КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кулікова С.В.
№ 22-ц/824/8972/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 369/12110/18

10 липня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кулікової С.В.

суддів - Ігнатченко Н.В.

- Олійника В.І.

при секретарі - Осінчук Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Павлова Ігоря Геннадійовича на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 березня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Пінкевич Н.С., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та знаття з реєстраційного обліку, -

в с т а н о в и в:

28 вересня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та знаття з реєстраційного обліку.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 31 березня 2009 року було розірвано між ним та відповідачкою шлюб. Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06 жовтня 2017 року, йому на праві власності належить 3/4 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 з 22 жовтня 1996 року зареєстрована у зазначеному будинку. Згідно акту № 701 від 19.03.2018 року та акту № 1930 від 20.09.2018 року, відповідачка з листопада 2016 року у будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 не проживає.

Посилаючись на те, що відповідачка у добровільному порядку не знялася із реєстрації місця проживання, житловим будинком не користується без поважних причин протягом тривалого часу, участі в його утриманні не приймає, чи порушує право власності позивача, ОСОБА_1 просив визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

Протокольною ухвалою від 05.11.2018 року до участі у справі залучено в якості третьої особи ОСОБА_3 .

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 березня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та знаття з реєстраційного обліку відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник позивача ОСОБА_1 адвокат Павлов Ігор Геннадійович подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19.03.2019 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що судом безпідставно відхилено докази, які були надані позивачем, рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального права Зазначав, що відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майно. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

24 червня 2019 року надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому ОСОБА_2 просила залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 березня 2019 року без змін. Зазначала, що вона є колишнім членом сім'ї позивача, проте у будинку по АДРЕСА_1 знаходяться її речі, час від часу вона допомагає доньці ОСОБА_4 по домашнім справам, яка проживає у будинку по АДРЕСА_1 , несе витрати за комунальні послуги та оскільки між нею та позивачем склалися неприязні стосунки після розлучення постійно проживати у будинку не має можливості.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 проти доводів апеляційної скарги заперечувала та просила залишити її без задоволення.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилася, про день та час слухання справи судом повідомлена у встановленому законом порядку, причин неявки суду не повідомила, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у її відсутності.

Заслухавши доповідь судді Кулікової С.В., пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 31 березня 2009 року зареєстровано розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у відділі реєстрації актів цивільного стану Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області.

ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 06 жовтня 2017 року державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори, належить 3/4 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Інша 1/4 частина даного будинку належить на праві власності ОСОБА_3

Будинковолодіння між співвласниками в натурі не поділено, воно складається з двох будинків, в одному з яких проживає позивач, а в іншому дочка позивача та відповідачки. Відповідачка ОСОБА_2 зареєстрована в домоволодінні.

Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 склалися неприязні відносини. Дані обставини встановлені судом першої інстанції з пояснень сторін та не оспорювалися при розгляді справи.

Згідно з актами депутата Боярської ради від 19 березня 2018 року та від 20 вересня 2018 року відповідачка ОСОБА_2 не проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка ОСОБА_2 не втратила право користування спірним житловим приміщенням, хоч добровільно і залишила його, разом з тим речі всі не забрала, час від часу ночувала в будинку, де проживає дочка, несе витрати по його утриманню, через неприязні стосунки між сторонами постійно проживати немає можливості, що є поважною причиною, та відповідно є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції ґрунтується на наданих суду доказах та вимогах матеріального і процесуального закону, з огляду на наступне.

Згідно із частиною третьою статті 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

За приписами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Положеннями статті 64 ЖК УРСР 1983 року передбачено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК УРСР 1983 року припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до статті 2 і ч. 1 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом..

Як роз`яснено у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 06 жовтня 2017 року державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори, належить 3/4 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Інша 1/4 частина даного будинку належить на праві власності ОСОБА_3

ОСОБА_2 є зареєстрованою мешканкою цього з 11 жовтня 1988 року, була заселеною за згодною співвласників будинку як член сімї власника (невістка власника).

У справі, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_2 не втрачала інтересу до спірного будинку, а її періодична відсутність викликана поважними причинами, пов`язаними з неприязними відносинами, що виникли між сторонами.

Крім того, судом було встановлено, що інший співвласник домоволодіння ОСОБА_3 не заперечує щодо проживання та наявності реєстрації відповідачки у домоволодінні.

Допитані в суді першої інстанції свідки ОСОБА_6 суду показала, що вона товаришує з донькою сторін, яка проживає у даному будинку. Коли вона приходить до подруги, то постійно бачить там відповідачку, її речі знаходяться в будинку, вона готує їжу, а також допомагає сплачувати комунальні послуги за будинок.

Свідок ОСОБА_7 суду показала, що відповідачка не проживає в будинку, оскільки проживає однією сім`єю з її колишнім чоловіком. Дані покази, суд першої інстанції оцінив критично, оскільки свідок також суду повідомила, що у будинку де проживає позивач буває, але речей ОСОБА_2 там не має. В будинку де проживає донька позивача вона не була та чи знаходяться речі відповідачки в ньому не знає.

Статтями 76, 77, 78, 79, 80 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Таким чином, на підставі належним чином оцінених доказів, суд першої інстанції, установивши, що жодних доказів тих обставин, що ОСОБА_2 з 2016 року постійно, безперервно не проживає у будинку за адресою АДРЕСА_1 без поважних причин, відсутності її речей, позивачем до суду не надано, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Доводи апеляційної скарги про те, що факт не проживання ОСОБА_2 в спірному будинку без поважних причин підтверджується актами депутата Боярської міської ради від 19 березня 2018 року та від 20 вересня 2018 року, не заслуговують на увагу, оскільки зазначеніакти не спростовує встановлених судами обставин, що ОСОБА_2 не проживає у будинку з поважних причин, крім того, дані акти не підтверджують відсутності речей або будь-якого іншого майна відповідачки, з них не можливо встановити чи перерився термін не проживання відповідачки в будинку.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що ст. 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони не спростовують висновків суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням та відповідно відсутність правових підстав для зняття її з реєстраційного обліку.

Оскільки судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, ухвалено законне й обгрунтоване рішення, подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 березня 2019 року без змін.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Павлова Ігоря Геннадійовича залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженау касаційному порядку до Верховного Судупротягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 11 липня2019 року.

Головуючий: Судді: