Номер провадження: 22-ц/813/685/19
Номер справи місцевого суду: 107
Головуючий у першій інстанції Гура А.І.
Доповідач Кравець Ю. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.07.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Комлевої О.С.,

з участю секретаря судового засідання Павлючук Ю.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Кодимського районного суду Одеської області від 14.03.2017 року, ухваленого суддею Гурою А.І.,

встановив:

10.08.2016 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 звернувся до суду з зазначеним позовом та просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 борг у суммі 99460 грн., витрати від інфляції за весь час прострочення і 3% річних від простроченої сумиз весь час прострочення станом на день винесення рішення суду.

Позовні вимоги представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 мотивує тим, що 16.10.2013 року сторони уклали між собою договори позики, відповідно до яких ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 в борг грошові кошти у розмірі 3000 доларів США, строк повернення до 01.01.2015 року, та 25000 грн. зі строком повернення грудень 2015 року.На підтвердження укладених договорів позики відповідач написав відповідні розписки про їх отримання. Строк повернення коштів за договорами позики минув, відповідно 01.01.2015 року та 30.12.2015 року, проте до теперішнього часу борг не повернуто, від сплати боргу відповідач ухиляється.

Рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 14.03.2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг з урахуванням індексу інфляції, 3%. річних у розмірі 29590,75 грн. та борг, 3% річних, у розмірі 3198,24 доларів США, що за курсом НБУ становить 8600,67 грн. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, апеляційну скаргу подав відповідач ОСОБА_2 , в якій з посиланням на неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення при розгляді справи, порушення судом норм процесуального та неправильне застосування матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що у вересні 2013 році позивач запропонував йому роботу регіонального менеджера у СПД ОСОБА_1 , зазначену пропозицію ОСОБА_2 прийняв, однак офіційне оформлення трудових відносин було відкладено на невизначений термін. ОСОБА_2 зазначає, що кошти в розмірі 25 000 грн., він отримав від СПД ОСОБА_1 16.10.2013 року для придбання автомобіля, про що була складена розписка, в якій строк повернення коштів - грудень 2015 року, крім того на прохання СПД ОСОБА_1 того ж дня була складена ще одна розписка, другий екземпляр першої, сума боргу в якій була вказана як еквівалент запозиченої суми в гривнях по курсу долара США, а саме 3000 доларів США. Отже ОСОБА_2 на отримані кошти придбав автомобіль марки ВАЗ 2107 та використовував його виключно в інтересах СПД ОСОБА_1 ОСОБА_2 звертає увагу суду, що за домовленістю з СПД ОСОБА_1 повернення коштів відбулося шляхом щомісячного вираховування 15% з його заробітної плати, яка на той час складала в середньому 7 000 грн. Відповідне відрахування здійснювалося СПД ОСОБА_1 регулярно до лютого 2015 року, таким чином сума повернутого боргу складала 15 750 грн. Крім того з метою своєчасного виконання зобов`язань за борговою розпискою, за погодженням з СПД ОСОБА_1 , 21.02.2015 року ОСОБА_2 перерахував на картковий рахунок ОСОБА_1 кошти в розмірі 12 066 грн., отже загальна сума повернених ОСОБА_2 коштів, які він запозичив у СПД ОСОБА_1 на придбання автомобіля, складає 27 816 грн. Після виконання ОСОБА_2 своїх боргових зобов`язань в повному обсязі ОСОБА_2 звернувся з проханням до СПД ОСОБА_1 повернути його боргові розписки, однак ОСОБА_1 запевнив його що він їх знищив та повертати нічого. Також ОСОБА_2 звертає увагу на те, що районний суд не зазначив в рішенні з яких підстав відхилив докази надані ОСОБА_2 в запереченні, а саме квитанції ПАТ КБ «Приватбанк», які доводять факт перерахування коштів на рахунок ОСОБА_1 , який підтвердив зазначені перерахування.

Вважаючи апеляційну скаргу безпідставною, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 звернувся до суду апеляційної інстанції з відзивом на неї, у якій зазначив, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги такими, що не можуть прийматись до уваги.

ОСОБА_2 в судовому засіданні просив апеляційну скаргу задовольнити.

ОСОБА_1 та його представник у судове засідання не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином.

Відповідно ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарг, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції встановив наступні обставини та дійшов таких висновків.

Судом установлено, що 16.10.2013 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики у вигляді розписки (а.с. 9), згідно умов якого ОСОБА_4 позичив відповідачу грошові кошти в розмірі 3000 доларів США та відповідач зобов`язався повернути грошові кошти до 01.01.2015 року.

Також, 16.10.2013 року між позивачем та відповідачем був укладений ще один договір позики у вигляді розписки, (а.с. 10), згідно умов якого ОСОБА_4 позичив відповідачу грошові кошти в розмірі 25000 грн. та відповідач зобов`язався повернути грошові кошти до грудня 2015 року.

Грошові кошти відповідач позивачу не повернув.

Частиною 1 ст.208 ЦК України, передбачено, що в письмовій формі необхідно укладати угоди фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує в 20 і більше разів неоподаткований мінімум доходів громадян.

З розписок чітко вбачається зміст укладеної угоди, підписи сторін.

Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

З тексту розписок вбачається, що відповідач отримав грошові кошти до їх підписання.

Згідно до вимог ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 2 ст.625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною 1 ст.1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Задовольняючи позов частково, суд виходив з такого.

За змістом статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Судом установлено, що між сторонами виникли правовідносини на підставі розписок, за змістом яких ОСОБА_5 позичив у ОСОБА_6 у тому числі грошові кошти в іноземній валюті - 3000 доларів США. Тобто, предметом договору була іноземна валюта.

Отже, в цій частині позову, вимоги позивача про стягнення боргу (3000 доларів CIIIA) за договором позики, повинні бути задоволені без урахування встановленого індексу інфляції.

З цього приводу Верховний Суд України висловив правову позицію у своїй постанові №6-771цс15 від 27.01.2016 року, де зазначено, що відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статті 1 -Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була, предметом договору, індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Згідно роз`яснень, що містяться в пункті 14 постанова Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року, згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв`язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання. У разі пред`явлення позову про, стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Сума позики по розписці від 18.10.2013 року становить 3000 долари США, Три проценти річних (період з 01.01.2015 року по 14.03.2017 року) складає 3000х3%:100% :365х804= 198.24 долари США. Станом на 14 березня 2017 року, згідно курсу НБУ, 1 долар США коштує 26,89 грн.. Таким чином, загальна сума першої позики становить 3198,24 долари США (3000+198.24), що за курсом НБУ становить 86000,67 грн.

Сума позики по розписці від 18.10.2013 року складає 25000 грн.. Середній індекс інфляції з 01.12.2015 року по 14.03.2017 року складає 114,5%, сума з урахуванням індексу інфляції складає: 25000 х 114,5% = 28625 грн. Три проценти річних складає: 25000 х 3:100%:365х470=965.75 грн. Таким чином загальна сума другої позики є 28625 +965.75=29590,75 грн.

Колегія суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції. Суд першої інстанції, з`ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин, що виникли і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не враховано, що у вересні 2013 році позивач запропонував йому роботу регіонального менеджера у СПД ОСОБА_1 , зазначену пропозицію ОСОБА_2 прийняв, однак офіційне оформлення трудових відносин було відкладено на невизначений термін, що кошти в розмірі 25 000 грн., ОСОБА_2 отримав від СПД ОСОБА_1 16.10.2013 року для придбання автомобіля, не доведені відповідачем належними доказами та не мають правового значення для вирішення даної справи.

Також немає правового значення те що, ОСОБА_2 на отримані кошти придбав автомобіль марки ВАЗ 2107 та використовував його виключно в інтересах СПД ОСОБА_1 ОСОБА_2 .

Твердження апелянта, що за домовленістю з СПД ОСОБА_1 повернення коштів відбулося шляхом щомісячного вираховування 15% з його заробітної плати, яка на той час складала в середньому 7 000 грн., відповідне відрахування здійснювалося СПД ОСОБА_1 регулярно до лютого 2015 року, таким чином сума повернутого боргу складала 15 750 грн., також не підтверджено належними доказами.

Кріт того апеляційний суд відхиляє посилання апелянта на квитанції ПАТ КБ «Приватбанк», які підтверджують факт перерахування коштів на рахунок ОСОБА_1 , оскільки з вказаних квитанції не підтверджують перерахування коштів саме на погашення боргового зобов`язання.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 13 ЦПК України: за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Кодимського районного суду Одеської області від 14.03.2017 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12.07.2019 року.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.Г.Журавльов

О.С.Комлева