Справа № 760/1466/18 Головуючий 1 інстанція- Оксюта Т.Г.
Провадження № 22-ц/824/9256/2019 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

11 липня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Мережко М.В., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м.Києва від 19 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріс Київського міського нотаріального округу Скляр Олександр Леонідович про визнання недійсним договору дарування частки квартири,-

в с т а н о в и в:

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом,який мотивувала тим, що 20 червня 2017 року між нею та відповідачкою ОСОБА_2 було укладено договір дарування 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 .

Зазначена квартира належала в рівних частках їй, її чоловіку ОСОБА_3 , доньці ОСОБА_2 і племінниці ОСОБА_4 . У квартирі постійно проживала вона та її чоловік. Відповідачка ОСОБА_2 та ОСОБА_4 були в ній лише зареєстровані, а фактично мешкали за іншою адресою. Вказувала, що влітку 2016 року стан здоров`я її чоловіка ОСОБА_3 значно погіршився і з весни 2017 року він перестав самостійно пересуватись, був прикутий до ліжка. З цього часу ж часу вона змушена була покинути роботу для догляду за своїм чоловіком, проте через кілька місяців самостійно піклуватись про свого чоловіка не змогла за станом свого здоров`я.

Вказувала, що, скориставшись її фізичним та емоційним станом відповідачка ОСОБА_2 запропонувала їй переїхати разом з хворим чоловіком до неї в будинок за містом, де вона разом зі своєю сім`єю змогла б здійснювати догляд за ОСОБА_3 . Однак, для реалізації цієї домовленості про переїзд та надання допомоги, відповідачка висунула вимоги щодо необхідності дарування їй 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 , на що, будучи необізнаною в юридичних питаннях, вона погодилась на вкрай невигідних умовах, оскільки інші пропозиції нею не розглядались. Після укладання 20 червня 2017 року договору дарування відповідачка перевезла її з чоловіком до себе в будинок за адресою: АДРЕСА_2 . Після переїзду відповідачка допомоги не надавала,

- 2 -

влаштовувала сварки через дрібниці, встановила правила проживання в їх будинку, доводила її до нервового виснаження і вона зрозуміла, що відповідачка скористалась її тяжкими обставинами, а саме скрутним становищем, фізичною та емоційною виснаженістю, станом здоров`я та тяжким матеріальним станом, внаслідок чого вона змушена була укласти спірний договір дарування на вкрай невигідних умовах, з метою отримання підтримки від обдарованої. За відсутності зазначених тяжких обставин вона не укладала б договір дарування частки квартири на таких вкрай невигідних умовах.У жовтні 2017 року після спричиненого відповідачкою чергового скандалу за проханням вона разом з чоловіком переїхала проживати до родини свого сина. Неодноразові прохання дозволити їйразом з чоловіком проживати у спірній квартирі відповідачкаігнорувала.

У зв`язку із наведеним, посилаючись на ст. 233 ЦК України, позивач просила визнати недійсним договір дарування 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 , укладений 20 червня 2017 року між нею та ОСОБА_2 , скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса КМНО Скляр О.Л. від 20червня 2017 року про державну реєстрацію права власності на 1/4 частку квартири вказаної квартири за ОСОБА_2 .

Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 19 квітня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із судовим рішенням, позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким її позов задоволити у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи. Скарга мотивована хибністю висновків про недоведеність позову, зокрема недоведеність наявності тяжких обставин при укладенні оспорюваного договору дарування. Судом не враховано з цього приводу покази свідків, які підтвердили, що відповідачка у квартирі не проживала, не приїжджала до батьків і не сплачувала комунальних послуг. Суд не взяв до уваги медичні довідки щодо стану здоров`я її чоловіка ОСОБА_3 , який потребував догляду. Суд залишив поза увагою її доводи щодо укладення договору дарування під впливом тяжких обставин на вкрай невигідних умовах, за відсутності яких позивачка не уклала б договір ні за яких обставин. Відповідачка всупереч вимогам закону без згоди інших співвлаників передала квартиру в оренду іншим особам. Посилання суду на наявність її заповіту від 27 липня 2004 року на користь відповідачки недоречні, оскільки це було за 13 років до укладення оспорюваного договору дарування. Суд безпідставно взяв до уваги заяву складену від імені її чоловіка до лікарні від 23 червня 2017 року про надання дозволу на обслуговування в поліклінічному відділенні, яка незрозуміло на якій підставі була написана, а долучені відповідачкою фотознімки теж не є належними доказами.

Відповідачка ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, де вказала, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно відмовив у задоволенні позову, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

В суді апеляційної інстанції позивачка ОСОБА_1 ат її представник адвокат Левченко Я.О. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримали, просили задоволити та скасувати рішення Солом`янського районного суду м.Києва як незаконне.

Відповідчка ОСОБА_2 та її представник адвокат Данилов Ю.В. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що

- 3 -

апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, зокрема не надано доказів, що оспорюваний договір дарування вчинено позивачкою під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

За положеннямист.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність

За положеннями ч. 1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу.

Згідно ст.233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними роз`яснено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст.233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Судом першої інстанції встановлено, що 20 червня 2017 року між сторонами було укладено нотаріально посвідчений договір дарування, за яким позивачка подарувала відповідачці належну їй 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 . Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О.Л.

У п.10 вказаного договору зазначено, що дарувальник ОСОБА_1 стверджує, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства як фізичного, так і морального.

У п.11 вказаного догвоору зазначено, що цей договір не є приховуванням іншого правочину між сторонами і відповідає їх дійсним намірам створити відповідні юридичні наслідки.

Згідно п.17 договору дарування сторони стверджують, що на момент його укладання усвідомлювали значення своїх дій і могли керувати ними, ознайомлені з текстом цього

- 3 -

договору, який відповвідає їх дійсним намірам і не носить характеру фіктивного чи удаваного правочину, а договором визначені всі істотні умови.однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, правочин спрямований на реальне настання парвових наслідків, їх волевиявлення є вільним і повністю відповідає внутрішній волі учасників, а також те, що договір не має характеру фіктивного чи удаваного правочину.

Спірна квартира належала позивачці, відповідачці ОСОБА_2 , чоловіку позивачки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рівних частинах на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації державного житла Залізничного району м. Києва від 24 грудня 1999 року. У квартирі постійно проживала позивачка та її чоловік ОСОБА_3 , що не заперечуєтьсявідповідачкою.

Судом встановлено та проти чого не заперечували сторони у судовому засіданні, чоловік позивачки, який є батьком відповідачкиОСОБА_3 тяжко хворів, а саме у 2000 році у ОСОБА_3 виявили рак нирки, яку було видалено. З 2011 року ОСОБА_3 скаржився на головні болі та почав втрачати свідомість, після чого у нього виявили пухлину мозку. Його стан здоров`я погіршувався та в кінці 2016 року ОСОБА_3 почав погано бачити і ходити, а з весни 2017 року ОСОБА_3 став прикутим до ліжка.

Після укладання 20 червня 2017 року договору дарування відповідачка перевезла позивачку та батька до себе в будинок за адресою: АДРЕСА_2 .

Також встановлено, що в ході розгляду справи позивачка не надала доказів, які б неспростовно підтверджували факт укладення нею договору дарування під впливом тяжкої обставини, що спонукала її укласти договір на вкрай невигідних для нього умовах.

За таких обставин суд обгрунтовано прийшов до висновку про відсутність передбачених ст.233 ЦК України підстав для визнання недійсним договору дарування.

При цьому колегія суддів погоджується із висновками суду про те, що в дійсності, причиною переїзду позивача разом з чоловіком була взаємна згода обох сторін, для того, щоб допомогти ОСОБА_3 та бути з ним поруч в останні дні його життя.

Доводи апеляційної скарги позивачки про хибність висновків суду щодо недоведеності позову, зокрема недоведеності наявності тяжких обставин при укладенні оспорюваного договору дарування, що підтверджується показами свідків необгрунтовані. За клопотанням позивачки були допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які підтвердили, що відповідачка у квартирі не проживала, не приїжджала до батьків і не сплачувала комунальних послуг. Проте дані обставини не мають правового значення для вирішення позову, оскільки не стосуються заявлених позивачкою вимог про визнання договору недійсним. Вказані свідки не були присутні при укладанні оспорюваного договору дарування і не надали суду ніяких пояснень з цього приводу, зокрема щодо мотивів та умов його укладання.

Посилання позивачки на те, що саме відповідачка схилила її до дарування частини квартири, скориставшись її фізичним та емоційним станом з огляду на хворобу чоловіка, не знайшли свого підтвердження, оскільки посилаючись на вказані обставини, позивачка всупереч вимогам ст.ст.12, 81 ЦПК України, які покладають на сторону обов`язок доведення обставин, на які сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не надала суду доказів на підтвверження своїх слів. При цьому колегія суддів враховує, що відповідачка заперечує проти таких доводів і вказує, що дарування їй 1/4 частини квартири здійснене за ініціативою позивачки і з метою рівного розподілу батьківського майна між нею і братом, якому відійшов гараж, дачний будинок і автомобіль.

Окрім того, колегія суддів враховує, що дарування вчинено через 17 днів після

- 5 -

переїзду 03 червня 2017 року батька до будинку відповідачки у с.Путрівка, що спростовує доводи позивачки про необхідність дарування як умову переїзду бо будинку відповідачки, а сама позивачка продовжила працювати у м.Києві до 12 червня 2017 року.

Колегія суддів відхиляє як необгрунтовані посилання у скарзі на те, що суд не взяв до уваги медичні довідки щодо стану здоров`я її чоловіка ОСОБА_3 , який потребував догляду, що у свою чергу свідчить про укладення договору дарування під впливом тяжких обставин на вкрай невигідних умовах, за відсутності яких позивачка не уклала б договір ні за яких обставин.

Вказаним обставинам суд дав належну оцінку у контексті вимог ст.233 ЦК України, з якою колегія суддів погоджується.

Згідно ст.233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Правовий аналіз цієї норми свідчить про те, що законодавець визначив обов`язкову сукупність кількох умов як підставу для визнання договору недійсним.

Зокрема, по-перше, це наявність тяжкої обставини, яка може полягати у тяжкій хворобі особи, членів її сім`ї чи родичів та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин (п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

По-друге, особа має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

По-третє, безпосередній вплив цієї тяжкої обставини на волевиявлення особи, яка має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

По-четверте, наявність для особи вкрай невигідних умов, при цьому невигідною умовою може бути низька плата за реалізацію коштовного майна, неможливість отримати за укладеним правочином певні матеріальні чи нематеріальні вигоди, чи отримати (набути) їх у значно меншому розмірі, ніж особа розраховувала.

Існування сукупності вказаних обставин позивачкою ОСОБА_1 суду не доведено, а тому суд вірно не прийняв до уваги такі доводи позивачки.

Відхиляючи дані доводи колегія суддів враховує, що згідно положень ст.717 ЦК України договір дарування є безоплатним договором, що кореспондується із приписами ч.2 цієї статі, яка зазначає, що договір, який встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування і може свідчити про наявність між сторонами інших правовідносин.

Доводи скарги про передачу відповідачкою квартири в оренду іншим особам всупереч вимогам закону без згоди інших співвласників не мають правового значення для вирішення позову, оскільки не стосуються і не пов`язані із заявленими позивачкою вимогами про визнання договору дарування недійсним.

З наведених підстав колегія суддів відхиляє як необгрунтовані доводи позивачки про наявність неприязних стосунків між сторонами, оскільки судом встановлено, що на момент укладання 20 червня 2017 року договору дарування ніяких неприязних стосунків між сторонами не існувало і ці стосунки між сторонами погіршилися (виникли) пізніше під час спільного проживання у будинку відповідача та доглядом за тяжко хворим ОСОБА_3 .

Проте при вирішенні спору про визнання правочину недійсним предметом доказування і з`ясування є обставини щодо дотримання сторонами вимог закону за ст.233 ЦК

- 6 -

України саме в момент укладення правочину, а не після нього. Тобто обставини, які виникли після цього не мають правового заначення для вирішення спору.

Доводи скарги позивачки про необгрунтованість посилань суду на наявність її заповіту на квартиру, складеного 27 липня 2004 року на користь відповідачки, недоречні. оскільки, вирішуючи спір суд має брати до уваги і давати оцінку всім доказам, які мають значення для справи, у їх сукупності і взаємозв`язку, що суд і зробив.

Це ж стосується доводів скарги про безпідставність прийняття судом до уваги заяви, складеної від імені чоловіка позивачки до лікарні від 23 червня 2017 року про надання дозволу на обслуговування в поліклінічному відділенні та долучених відповідачкою фотознімків. Дана довідка, як і фотознімки, стосуються спору і пов`язані із доводами і запереченнями відповідачки проти позову, а відтак суд вірно дав їм оцінку у рішенні.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо відмови у позові, обгрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м.Києва від 19 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: