ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«16» липня 2019 року

м. Харків

справа № 629/998/19-ц

провадження № 22ц/818/3672/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Бровченко І.О., Колтунової А.І.,

за участю секретаря - Колосовської А.Р.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1

заінтересована особа - Міністерство оборони України

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 07 травня 2019 року в складі судді Каращука Т.О.

в с т а н о в и в:

У березні 2019 року ОСОБА_1 , заінтересована особа: Міністерство оборони України звернувся до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

Заява мотивована тим, що він не може одержати (відновити) документи, що посвідчують факт перебування у трудових відносинах з Міністерством оборони Української РСР в період з 20 липня 1986 року до 01 серпня 1986 року під час виконання робіт з дезактивації зони відчуження Чорнобильської АЕС на посаді дезактиваторника з причини ліквідації військової комендатури м. Прип`ять після завершення ліквідації аварії на ЧАЕС.

Вказав, що це не дає можливості оформити статус інваліда війни.

Вважав, що доказом, що підтверджує факт його трудових відносин з Міністерством оборони Української РСР є рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06 серпня 2013 року, яким встановлено, що він своє перше посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС в 1986 році отримав ще 18 лютого 1991 року. 14 липня 1986 року був відряджений до Прип`ятської зони наказом Лозівського РДРСУ, в якому він працював водієм паливо-мийної машини відповідно до Постанови Ради Міністрів СРСР № 634-188 від 29 травня 1986 року. У відповідності до довідки вказано, що він працював на автомобілі ЗІЛ-130 (паливо-мийна машина) на дезактивації автошляхів і узбіч від. м. Прип`ять до КП № ГКП № 2, КП № 3 та с. Товстий ліс. Документи були видані з печатками комендатури м. Прип`ять і Поліського РШРБУ.

Вказав, що встановлення факту трудових відносин для нього має надзвичайне значення з огляду на реалізацію належного йому конституційного права на соціальний захист (отримання, набуття статусу інваліда війни, що дає можливість отримувати відповідні соціальні виплати).

Просив встановити факт його перебування у трудових відносинах з Міністерством оборони Української РСР в період з 20 липня 1986 року до 01 серпня 1986 року під час виконання робіт з дезактивації зони відчуження Чорнобильської АЕС на посаді дезактиваторника - код професії 8154.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 07 травня 2019 року заяву ОСОБА_1 - задоволено; встановлено факт перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах з Міністерством оборони Української РСР в період з 20 липня 1986 року до 01 серпня 1986 року під час виконання робіт з дезактивації зони відчуження Чорнобильської АЕС на посаді дезактиваторника - код професії 8154.

Не погоджуючись з рішенням, Міністерство оборони України подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати повністю та прийняти нове рішення, яким закрити провадження у справі або залишити заяву без розгляду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув уваги на те, що нормативно-правовими актами чітко визначається порядок ведення, складання, заповнення, зберігання як трудових книжок працівників, так і всіх інших облікових документів, які підтверджують трудову діяльність особи, зокрема як в СРСР, так і при незалежній Україні, що свідчить про те, що законодавством визначено інший порядок встановлення перебування осіб у трудових відносинах, через що неможливо застосувати до даних правовідносин такого інституту цивільного процесу як окреме провадження; що в період, який заявник просив суд визнати перебування в трудових правовідносинах з Міністерством оборони УРСР, заявник перебував у відрядженні за розпорядженням свого роботодавця, через що вказані обставини підтверджують та виключають можливість перебування в трудових відносинах заявника з Міністерством оборони УРСР; що суд першої інстанції дійшов хибного висновку, розглядаючи вказані правовідносини як трудові; безпідставно застосував норми Кодексу законів про працю Української РСР, оскільки на вказані правовідносини розповсюджується Закон СРСР «Про загальний військовий обов`язок»; що постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» чітко встановлена заборона розгляду судами заяв про встановлення фактів, пов`язаних з проходженням військової служби, через що провадження по даній справі підлягало закриттю; що заявник не звертався до Міноборони із заявами про підтвердження або спростування фактів перебування з ним у трудових відносинах, не звертався також і до архівних установ з метою виявлення первинних документів, наприклад, щодо виплати йому заробітної плати, якщо він вважав, що він працював в Міністерстві оборони, або інших документів на підтвердження трудових правовідносин з Міноборони, тому вказане свідчить про безпідставність поданої заяви та наявність спору про право між заявником та Міноборони, оскільки Міноборони заперечує про існування трудових відносин з ОСОБА_1 .

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

В судове засідання учасники справи не з`явилися. Матеріали справи містять відомості про належне повідомлення учасників справи.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог закону, обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Міністерства оборони України необхідно задовольнити частково, рішення суду - скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що заява ОСОБА_1 про встановлення факту має безспірний характер та зазначена справа підлягає розгляду в порядку окремого провадження.

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1), та є безпосереднім учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується посвідченням, серія НОМЕР_1 , виданим Харківською обласною державною адміністрацією, вкладкою до посвідчення, що підтверджує статус заявника як учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Згідно експертного висновку Харківської міжвідомчої експертної комісії на засіданні № 360 від 15 листопада 2000 року наявне захворювання ОСОБА_1 пов`язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

З виписки з наказу № 32-К від 14 липня 1986 року Лозівського районного дорожнього ремонтно-будівельного майданчику вбачається, що водія автомобіля ОСОБА_1 відряджено до Прип`ятської зони Київської області з 19 липня 1986 року по 31 липня 1986 року на підставі розпорядження Облавтодора.

З копії трудової книжки вбачається, що ОСОБА_1 з 12 серпня 1982 року по 02 липня 1995 року працював в Лозівському районному дорожньому ремонтно-будівельному управлінні на посаді водія.

03 липня 1995 року ОСОБА_1 звільнено за власним бажанням у відповідності до статті 38 КЗпП України, як ліквідатора Чорнобильської АЕС.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 06 серпня 2013 року у справі № 820/4193/13-а за позовом ОСОБА_1 до Комісії зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС Міністерства соціальної політики України про зобов`язання вчинити певні дії, встановлено, що ОСОБА_1 своє перше посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЄС в 1986 році отримав ще 18 лютого 1991 року відповідно до чинного законодавства (копія посвідчення, серія НОМЕР_2 від 18 лютого 1991 року).

14 липня 1986 року ОСОБА_1 був відряджений до Прип`ятської зони наказом Лозівського РДРСУ, в якому він працював водієм поливо-мийної машини відповідно до Постанови Ради Міністрів СРСР № 634-188 від 29 травня 1986 року «Про проведення дезактиваційних робіт в районах Української РСР і Білоруської РСР, що зазнали радіоактивного забруднення в зв`язку з аварією на Чорнобильській АЕС».

В місті Прип`ять, куди ОСОБА_1 приїхав 20 липня 1986 року, його направили в розпорядження військових і після переустаткування його машини він з 21 липня 1986 року до 01 серпня 1986 року займався дезактиваційними роботами під керівництвом військових від КПП «Прип`ять» до КП № 1, КП № 2, КП № 3.

Робота ОСОБА_1 в цей період полягала в тому, що він на своїй машині, в складі колони під супроводом військових весь день їздив по автошляхах зони аварії і поливав спеціальним розчином полотно дороги.

31 липня 1986 року ОСОБА_1 отримав на КПП «Прип`ять» грамоту, премію, довідку про нарахування заробітної плати та повернувся до місця своєї роботи, де йому виплачені відповідні кошти.

У відповідності до довідки вказано, що ОСОБА_1 працював на автомобілі ЗІЛ - 130 (поливо-мийна машина) на дезактивації (знепилювання) автошляхів і узбіч від м. Прип`ять до КП № 1 КП № 2, КП № 3 та с. Товстий ліс. Документи були видані з печатками комендатури м. Прип`ять і Поліського РШРБУ.

Також вказаним судовим рішенням встановлено, що факт участі ОСОБА_1 в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і його перебування в 30 кілометровій зоні відчуження підтверджується рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 18 серпня 1993 року по справі № 2-91, яке набрало законної сили 28 серпня 1993 року.

Відповідно до положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Частиною 1 статті 315 ЦПК України передбачено перелік категорій справ, які розглядає суд про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Зокрема, суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що значені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям та по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайної ситуації техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина 2 статті 315 ЦПК України).

З роз`яснень, які містяться у пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» випливає, що в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» у тому разі, коли буде виявлено, що встановлення факту пов`язане з вирішенням спору про право, суд відмовляє в прийнятті заяви до розгляду в окремому провадженні, а якщо це буде виявлено під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам про право подати позов на загальних підставах.

Отже, у судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника і в судовому порядку можливе лише тоді, коли чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

При зверненні до суду із заявою про встановлення юридичного факту важливе значення має мета його встановлення, оскільки саме вона дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки.

Тобто, зазначена категорія справ має характерні ознаки, серед яких, зокрема, вирішення спору про факт, стан, але не спору про право цивільне, встановлений факт повинен мати безспірний характер.

Із змісту заяви ОСОБА_1 вбачається, що він просив встановити факт його перебування в трудових відносинах з Міністерством оборони України під час виконання робіт з дезактивації зони відчуження Чорнобильської АЕС на посаді дезактиваторника - код професії 8154 в період з 20 липня 1986 року по 01 серпня 1986 року. Проте, Міністерство оборони України, яке визначено ОСОБА_1 , як заінтересована особа, заперечує проти цього.

Згідно частини 6 статті 294 ЦПК України якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Відповідно до частини 4 статті 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Факт перебування або навпаки не перебування особи в трудових відносинах з підприємством, установою, організацією або іншою юридичною особою свідчить про те, що існує спір про право, тому, виходячи з положень статті 315 ЦПК України, такий факт носить спірний характер і не може бути розглянутий в порядку окремого провадження.

Враховуючи наявність у даній справі спору про право, заява ОСОБА_1 про встановлення факту підлягає залишенню без розгляду, та його вимоги мають розглядатися у порядку позовного провадження з використанням відповідних процесуальних інститутів.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Великої палати Верховного Суду у справі № 310/8703/17 від 27 березня 2019 року (провадження № 14-98цс19).

Отже, ОСОБА_1 роз`яснюється, що він не позбавлений права звернутися до суду із позовом про захист своїх прав, які вважає порушеними, не визнаними чи оспореними із дотриманням вимог цивільного процесуального законодавства у порядку позовного провадження.

Посилання ОСОБА_1 на правові позиції, які викладені в постановах Верховного Суду щодо встановлення факту допуску до виконання трудових обов`язків та встановлення факту трудових відносин, які виникли під час сезонних робіт не можуть бути застосовані до цієї справи, оскільки стосуються інших обставин (справа № 350/403/16-ц від 16 січня 2018 року та № 227/3225/15 від 13 червня 2018 року).

Таким чином, ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції не з`ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог і того, яка саме правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та встановив факт трудових відносин, який оспорюється заінтересованою особою.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору на підставі статті 5 Закону України «Про судовий збір». У зв`язку з чим сплачений Міністерством оборони України судовий збір в розмірі 576, 30 грн. компенсується за рахунок держави та стягненню з ОСОБА_1 не підлягає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 4 ч. 1 ст.374, ст. 377, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України - задовольнити частково.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 07 травня 2019 року - скасувати.

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Міністерство оборони України про встановлення факту, що має юридичне значення - залишити без розгляду.

Сплачений Міністерством оборони України судовий збір в сумі 576, 30 грн. компенсувати за рахунок держави.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О. Бровченко

А.І. Колтунова

Повний текст постанови складено 18 липня 2019 року.