Європейського суду з прав людини суд прийшов до правильного висновку про те, що спірний вислів не містить фактичних даних, в тому числі щодо вчинених позивачем злочинів, натомість, у ньому містяться оціночні судження відповідача ОСОБА_6 та критика дій позивача, як публічної особи.

Суд також вірно погодився погодився з позицією відповідача ТОВ «Нова Студія» щодо того, що програма «Шустер Live» транслювалася в прямому ефірі, а тому ТОВ «Нова Студія» не несе відповідальності за розповсюдження інформації в програмах з публічними особами.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що інформація, яку просив спростувати позивач, є вираженням суб`єктивної думки ОСОБА_2 та його оціночними судженнями діяльності посадової особи, з огляду на що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Право на недоторканність ділової репутації та честь і гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадку, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація поширена «з явним злим умислом», тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості тверджень про наміри і позицію політичних лідерів, інших публічних осіб та сформувати про них свою думку (рішення ЄСПЛ у справі «Лінгенс проти Австрії» від 08 липня 1986 року).

За п.4 ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з п.п.2 п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Зокрема, суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачам моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.

Судом вірно зазначено, що так як не знайшло свого підтвердження порушення співвідповідачами прав позивача, то його вимоги щодо стягнення з відповідачів компенсації за завдану позивачу моральну шкоду не підлягали до задоволення, оскільки вони є похідними від основних вимог позивача.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо залишення без задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та визнання недостовірною інформації, зобов`язання вчинити дії.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 05 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 11 липня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: