Справа №:2-72/2010
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" липня 2019 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Чех Н.А.

з участю секретаря - Кузьменко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за заявою ОСОБА_1 , боржник - ОСОБА_2 , про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання,

у с т а н о в и в:

Заявник звернувся із заявою про поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання посилаючись на те, що рішення суду від 29.12.2010 року про стягнення боргу та відшкодування моральної шкоди у розмірі 303 236 грн. не виконано. Постановою виконавчої служби від 27.03.2014 року виконавче провадження було закрите, виконавчий лист № 2-72/1-10 від 20.01.2011 року повернутий у зв`язку з відсутністю майна на яке можливо звернути стягнення, з можливістю повторного пред`явлення. У об`єднанні виконавчих листів № 2-72/1-10 та № 755/4609/16-ц від 30.05.2017 року йому було відмовлено у зв`язку з пропуском процесуального строку. Заяву про поновлення строку він вчасно не подав тому, що у лютому 2016 року звернувся до суду із позовною заявою про реструктуризацію боргу. 16.03.2016 року було прийнято рішення про залишення позову без руху та встановлено термін усунення недоліків. Подав уточнену позовну заяву. Про необхідність поновлення процесуального строку не здогадувався, так як займається самозахистом, і з процесуальними тонкощами не знайомий. Коштів на юридичну підтримку не має, а безкоштовна юридична допомога, по яку він звернувся в Центр безкоштовної юридичної допомоги, так допомоги і не надала. Окрім того, він має нестабільний стан здоров`я, в наслідок отриманої при виконанні військової служби, відкритої черепно-мозкової травми, у зв`язку з чим він тричі на рік проходить лікування у стаціонарних умовах.

В судове засідання сторони не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи сповіщалися згідно норм процесуального законодавства.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов на наступного.

Встановлено, що 29.12.2010 року по справі № 2-72/1 (2010 рік) за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу, відсотків за прострочення виконання зобов`язання та моральної шкоди, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто борг за договором позики в сумі 230 930,00 грн., за прострочення грошового зобов`язання суму 12 470,00 грн., моральну шкоду - 56 355,00 грн., витрати на правову допомогу - 3 000,00 грн., судові витрати - 481,00 грн.

26.01.2011 року ОСОБА_1 отримав виконавчий лист на примусове виконання рішення суду та копію рішення в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва.

Відповідно до статті 433 ЦПК України у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено. Заява про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа, виданого судом, подається до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції. Заява про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа, виданого іншими органами (посадовими особами), подається до суду за місцем виконання відповідного рішення. Заява розглядається в судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Їх неявка не є перешкодою для вирішення питання про поновлення пропущеного строку. Суд розглядає таку заяву в десятиденний строк. Про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання суд постановляє ухвалу.

По даній справі заявник просить суд поновити строк пред`явлення виконавчого листа до виконання, посилаючись на те, що судове рішення до цього часу не виконано. Про необхідність поновлення процесуального строку не здогадувався, так як займається самозахистом, і з процесуальними тонкощами не знайомий; коштів на юридичну підтримку не має, а безкоштовна юридична допомога, по яку він звернувся в Центр безкоштовної юридичної допомоги, так допомоги і не надала. Окрім того, він має нестабільний стан здоров`я, в наслідок отриманої при виконанні військової служби, відкритої черепно-мозкової травми, у зв`язку з чим він тричі на рік проходить лікування у стаціонарних умовах.

Як встановлено з матеріалів справи, виконавчий лист стягувач отримав ще 26.01.2011 року та пред`явив його до виконання.

27.03.2014 року виконавчий лист був повернутий у зв`язку з відсутністю майна боржника, на яке можливо звернути стягнення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції 1999 року (зі змінами від 28.11.2002 року), що діяв на час видачі виконавчого листа, виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання протягом трьох років з наступного дня після набрання рішенням законної сили .

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України Закону України «Про виконавче провадження» у редакції 2011 року, що діяв на час повернення виконавчого листа, у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, - з моменту закінчення дії відповідної заборони.

Зважаючи на вказані норми закону, з 27.03.2014 року ( день ухвалення постанови про повернення виконавчого документа) до 27.03.2017 року, стягувач мав право на пред`явлення виконавчого документа на виконання.

Частиною 1 статті 433 ЦПК України визначено, що у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.

При цьому поважні причини - це ті обставини, що вказують на безпосереднє унеможливлення або ускладнення можливості вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, що виникли об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк.

У справі «Бурдов проти Росії» від 7 травня 2002 року, Європейський суд з прав людини, вказав, що пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод кожному надано право звертатися до національного суду у разі виникнення спору про його цивільні права («право на суд»), одним із аспектів якого є право на доступ до правосуддя, що представляє собою право на порушення позовного провадження у національних судах з питань цивільно-правового характеру; але таке право на судовий захист було б ілюзорним, якби система правова держави-учасника Європейської конвенції не виключала, що судове рішення, яке набрало законної сили та є обов`язковим до виконання, залишалося б не виконаним. Також, визнається неприпустимим, що п. 1 ст. 6 Конвенції, деталізовано визначаючи процесуальні гарантії сторін на справедливий розгляд їх справи національним судом, не передбачав би захисту процесу виконання судових рішень. Європейський суд наголосив, що виконання рішення суду, яке ухвалене будь-яким національним судом, повинно розглядатись як складова «судового розгляду» .

У справі «Soering vs UK» від 07.07.1989 року Європейський суд з прав людини визначив, що Конвенція як основоположний правовий акт, що підтверджує, забезпечує та надає захист прав людини, визначає, що її гарантії мають бути реальними та дієвими. Також, будь-яке тлумачення гарантованих прав та свобод, повинно відповідати загальним положенням Конвенції, метою якої є забезпечення і талий розвиток цінностей демократичного суспільства. Тобто, на державі лежить безпосередній обов`язок дотримуватися прав та свобод особи і забезпечувати своєчасне та в повному обсязі виконання судових рішень, що набрали законної сили. Виконання будь-якого рішення суду є обов`язковою стадією процесу правосуддя, і як наслідок, повинна відповідати вимогам ст. 6 Конвенції.

Крім того, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд. Також у справі «Горнсбі проти Греції» Європейський суд з прав людини зазначив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду.

Таким чином, процес примусового виконання судового рішення у цивільній справі необхідно розглядати як невід`ємну частину механізму судового захисту права в порядку цивільного судочинства оскільки мета цивільного судочинства, яка закріплена у ст. 1 ЦПК України в редакції 2004 року та у ст. 2 в редакції 2017 року (захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави) в повній мірі досягається лише в результаті виконання вимог судового рішення. Виконавче провадження є логічним продовженням судового розгляду та не може без нього існувати, як і сам судовий розгляд втрачає сенс без можливості звернення судового рішення до примусового виконання.

Провадження щодо примусового виконання судового рішення є проявом процесуального принципу обов`язковості судового рішення, без нього даний принцип перетворюється на просту декларацію.

Враховуючи вимоги законодавства, та те, що рішення суду не виконано до цього часу, суд вважає, що заява є обґрунтована, та підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 258, 259, 260, 353, 354, 433, п. 17.4 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Заяву ОСОБА_1 , боржник - ОСОБА_2 , про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання - задовольнити.

Поновити пропущений строк для пред`явлення до виконання виконавчого листа № 2-72/1-10 по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу, відсотків за прострочення виконання зобов`язання та моральної шкоди.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: