Справа № 428/2256/19
Провадження №2/428/1283/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2019 року м. Сєвєродонецьк

Сєвєродонецький міський суд Луганської області в складі:

головуючого судді Кордюкової Ж.І.,

за участю секретаря Чумак Ю.А.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 .,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сєвєродонецьку Луганської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частку у майні подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на частку у майні подружжя. В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що сторони уклали шлюб 19.09.1992 року. Від шлюбу сторони мають спільну доньку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . За час шлюбу у 1998 році вони з відповідачем придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . 03.12.1999 року між сторонами шлюб розірвано, але внаслідок примирення, враховуючи інтереси дитини, та через відсутність іншого житла вони з відповідачем продовжують проживати однією сім`єю. У 2018 році під час сварок їй стало відомо, що власником квартири зазначений відповідач. Добровільно переоформити половину спільної квартири на позивача відповідач відмовляється, тому позивач звернулася з даним позовом до суду, в якому просить визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 та вирішити питання про судові витрати.

Представник відповідача - адвокат Косогова Людмила Олексіївна від імені та в інтересах відповідача ОСОБА_3 надала письмовий відзив на позов, в якому просила застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні позовних вимог. Додатково зазначила, що з 19.09.1992 року по 03.12.1999 року сторони перебували у шлюбі. 20.05.1998 року на підставі договору купівлі-продажу відповідач ОСОБА_3 став власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позивач не довела факт, що вона не знала і не могла дізнатися про порушення свого цивільного права з 1999 року.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги, підтвердила доводи, викладені в позові. Суду пояснила, що 19.09.1992 року вона уклала шлюб з відповідачем. У них народилася донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На той час вони мешкали з матір`ю відповідача, а він поїхав працювати, щоб заробити гроші на придбання житла. Вона здійснювала догляд за дитиною та займалась підсобним господарством. У 1998 році була придбана квартира за адресою: АДРЕСА_1 , оформленням документів займався відповідач. Шлюб між ними було розірвано 03.12.1999 року, але вона залишилась проживати у спірній квартирі. Спірну квартиру продавали її рідна сестра та чоловік сестри. Їй було відомо, що у 1998 році квартиру продано саме відповідачу ОСОБА_3 , оскільки вона особисто читала договір купівлі-продажу.

В судовому засіданні представник відповідача адвокат Косогова Л.О. заперечувала проти задоволення позовних вимог та просила застосувати строк позовної давності.

У судове засідання відповідач ОСОБА_3 не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 1 від 11.06.2019 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 був укладений 19.09.1992 року, актовий запис №696.

ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася ОСОБА_4 , батьками якої є ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Вказане підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 04.01.1994 року.

З копії договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 20.05.1998 року державним нотаріусом Сєвєродонецької державної нотаріальної контори Перепелицею Ю.М., вбачається, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , діючи від свого імені та від імені неповнолітніх дітей: ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , продали ОСОБА_3 квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 , виданого 03.12.1999 року Сєвєродонецьким міським відділом реєстрації актів громадянського стану Луганської області, шлюб між громадянином ОСОБА_3 і громадянкою ОСОБА_1 розірвано, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 03.12.1999 року зроблено запис №625.

У відповідності до п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 р. №11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2,3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Статтею 22 КпШС України (який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Таким чином, оскільки спірна квартира була придбана сторонами під час перебування в шлюбі, то вона є об`єктом права спільної сумісності власності.

Частинами 2, 3 ст. 29 КпШС України (який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу.

Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

Статтею 76 ЦК УРСР (який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу.

Представник відповідача адвокат Косогова Людмила Олексіївна заявила про застосування позовної давності до виниклих правовідносин та просила відмовити у позові з цих підстав.

З матеріалів справи вбачається, що шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було розірвано 03.12.1999 року, тому саме з цього числа починається трирічний відлік часу для пред`явлення позовної вимоги про поділ майна. У свою чергу, позивач ОСОБА_1 звернулася до суду лише 21.02.2019 року, тобто через 19 років після розірвання шлюбу, що свідчить про те, що вона пропустила строк, у межах якого могла звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. При цьому на момент розірвання шлюбу позивачу було достовірно відомо, що спірна квартира була придбана відповідачем ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, який вона особисто читала. Про те, що позивач була обізнана про зазначені обставини, вона пояснила в судовому засіданні. Зазначені пояснення позивача повністю спростовують її доводи, викладені в позові щодо того, що лише в 2018 році під час сварок зі ОСОБА_3 їй стало відомо про те, що він є власником спірної квартири.

За таких обставин суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у зв`язку з закінченням строку позовної давності.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати позивачу не відшкодовуються, оскільки їй відмовлено в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 4, 7, 12, 13, 76-81, 141, 258-259, 263-265, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні заявлених позовних вимог.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Луганського апеляційного суду через Сєвєродонецький міський суд Луганської області протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення в повному обсязі складене 16.07.2019 року.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_4 .

Представник відповідача: адвокат Косогова Людмила Олексіївна, місцезнаходження: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Суддя Ж. І. Кордюкова