Дата документу 16.07.2019 Справа № 336/740/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №336/740/19
Провадження №22-ц/807/2340/19
Головуючий в 1-й інстанції - Суркова В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2019 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.
секретарСеменчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 квітня 2019 року, постановлену в м. Запоріжжі у справі за заявою ОСОБА_1 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, стягувач - ОСОБА_2 ,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про визнання судового наказу, виданого Шевченківським районним судом м. Запоріжжя 27.02.2019 року за заявою ОСОБА_2 про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дитини - дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 05.02.2019 року і до досягнення дитиною повноліття та стягнення судового збору у сумі 192, 10 грн. на користь держави. В обґрунтування заяви посилається на те, що він не згоден з вказаним вище судовим наказом, оскільки при його видачі судом не було враховані його права та не взято до уваги обставини, що мають істотне значення для справи, зокрема відсутні докази про місце проживання дитини, а саме, що остання не проживає саме з матір`ю. Окрім того, при видачі судового наказу суд не врахував обставини передбачені статтею 182 Сімейного кодексу України, а саме стан здоров`я боржника та його доходи. Вважав, що не має підстав стягувати з нього судовий збір у сумі 192,10 грн. на користь держави.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 квітня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, стягувач - ОСОБА_2 - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на необґрунтованість висновків суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою задовольнити заявлені вимоги.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції при постановленні ухвали не враховано, що неповнолітня ОСОБА_3 не проживає разом з матір`ю, а проживає за місцем навчання в м. Ірпінь, крім того, апелянт постійно надає матеріальну допомогу на утримання доньки.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За положенням ч. 1 п. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про народження ОСОБА_3 виданого повторно 27.12.2016 року Шевченківським районним у м. Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Запорізькій області, батьком останньої записаний ОСОБА_1 , дитина проживає разом з матір`ю та знаходиться на її утриманні, а тому у ОСОБА_2 були законні підстави для звернення до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на дитину.

Відповідно до статті 188 Сімейного кодексу України, ОСОБА_1 не звільнений від обов`язку утримувати дитину, право на аліменти відповідно до статті 190 Сімейного кодексу України не припинено, інші підстави звільнення ОСОБА_1 від обов`язку утримувати дитину, батьком якої він записаний, судом не встановлено.

Таким чином, оскільки заявником (боржником) ОСОБА_1 не доведено наявність підстав для визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, суд першої інстанції відмовив у задоволенні заяви.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до частини 1 статті 173 Цивільного процесуального кодексу України, суд може внести виправлення до судового наказу, визнати його таким, що не підлягає виконанню, або відстрочити або розстрочити виконання судового наказу в порядку, встановленому статтями 432, 435 цього Кодексу.

За частиною 2 статті 432 Цивільного процесуального кодексу України, суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Заявник в розумінні положень ч. 2 ст. 432 ЦПК України не зазначив і не довів жодних підстав для визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За частиною 3 статті 184 Сімейного кодексу України, той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до Витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання - ОСОБА_3 , зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 . Вказана адреса реєстрації збігається з місцем реєстрації її матері ОСОБА_2 (а.с.11,12)

Особа, що подала апеляційну скаргу, не тільки не надала, а й не посилається на те, що дитина проживає з ним та знаходиться на її утриманні. Можливе тимчасове навчання дитини в Ірпінській спеціалізованій загальноосвітній школі І-ІІІ степенів художнього профілю №1 імені А.С. Маренка не вказує на те, що вона змінила постійне місце проживання та не знаходиться на утриманні своєї матері.

Всі інші доводи апеляційної скарги, в тому числі і щодо майнового стану боржника, стану його здоров`я, інвалідності, факту матеріальної допомоги дитині не можуть бути підставами для застосування вимог ст. 432 ЦПК України з врахуванням того, що суд стягнув аліменти в мінімальному розмірі, який передбачений законом, і який вже незалежно від зазначених доводів неможливо зменшити.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З мотивів, викладених вище, колегія суддів приходить до висновку, що судом постановлена ухвала з дотриманням вимог ЦПК України, підстав для скасування ухвали суду першої інстанції, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 квітня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 17 липня 2019 року.

Судді: С. В. Кухар

О. В. Крилова

О. З. Поляков