Постанова

Іменем України

26 червня 2019 року

м. Київ

справа № 363/185/16-ц

провадження № 61-13463св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С.,

Погрібного С. О., Усика Г. І., ,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Управління Держгеокадастру у Вишгородському районі Київської області, Вишгородська районна державна нотаріальна контора Київської області, треті особи: Вишгородське районне управління юстиції, Хотянівська сільська рада Вишгородського району Київської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 29 серпня 2016 року у складі судді Баличевої М. Б. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 16 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Суханової Є. М., Данілова О. М., Коцюрби О. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Управління Держгеокадастру у Вишгородському районі Київської області, Вишгородської районної державної нотаріальної контори Київської області (далі - Вишгородська РДНК Київської області), треті особи: Вишгородське районне управління юстиції (далі - Вишгородське РУЮ), Хотянівська сільська рада Вишгородського району Київської області, про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, припинення права власності на земельну ділянку та вчинення певних дій.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що рішенням 22 сесії IV скликання Хотянівської сільської ради Вишгородського району Київської області від 21 жовтня 2005 року ОСОБА_5 передано у власність земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_1 площею 0,1637 га, розташовану по АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку. На підставі зазначеного рішення Вишгородський районний відділ земельних ресурсів видав ОСОБА_5 державний акт на право власності на земельну ділянку Серії НОМЕР_2 від 20 листопада 2008 року, яким посвідчено право власності на вказану земельну ділянку. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла.Відповідно до складеного нею 02 квітня 2003 року заповіту зазначену земельну ділянку заповідано дочці померлої ОСОБА_4 та її онуку ОСОБА_3 у рівних частинах. Донька померлої ОСОБА_2 отримала обов`язкову частку, як непрацездатна дитина померлої. ОСОБА_3 є власником 3/8 частини зазначеної земельної ділянки, ОСОБА_4 є власницею 3/8 частини земельної ділянки, а ОСОБА_2 є власницею 1/4 частини.Вважає, що державний акт на право власності на земельну ділянку виданий померлій ОСОБА_5 у порушення вимог чинного законодавства України, з порушенням його прав та інтересів, оскільки у власності померлої ОСОБА_5 перебував житловий будинок по АДРЕСА_1 , побудований у 1964 році, загальною площею 65,9 кв. м із надвірними будівлями. Рішенням Хотянівської сільської ради зазначену земельну ділянку передано померлій ОСОБА_5 для обслуговування саме цього будинку як прибудинкової території. ОСОБА_5 відчужила зазначений будинок до моменту набуття нею права власності на земельну ділянку, призначену для його обслуговування. Згідно з договором дарування від 12 серпня 2004 року № 4863 ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_3 13/25 частини зазначеного будинку, а згідно з договором дарування від 28 грудня 2007 року ОСОБА_5 подарувала йому 12/25 частини зазначеного будинку. Проте державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку ОСОБА_5 отримала лише 20 листопада 2008 року. Таким чином, на момент відчуження зазначеного будинку у ОСОБА_5 не виникло право власності на земельну ділянку, призначену для його обслуговування. ОСОБА_5 не мала права на отримання права власності на зазначену земельну ділянку, оскільки право на отримання права власності на зазначену земельну ділянку у частках, пропорційним часткам права власності на житловий будинок перейшло до обдарованих нею нових власників житлового будинку та прибудинкових споруд. Крім того, вказав, що дізнався про отримання ОСОБА_5 Державного акта на право власності на зазначену земельну ділянку лише 18 березня 2014 року, коли його дружина ОСОБА_4 підписала заяву про прийняття спадщини померлої. Можливості дізнатися про цей факт раніше та в інший спосіб він не мав, а тому строк позовної давності необхідно рахувати від цієї дати. Оскільки, у цій ситуації порушено його законні права та інтереси, які полягають в отриманні права власності на земельну ділянку в розмірі, пропорційному до його частки власності на житловий будинок та прибудинкових споруд, розташованих на ній, він змушений звернутись до суду.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 , з урахуванням уточнених вимог, просив визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку Серії НОМЕР_2 , виданий Вишгородським районним відділом земельних ресурсів 20 листопада 2008 року на право власності на земельну ділянку площею 0,1637 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку; визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину, видані ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 ; припинити право власності ОСОБА_3 на 3/8 частини земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1 , ОСОБА_2 на 1/4 частини, ОСОБА_4 на 3/8 частини вказаної земельної ділянки; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на земельні ділянки; зобов`язати Вишгородську РДНК Київської області внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно запис про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на 3/8 частини земельної ділянки, ОСОБА_2 на 1/4 частини, ОСОБА_4 на 3/8 частини вказаної земельної ділянки; зобов`язати Управління Держгеокадастру у Вишгородському районі Київської області скасувати державну реєстрацію земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1 , вилучити дані про неї з Державного земельного кадастру та закрити відповідну поземельну книгу.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 29 серпня 2016року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до статті 120 ЗК України, у редакції на час укладання угоди про дарування 12/25 частини житлового будинку між ОСОБА_5 та позивачем у 2007 році, при переході права власності на будівлю або споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно - правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Оскільки позивач під час придбання 12/25 частини будинку не мав права отримати земельну ділянку у власність без укладення відповідного договору, а договір оренди земельної ділянки між позивачем та власником не укладався, вимоги ОСОБА_1 є безпідставними та необґрунтованими. Позовні вимоги про припинення права власності на земельну ділянку і скасування рішень про державну реєстрацію не обґрунтовані, оскільки перелік підстав припинення права власності відповідно до статті 140 ЗК України є вичерпним, позивачем не доведено на яких саме підставах він має право припинити право власності відповідачів на отримане ними право власності на частини земельної ділянки в порядку спадкування. Крім того, ОСОБА_1 звернувся до суду із цим позовом після закінчення строку позовної давності, що також є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.Позивач мав право лише на частину земельної ділянки, на якій розміщена його частина будинку, та частину ділянки, яка необхідна для її обслуговування, на момент розгляду справи така земельна ділянка не виділена і не має кадастрового номера, визначити в чому саме полягає порушення прав позивача не вбачається за можливе, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають у повному обсязі.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 16 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції із цим позовом після закінчення строку позовної давності. Крім того, колегія суддів погодилася з тим, що позивач мав право лише на частину земельної ділянки, на якій розміщена його частина будинку, та частину ділянки, яка необхідна для її обслуговування, на момент розгляду справи така земельна ділянка не виділена і не має кадастрового номера, визначити в чому саме полягає порушення прав позивача не вбачається за можливе.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників

У грудні 2016 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 29 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 16 листопада 2016 року, в якій просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що ОСОБА_5 відчужила зазначений будинок до моменту набуття нею права власності на земельну ділянку, призначену для його обслуговування. Відповідно до статті 125 ЗК України, у редакції від 01 січня 2002 року, що діяла на момент укладання обох договорів дарування, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку ОСОБА_5 отримала лише 20 листопада 2008 pоку. Таким чином, на момент відчуження зазначеного будинку у ОСОБА_5 і не виникло право власності на земельну ділянку, призначену для його обслуговування Отже, у цій ситуації порушено його законні права та інтереси, які полягають в отриманні права власності на земельну ділянки у розмірі, пропорційному до його частки власності на житловий будинок та прибудинкові споруди, розташовані на ній, адже за умов дії права власності на земельну ділянку інших осіб, він позбавлений можливості реалізувати таке право у встановлений законом спосіб та фактично позбавлений можливості користуватися належним йому майном (частиною будинку), не маючи земельної ділянки необхідної для його обслуговування. Стаття 120 ЗК України, у редакції від 01 січня 2002 року зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 27 квітня 2007 року № 997-V, що діяла на момент укладання договору дарування між ОСОБА_5 та позивачем, не містила процитованих судом норм, зокрема щодо необхідності укладання окремих цивільно-правових угод, зокрема і догорів оренди.

У лютому 2017 року ОСОБА_2 подала до суду заперечення на касаційну скаргу у якому зазначила, що земельна ділянка знаходилась на момент укладення договору дарування у комунальній власності і позивач не довів суду, що будь-які його права дійсно порушені, оскільки він ніколи не звертався до органу місцевого самоврядування за реалізацією своїх прав. Посилання позивача на те, що його права порушені носять гіпотетичний характер і не підтверджуються доказами. Суди обох інстанцій правильно врахували ту обставину, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності для звернення до суду з цим позовом без будь-яких поважних причин.

У березні 2018 року на адресу суду надійшли доповнення до відзиву на касаційну скаргу від ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , у яких зазначено, що позивач ще у 2014 році звертався до суду із позовом про визнання за ним права власності на 12/25 частини земельної ділянки, проте судовим рішенням, що набрало законної сили, йому відмовлено у задоволенні позову.

У квітні 2018 року від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_6 надійшли письмові пояснення, у яких зазначено, що згідно з правовою позицією Верховного суду України у справі № 6-2099цс16, дія якої поширюється на ОСОБА_1 , за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, в редакції ЗК України, яка була чинною до 01 січня 2008 року і поширювалась на всі правовідносини, що мали місце у вказаний період, зокрема і на договір дарування, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 від 28 грудня 2007року, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, та надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2018 року зазначену справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

За змістом статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - скасуванню та ухваленню нового рішення про часткове задоволення позову.

Судом установлено, що у власності померлої ОСОБА_5 перебував житловий будинок по АДРЕСА_1 , побудований у 1964 році, загальною площею 65,9 кв. м із надвірними будівлями.

Згідно з договором дарування від 12 серпня 2004 року № 4863 ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_3 13/25 частини зазначеного будинку.

28 грудня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 укладений договір дарування, яким дарувальник ОСОБА_5 передала у власність обдарованому ОСОБА_1 12/25 частини житлового будинку із відповідними частинами надвірних будівель, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідченого державним нотаріусом Вишгородської районної державної нотаріальної контори Фоєю Л. А. Відповідно до пункту 6 договору дарування, дарувальник стверджує, що земельна ділянка, на якій розташований зазначений у договорі житловий будинок, не приватизована і державного акта на право приватної власності на землю не отримано.

20 листопада 2008 року ОСОБА_5 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку Серії НОМЕР_3 , яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,1637 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер НОМЕР_1 на підставі рішення 22 сесії IV скликання від 21 жовтня 2005 року № 179.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_4 , видане Виконавчим комітетом Хотянівської сільської ради Вишгородського району Київської області, за актовим записом № 18.

Відповідно до складеного заповіту від 02 квітня 2003 року ОСОБА_5 заповідала все своє майно, де б воно не було, із чого воно не складалося, що буде належати на день її смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у рівних частинах.

21 квітня 2015 року ОСОБА_3 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 3/8 частини земельної ділянки площею 0,1637 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку; ОСОБА_4 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 3/8 частини земельної ділянки площею 0,1637 га, кадастровий номер НОМЕР_1 яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку; ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/4 частини земельної ділянки площею 0,1637 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 вказував на те, що державний акт на право власності на земельну ділянку Серії НОМЕР_3 , яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,1637 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер НОМЕР_1 , виданий померлій ОСОБА_5 із порушенням вимог чинного законодавства України і його прав та інтересів, оскільки право на отримання права власності на зазначену земельну ділянку у частках, пропорційним часткам права власності на житловий будинок перейшло до обдарованих нею нових власників житлового будинку та прибудинкових споруд.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до статті 40 ЗК України, у редакції від 14 жовтня 2008 року, що була чинною на момент отримання ОСОБА_5 державного акта на право власності на земельну ділянку, громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами.

Згідно із статтею 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки, серед іншого, на підставі: безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.

Відповідно до частини першої статті 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Умовами статті 126 ЗК України визначено, що право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Згідно із статтею 126 ЗК України, у редакції від 11 січня 2005 року, що була чинною на момент прийняття рішення 22 сесії IV скликання від 21 жовтня 2005 року № 179 про передачу ОСОБА_5 спірної земельної ділянки, право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Таким чином, аналізуючи положення статті 126 ЗК України, у редакції на момент отримання ОСОБА_5 державного акта на право власності на земельну ділянку та на момент прийняття рішення 22 сесії IV скликання від 21 жовтня 2005 року № 179 про передачу ОСОБА_5 спірної земельної ділянки, Верховний Суд приходить висновку про те, що право власності на земельну ділянку підтверджується лише державним актом, а отже, при укладені між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 договору дарування 12/25 частини житлового будинку із відповідними частинами надвірних будівель, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 від 28 грудня 2007 року, остання не була власником земельної ділянки на якій розташований вказаний будинок, оскільки державний акт ОСОБА_5 отримала лише 20 листопада 2008 року.

Відповідно до статті 120 ЗК України, у редакції від 20 червня 2007 року, що була чинною на момент укладення між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 договору дарування 12/25 частини житлового будинку із відповідними частинами надвірних будівель, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких вона належала попередньому власнику. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. При переході права власності на будівлю або споруду до громадян або юридичних осіб, які не можуть мати у власності земельні ділянки, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля чи споруда.

Згідно із частиною другою статті 377 ЦК України у редакції від 14 червня 2007 року якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Таким чином, на момент виникнення спірних правовідносин сторони вправі посилатися виключно на виникнення та існування права користування спірною земельною ділянкою.

Отже, Верховний Суд приходить висновку про те, що після укладення між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 договору дарування 12/25 частини житлового будинку, до позивача на підставі частини третьої статті 120 ЗК України перейшло право користування тією частиною земельної ділянки, на якій розміщені 12/25 частини житлового будинку, та частина ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

З урахуванням викладеного, доводи позивача про те, що редакція статті 120 ЗК України на момент укладення договору передбачала перехід до особи, яка набула право власності на частину будівлі чи споруди права власності на земельну ділянку є безпідставними, оскільки до спірних правовідносин підлягає застосуванню редакція ЗК України від 20 червня 2007 року, що була чинною на момент укладення договору дарування від 28 грудня 2007 року.

Суди першої та апеляційної інстанцій при ухваленні рішення застосували редакцію статті 120 ЗК України, яка не підлягає застосуванню, а саме вказали на те, що при переході права власності на будівлю або споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

Узагальнюючи викладене, Верховний Суд приходить висновку про необґрунтованість судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки приватизація ОСОБА_5 земельної ділянки на якій знаходиться будинок, 12/25 частини якого належить на праві власності ОСОБА_1 , а інші 13/25 частини - ОСОБА_3 , здійснена з порушенням прав позивача, які підлягають судовому захисту.

Таким чином, приватизація ОСОБА_5 земельної ділянки на якій знаходиться житловий будинок після того, як вона його відчужила, є незаконною, оскільки при відчужені будинку до нових власників, тобто до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перейшло право користування земельною ділянкою на якій він знаходиться пропорційно розміру належних їм часток у будинку та відповідних господарських споруд.

Отже, Верховний Суд приходить висновку про те, що державний акт на право власності на земельну ділянку Серії НОМЕР_2 , виданий Вишгородським районним відділом земельних ресурсів 20 листопада 2008 року на право власності на земельну ділянку площею 0,1637 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку підлягає визнанню його недійсним, оскільки після того як ОСОБА_1 та ОСОБА_3 отримали право власності на домоволодіння, до них перейшло право користування земельною ділянкою на якій знаходиться будинок та земельною ділянкою, яка необхідна для його обслуговування пропорційно розміру належних їм часток, і саме вони мають право на здійснення приватизації цієї земельної ділянки.

Враховуючи те, що після смерті ОСОБА_5 її спадкоємці ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 отримали свідоцтва про право власності на спірну земельну ділянку, Верховний Суд приходить висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 у частині визнання їх недійсними.

З урахуванням того, що свідоцтво про право на спадщину, яке просить визнати недійсним позивач, а саме від 21 квітня 2015 року № 1-1488, видане лише ОСОБА_3 ( а. с. 12), а ОСОБА_4 видане інше свідоцтво за № 1-1482 (а. с 13), Верховний Суд приходить висновку про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину від 21 квітня 2015 року № 1-1482, оскільки ОСОБА_4 видане окреме свідоцтво, тоді як позивач, звертаючись до суду із позовом фактично просив визнати недійсними всі свідоцтва, але вважав, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 видане одне свідоцтво на двох.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про припинення права власності ОСОБА_3 на 3/8 частини земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1 , ОСОБА_2 на 1/4 частини та ОСОБА_4 на 3/8 частини; скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (із відкриттям розділу) індексний номер 20801647 від 21 квітня 2015 року прийняте державним нотаріусом Вишгородської районної державної нотаріальної контори Загвоздіною А. М. щодо реєстрації права власності ОСОБА_3 на 3/8 частини земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1 (номер запису про право власності 9428275), ОСОБА_2 на 1/4 частини (номер запису про право власності 9428241), ОСОБА_4 на 3/8 частини (номер запису про право власності 9428255), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 18; про зобов`язання Вишгородської районної державної нотаріальної контори внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно запис про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на земельну ділянку і зобов`язання Управління Держгеокадастру у Вишгородському районі Київської області скасувати державну реєстрацію земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1 , вилучити дані про неї з Державного земельного кадастру та закрити відповідну поземельну книгу, - не підлягають задоволенню, оскільки визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину на цю земельну ділянку є достатнім для скасування державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_3 ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у порядку встановленому законом.

Щодо заяви ОСОБА_2 про застосування судом строку позовної давності

Під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідачем подано заяву про застосування строку позовної даності, яка обґрунтована тим, що позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду із цим позовом, оскільки ОСОБА_1 після отримання ним права власності на 12/25 частини будинку у грудні 2007 року і до дня смерті ОСОБА_5 у 2013 році не звертався за захистом своїх прав.

Відповідно до вимог статті 256 ЦК Українипозовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальний строк позовної давності відповідно до статті 257 ЦК Українистановить три роки.

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК Українисплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з частиною першою статті 8 ЦПК Українисуд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свободратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (судове рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації», пункт 570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 51).

Відповідно до статті 256 ЦК Українипозовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законіз метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК Україниперебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених закономможливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законіпозовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК Українизагальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№ 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Таким чином, оскільки позивач про порушення своїх прав на підставі частини другої статті 1220 ЦК України «довідався» або «міг довідатися» ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто з дня смерті ОСОБА_5 , із яким пов`язується момент відкриття спадщини за заповітом на підставі якого вона розпорядилася спірною земельною ділянкою на користь відповідачів, Верховний Суд приходить висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, адже ОСОБА_1 звернувся із позовом до суду у січні 2016 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, тому Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони ухвалені із порушення норм матеріального права та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову.

Щодо розподілу судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, із ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг у розмірі (1 136,80 грн за подання позову + 1 250,48 грн за подання апеляційної скарги + 1 364,16 грн за подання касаційної скарги / 3) = по 1 250,48 грн із кожного.

Керуючись статтями 141, 406, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 29 серпня 2016року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 16 листопада 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Управління Держгеокадастру у Вишгородському районі Київської області, Вишгородської районної державної нотаріальної контори Київської області, треті особи: Вишгородське районне управління юстиції та Хотянівська сільська рада Вишгородського району Київської області, про визнання недійсним Державного акта на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, припинення права власності на земельну ділянку та про вчинення певних дій задовольнити частково.

Визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку Серії НОМЕР_2 , виданий Вишгородським районним відділом земельних ресурсів 20 листопада 2008 року на право власності на земельну ділянку площею 0,1637 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 21 квітня 2015 року № 1-1488, видане ОСОБА_3 державним нотаріусом Вишгородської районної державної нотаріальної контори Загвоздіною Альоною Миколаївною на 3/4 частини земельної ділянки площею 0,1637 га, кадастровий номер НОМЕР_1 .

Визнати недійсним свідоцтво про спадщину за законом № 1-1473, видане ОСОБА_2 21 квітня 2015 року державним нотаріусом Вишгородської районної державної нотаріальної контори Загвоздіною Альоною Миколаївною на 1/4 частини земельної ділянки площею 0,1637 га, кадастровий номер НОМЕР_1 .

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 21 квітня 2015 року № 1-1482, видане ОСОБА_4 державним нотаріусом Вишгородської районної державної нотаріальної контори Загвоздіною Альоною Миколаївною на 3/4 частини земельної ділянки площею 0,1637 га, кадастровий номер НОМЕР_1 .

У задоволенні іншої частини позову відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг у розмірі по 1 250,48 грн із кожного.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик