КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/7075/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Волошиної В.М., Панченка М.М.,

за участю секретаря судового засідання Макаренко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 лютого 2019 року у складі судді Ульяновської О.В.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», товариства з обмеженою відповідальністю «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНИ», третя особа: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про захист прав споживача, стягнення неправомірно отриманої плати за отримання кредиту, застосування наслідків недійсності правочинів, зобов`язання прийняти кошти з розстрочкою платежів,-

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернулася у суд із позовом до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (надалі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») про захист прав споживача, стягнення неправомірно отриманої плати за отримання кредиту, застосування наслідків недійсності правочинів, зобов`язання прийняти кошти з розстрочкою платежів.

Зазначала, що 01 лютого 2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №138-08-И/09, згідно якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості та платності кредитні кошти у розмірі 90 000 дол. США з оплатою по кредитній ставці 10,2% річних, для цільового призначення придбання квартири та в забезпечення виконання зобов`язання було укладено іпотечний договір, за яким була передана квартира, а також договори поруки №138-08-П1-09 з третьою особою ОСОБА_3 , №138-08-П2-09 з ОСОБА_5 та №138-08-ПЗ-09, за якими останні зобов`язалися солідарно відповідати перед банком за своєчасне та повне виконання позивачем кредитних зобов`язань, однак банк встановивши в договорі щомісячну плату на надання банком кредиту не надав позивачу даних про те, які саме послуги за вказані плати будуть йому надані протягом дії кредитного договору, також при укладенні кредитного договору банком не було дотримано вимог правил п.п. 2.1, 2.4, 2.5, 3.1 та 3.4 Постанови НБУ від 10 травня 2007 року №168, оскільки банком не було надано у письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, не зазначено порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу, не зазначено обґрунтовування вартості супутньої послуги, тому відсутність таких документів з підписом позичальника на кожній сторінці свідчить про те, що позичальник фактично не отримував кредитні кошти, у розмірі 90 000 дол. США, а в гривнях 454 500 грн., також при надані банком кредиту в іноземній валюті він повинен попередити позичальника про валютні ризики під час виконання зобов`язань та методики, яка використовувалася банком для визнання валютного курсу, що банком не було надано в повному обсязі, в результаті чого позивач вважає положення договору є несправедливими, зокрема положення, згідно яких передбачались зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки, як наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, таким чином відповідач навмисно ввів в оману позивача щодо обставин, які мають істотне значення, а тому такий провочин має бути визнаний недійсним.

Позивач просив:

- застосувати наслідки недійсності правочину у частині п.4.7 кредитного договору №138-08-И/09 від 01 лютого 2008 року, яким на позивача покладено обов`язок щомісяця в термін з «1» по «10» число, сплачувати комісійну винагороду за надання кредитних ресурсів щомісяця у розмірі 863 грн. 55 коп.;

- визнати недійсним кредитний договір №138-08-И/09 від 01 лютого 2008 року;

- застосувати наслідки недійсності кредитного договору та нікчемності його частин - реституцію сторін, зобов`язавши позивача та відповідача повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання кредитного договору;

- зобов`язати відповідача прийняти у позивача залишок суми, після проведення реституції сторін, в рахунок погашення грошових зобов`язань позивача перед відповідачем по кредитному договору №138-08-И/09 від 01 лютого 2008 року.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 26 лютого 2019 року у задоволені позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 ., посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування матеріального права, просить скасувати рішення районного суду та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що оскільки заявою про видачу готівки кошти в іноземній валюті видаються фізичній особі виключно з її поточного чи депозитного рахунку, а позичкового рахунку кошти, за операціями з клієнтами (видача кредиту тощо) видаються виключно у національній валюті - гривні, то заява на видачу готівки від 01 лютого 2008 року не є доказом надання коштів саме в іноземній валюті, а навпаки наводить до висновку про видачу коштів саме в національній валюті.

Зазначено, що встановивши в договорі щомісячну плату за надання кредиту, банк не надав позивачу даних про те, які саме послуги за вказані плати будуть йому надані протягом дії кредитного договору. Крім того, визначена законом інформація під час укладання кредитного договору майже в повному обсязі не була надана відповідачем, про що свідчить текст кредитного договору та відсутність документів з підписом позичальника на кожній сторінці у банка.

Посилаючись на доведеність того, що підписання кредитного договору стало наслідком чисельного порушення норм чинного законодавства та прав позивача, як споживача кредитної послуги банку, а також те, що подальше виконання кредитного договору на умовах, що діють на даний час є порушенням одного із принципів цивільно-правових відносин, які закріплені у ст. 3 ЦК України - принципу справедливості, та такі умови кредитного договору є несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договорених прав та обов`язків на шкоду позичальника, скаржник просить апеляційну скаргу задовольнити.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 липня 2019 року товариство з обмеженою відповідальністю «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНИ» залучено до участі у справі в якості співвідповідача, остільки відповідно до договору про відступлення прав вимоги від 22 березня 2019року ПАТ«Банк «Фінанси та Кредит» відступив на користь ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНИ» право вимоги за кредитними зобов`язаннями ОСОБА_6 .

В судове засідання представники ПАТ«Банк «Фінанси та Кредит» та ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНИ»,а також ОСОБА_4 не з`явилися, про день і час судового розгляду справи повідомленні належним чином, будь-яких клопотань, заяв щодо відкладення справи розглядом не подавали, тому колегія суддів на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися в судове засідання.

Колегія суддів, вислухавши ОСОБА_2 та її представника, а також ОСОБА_3 , які підтримали апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню частково.

Як убачається з матеріалів справи, 01 лютого 2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_7 укладено кредитний договір №138-08-И/09, відповідно до якого позивач надав відповідачу кредитні кошти в розмірі 90 000 дол. США на строк до 31 січня 2028 року та оплатою по процентній ставці 10,2 % річних (а.с.7-13 т.1).

Для забезпечення виконання зобов`язання між позивачем та ОСОБА_4 укладеного договори поруки за № 138-08-П1-09, № 138-08-П2-09 та №138-08-Г13-09 від 01 лютого 2008 року, згідно яких останні зобов`язались солідарно відповідати перед банком за своєчасне та повне виконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором (а.с.14-22 т.1).

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 13 серпня 2015 року позовні вимоги ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , правонаступником якого є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості по кредитному договорі №138-08-И/09 від 01 лютого 2008 року задоволено та стягнено з відповідачів солідарно на користь позивача грошові кошти у розмірі 1 244 191 грн. 46 коп. (а.с.83, 84 т.1).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 09 листопада 2015 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_8 відхилено, а рішення Святошинського районного суду м. Києва залишено без змін (а.с.85-87 т.1).

Згідно умов договору Банк надав позивачу 90 000 дол. США (а.с.69 т.1), які позивач зобов`язалася сплачувати в термін з «1» по «10» кожного місяця по кредитних ресурсах у складі щомісячного Ануїтетного платежу у розмірі 891,48 дол. США, також у складі Ануїтетного платежу сплачуються проценти за користування кредитними ресурсами.

Згідно п. 4.6 договору у випадку зміни вартості кредитних ресурсів на ринку позичкового капіталу або інших показників, що характеризують кон`юнктуру фінансових ринків, процентна ставка за користування кредитними ресурсами підлягає зміні югу банку. У зазначених випадках банк вправі змінити розмір процентної ставки, попередивши про це письмово позичальника не пізніше ніж за 5 (п`ять) днів. У випадку незгоди позичальника зі зміною розміру процентної ставки, позичальник зобов`язаний повідомити про це банк протягом 3 (трьох) днів з моменту одержання повідомлення банку про зміну процентної ставки та повернути отримані кредитні ресурси та сплатити всі проценти за чинною ставкою до повідомлення строку набрання чинності нової процентної ставки, зазначеної в повідомленні банку. При відсутності одержання позичальника про свою незгоду зі зміною розміру процентної ставки, протягом 3 (трьох) днів з моменту нарахування відповідного повідомлення, новий розмір процентної ставки вважається прийнятим Позичальником та набирає чинності з моменту, зазначеного в повідомленні.

Згідно п. 4.7 договору позичальник щомісяця в термін з «1» по «10» число (включно) кожного місяця, сплачує комісійну винагороду за надання кредитних ресурсів у розмірі 863 грн. 55 коп. У зазначений термін сплачується комісійна винагорода за попередній календарний місяць. Комісійна винагорода сплачується шляхом зарахування відповідної суми на рахунок № НОМЕР_1 / НОМЕР_2 . Зазначена у цьому пункті договору комісійна винагорода банка сплачується позичальником щомісячно, за весь період до моменту повного виконання позичальником зобов`язань по поверненню отриманих кредитних ресурсів.

Позичальник сплачує комісійну винагороду, згідно п. 4.7. цього договору, за останній звітний період не пізніше повернення кредитних ресурсів, зазначеного в п.3.2. цього договору. Умовами забезпечення кредиту та фінансовий стан позичальника за цим договором є застава нерухомості (іпотека): двокімнатної квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею - 50,80 кв. м, житловою площею 31,00 кв.м.

Згідно п. 7.7 договору позичальник сплачує банку комісійну винагороду з розрахунково-касове обслуговування при проведені кредитних операцій у розмірі 9090 грн. (одноразово). Комісія сплачується позичальнику у момент укладення цього договору на рахунок 6110 НОМЕР_3 .

Відповідно до п. 2.1 договору відповідач зобов`язався надати кредит в іноземній валюті у розмірі 90 000 дол. США.

У матеріалах справи не міститься доказів того, що на час укладення оспорюваного правочину відповідач не мав банківську ліцензію на право здійснювати банківські операції, в тому числі щодо розміщення долучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, та дозволи на право здійснювати операції з валютними цінностями.

Згідно висновку проведеної по справі експертизи № 6902/16-45 від 24 березня 2017 року встановлено, що метод нарахування банком процентів за кредитним договором відповідає вимогам чинного законодавства, а також ведення обліку нарахованих та погашених процентів відповідає вимогам Інструкції по застосуванню плану рахунків бухгалтерського обліку комерційних банків України, затвердженої Постановою НБУ від 17 червня 204 № 280 (а.с.160-167 т.1).

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що позивачем не доведено та не надано доказів, не було їх встановлено і під час розгляду справи в суді, які б стали підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Разом з тим, з такими висновками районного суду у повному обсязі погодитися неможливо, враховуючи таке.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК Українипровадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК Українисудове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За правилами частини першої статті 203 ЦК Українизміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із пунктом 6 частини першої статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

Положеннями частини п`ятої статті 11, статті 18 Закону «Про захист прав споживачів» передбачено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Відмовляючи у позові ОСОБА_8 про визнання недійсним кредитного договору у цілому, суд першої інстанції установив, що сторони в момент укладення оспорюваного договору виконали вимоги Закону України «Про захист прав споживачів». В цілому кредитний договір не суперечать нормам цивільного законодавства України, відповідає вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину, у зв`язку із чим суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання недійсним спірного кредитного договору.

Разом з тим, районний суд не врахував, що нормами цивільного законодавства України передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсними окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому.

Стаття 217 ЦК України передбачає недійсність окремої частини правочину, яка не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Як на підставу позовних вимог ОСОБА_2 посилається в тому числі й на те, що пункт 4.7 оспорюваного кредитного договору про встановлення комісійних витрат є недійсним, оскільки є несправедливим, містить зміни у витратах.

Пунктом 4.7 вказаного кредитного договору встановлена комісійна винагорода за надання кредитних ресурсів - в термін з «1» по «10» число (включно) кожного місяця у розмірі 863 грн. 55 коп. (а.с.10 т.1).

З урахуванням зазначеного та аналізу указаних норм є підстави для висновку, що пункт 4.7 вказаного договору є несправедливим, остільки містить умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту і це є підставою для визнання такого положення недійсними з моменту його укладення.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168 (чинних на час укладення договору), визначено, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

За положеннями абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК Україниє обов`язком банку, відповідно, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що підлягає сплаті позичальником. Так як надання фінансового інструменту у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам самої кредитної установи (банку), то такі дії не є послугами, що надаються клієнту-позичальнику.

Так, кредитний договір № 138-08-И/09, укладений 01 лютого 2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_7 , містить пункт 4.7, який передбачає сплату ОСОБА_7 щомісяця в термін з «1» по «10» число (включно) кожного місяця комісійну винагороду за надання кредитних ресурсів у розмірі 863 грн. 55 коп. (а.с.10 т.1).

Перевіряючи умови оспорюваного кредитного договору, судом першої інстанції не враховано те, що сплата коштів за обслуговування кредиту, тобто коштів, які супроводжують кредит, є несправедливою умовою кредитного договору, а тому підлягає визнанню недійсною.

Така правова позиція узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16, згідно із яким сплата щомісячної комісії за обслуговування кредиту є незаконною умовою кредитного договору.

Відповідно до статті 217 ЦК Українинедійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» не містить вказівки про обов`язкове визнання недійсним правочину у разі визнання недійсними окремих його положень.

Отже, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_8 про визнання умов п.4.7 договору недійсним, допустив неправильне застосування норм матеріального права та дійшов помилкового висновку про їх необґрунтованість.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про скасування рішення районного суду в частині відмови у визнанні недійсним пункт 4.7 спірного кредитного договору та ухвалення в цій частині нового судового рішення про задоволення позову.

Оспорюване положення є недійсним з моменту укладення, тобто з 01 лютого 2008 року.

Що стосується вимог про зобов`язання позивача та відповідача повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання кредитного договору та зобов`язати відповідача прийняти у позивача залишок суми, після проведення реституції сторін, в рахунок погашення грошових зобов`язань позивача перед відповідачем по кредитному договору, то ці вимоги не узгоджуються з положеннями ч.2 ст. 16 ЦК України й носять неконкретний характер, нормами права не передбачено такого способу захисту, як покладення на особу обов`язку прийняти залишок суми.

Вирішуючи спір у іншій частині заявлених позовних вимог, суд першої інстанції правильно виходив із того, що кредитний договір підписаний сторонами, які досягали згоди з усіх істотних його умов, вони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, умови оспорюваного договору не суперечать вимогам чинного законодавства України, у зв`язку із чим районний суд обґрунтовано відмовив у визнанні кредитного договору недійсним в іншій частині.

На підставі вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України колегія суддів приходить до висновку про необхідність стягнення з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на користь держави судовий збір, у розмірі 1218 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 лютого 2019 року скасувати в частині відмови у визнанні недійсним пункту 4.7 кредитного договору №138-08-И/09 від 01 лютого 2008 року та ухвалити в цій частині нове рішення.

Визнати недійсним пункт 4.7 кредитного договору №138-08-И/09, укладеного 01 лютого 2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_8 , яким передбачено сплату ОСОБА_2 щомісяця в термін з «1» по «10» число комісійної винагороди за надання кредитних ресурсів у розмірі 863 грн. 55 коп.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на користь держави судовий збір, у розмірі 1218 грн.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 липня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: