ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

15 липня 2019 року

м. Харків

справа № 643/16046/17

провадження № 22ц/818/2672/19

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Піддубного Р.М., Тичкової О.Ю.,

імена (найменування) сторін:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 - представника ОСОБА_1 на рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 18 березня 2019 року в складі судді Каліберди В.А.,

у с т а н о в и в:

В грудні 2017 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») в особі свого представника Савіхіної Анастасії Миколаївни звернулося у суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На обґрунтування вимог позивач вказав, що 28 травня 2010 року між АТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 укладено договір № б/н, відповідно до умов якого АТ КБ «ПриватБанк» надало ОСОБА_1 кредит в розмірі 2 000 грн. 00 коп. у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

ОСОБА_1 зобов`язався щомісяця сплачувати грошові кошти у розмірі 3% від суми заборгованості.

Однак умови кредитного договору відповідач не виконав, допустив заборгованість, яка станом на 07 листопада 2017 року склала суму в загальному розмірі 86 900 грн. 86 коп. (заборгованість за кредитом - 4 982 грн. 95 коп., заборгованість за процентами за користування кредитом - 73 903 грн. 58 коп., заборгованість за комісією та пенею - 3 400 грн. 00 коп., штраф (фіксована частина) - 500 грн. 00 коп., штраф (процентна складова) - 4 114 грн. 33 коп.).

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість в указаному розмірі, а також 1 600 коп. судового збору.

26 жовтня 2018 року ОСОБА_1 подав заперечення на позовну заяву, в яких просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заперечення мотивовані тим, що кредитний договір він не укладав та не підписував Умов та правил надання банківських послуг та тарифів банку. При цьому посилається на правову позицію, що міститься в постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15. Крім того, вважає, що позивач пропустив строк позовної давності, оскільки з позовом банк мав звернути до 29 травня 2013 року.

Рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 18 березня 2019 року, уточненим ухвалою цього ж суду від 02 квітня 2019 року про виправлення описки, позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

З ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором від 28 травня 2010 року № б/н в загальному розмірі 82 286 грн. 53 коп., яка складається з заборгованості за кредитом - 4 982 грн. 95 коп., заборгованості за процентами за користування кредитом - 73 903 грн. 58 коп., заборгованості за комісією та пенею - 3 400 грн. 00 коп. В задоволенні позову в іншій частині відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач умови кредитного договору не виконав, допустив заборгованість, яка підлягає стягненню з підстав, передбачених статтею 1054 ЦК України, з урахуванням правової позиції, що міститься в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15.

11 квітня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Харківського апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Умови та правила надання банківських послуг він не підписував, отже вони не є складовою частиною кредитного договору. З урахуванням того, що банк не надав оригіналу кредитного договору, то наявність боргу не доведено належними та допустимим доказами. Його фото з карткою, що надав банк, не є доказом укладення договору кредиту. До справи додано типові банківські документи, в яких не вказано протягом якого періоду вони дійсні та немає його підпису про ознайомлення з ними. Зазначає, що судом не враховано правових позицій, що містяться в постановах Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі № 6-240цс14 та від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15. Крім того, вважає, що судом неправильно стягнута сума заборгованості за комісією та пенею, оскільки до цих вимог сплив строк позовної давності.

06 червня 2019 року ОСОБА_3 - представник АТ КБ «ПриватБанк» подав письмові пояснення, в яких вказав, що станом на 31 січня 2016 року заборгованість за кредитним договором, укладеним 28 травня 2010 року між АТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 , складає: за тілом кредиту - 4 982 грн. 95 коп., за процентами за користування кредитом - 12 193 грн. 47 коп. Заборгованість за комісією відсутня. Пеня стягненню не підлягає з урахуванням застосування строків позовної давності, оскільки банк звернувся до суду з позовом майже через два роки після строку кредитування (31 січня 2016 року).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункт 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів і вимог апеляційної скарги - судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України).

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Матеріали справи свідчать, що 28 травня 2010 року між АТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 укладено договір № б/н, відповідно до умов якого АТ КБ «ПриватБанк» надало ОСОБА_1 кредит в розмірі 2 000 грн. 00 коп. у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Зазначений вище кредитний договір складається із заяви позичальника, Умов та Правил користування карткою та тарифами банку.

ОСОБА_1 надав згоду на приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, а також тарифами АТ КБ «ПриватБанк», які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді, про що свідчить його підпис.

У заяві відповідач висловив згоду з тим, що заява на отримання кредиту разом з умовами та правилами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою та тарифами банку становить між ним та АТ КБ «Приватбанк» договір про надання банківських послуг.

Крім того, ОСОБА_1 при оформленні кредиту пройшов процедуру ідентифікації в банку, зокрема його було сфотографовано та відскановано паспорт.

Згідно з довідкою АТ КБ «ПриватБанк» від 28 листопада 2018 року № 30.1.0.0/2-20171130/1552 ОСОБА_1 отримав картки № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 зі строком дії перевипущеної картки до останнього дня - січня 2016 року.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором не виконував належним чином і регулярних платежів в рахунок погашення боргу не здійснював, у зв`язку з чим станом на 31 січня 2016 року утворилась заборгованість: за тілом кредиту - 4 982 грн. 95 коп., за процентами за користування кредитом - 12 193 грн. 47 коп.

При цьому в письмових поясненнях, наданих до суду апеляційної інстанції, АТ КБ «Приватбанк» зазначає, що пеня стягненню не підлягає з урахуванням застосування строків позовної давності, оскільки банк звернувся до суду з позовом майже через два роки після строку кредитування (31 січня 2016 року).

Також встановлено, що останній платіж в рахунок погашення боргу ОСОБА_1 здійснив 09 січня 2015 року в сумі 1 000 грн. 00 коп., що підтверджується розрахунком заборгованості (а. с. 3-7). Позов пред`явлено 12 грудня 2017 року, тобто в межах строку позовної давності.

Цим же розрахунком підтверджується, що ОСОБА_1 частково здійснював погашення кредиту. Отже, фактично відповідач підтвердив своїми діями укладення кредитного договору.

За правилами частин 1, 5, 6 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом статей 1049, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором.

За приписами частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 629 ЦК України установлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).

З огляду на викладене, правові підстави для стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором в загальному розмірі 86 900 грн. 86 коп. відсутні.

Рішення суду першої інстанції підлягає зміні з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову та стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором від 28 травня 2010 року № б/н, яка складається з: заборгованості за тілом кредиту - 4 982 грн. 95 коп., за процентами за користування кредитом - 12 193 грн. 47 коп.

В частині відмови в задоволення позову щодо штрафів рішення не оскаржено та в апеляційному порядку не переглядалось.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За правилами пунктів «б», «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Судові витрати, понесені позивачем, документально підтверджуються: за подачу позовної заяви - в розмірі 1 600 грн. 00 коп. (а. с. 40).

З урахуванням пропорційності до розміру задоволених позовних вимог з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в загальному розмірі 316 грн. 16 коп. (17 176 грн. 42 коп. (задоволені позовні вимоги) х 100 : 86 900 грн. 86 коп. (заявлені позовні вимоги) = 19,76; 1 600 грн. 00 коп. х 19,76 : 100).

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 18 березня 2019 року змінити.

Позов Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за Договором кредиту від 28 травня 2010 року № б/н в загальному розмірі 17 176 грн. 42 коп. (сімнадцять тисяч сто сімдесят шість грн. 42 коп.) та 316 грн. 16 коп. (триста шістнадцять грн. 16 коп.) судового збору.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 15 липня 2019 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді Р.М.Піддубний

О.Ю.Тичкова