Справа № 642/6384/18
Провадження № 2/642/37/19
РІШЕННЯ

І м е н е м У к р а ї н и

03 липня 2019 року Ленінський районний суд м. Харкова

у складі: головуючого судді - Бородіної О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Конєвої А.О.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні Ленінського районного суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради, треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Харківської міської ради, треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з позовними вимогами визнати за нею право власності за набувальною давністю на 52/100 частин будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 88,2 кв.м., житловою площею 51,5 кв.м..

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що зазначений житловий будинок належав на праві власності її батькам.

Так, на підставі виписки із протоколу № 21 засідання Виконкому Ленінського району та депутатів трудящих м. Харкова від 18.05.1950 року ОСОБА_4 було виділено земельну ділянку під індивідуальну забудову по АДРЕСА_1 , розміром 6оо кв.м.

27 грудня 1950 року між Житловим Управлінням Виконкому Ленінської міської районної Ради депутатів трудящих, в особі керівника ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено договір на право побудови будинку і безстрокового користування земельної ділянки, реєстровий № 2-2854 відповідно до умов якого Житлове управління відводить Забудовнику ділянку комунальної землі площею 6оо кв.м. під індивідуальне будівництво житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до умов договору міни будинків від 11.05.1971 року, посвідченого нотаріально за реєстром № а-1986, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , останній обміняв належну йому половину будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 на 52/100 частин будинку з надвірними будівлями, що знаходяться в АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_4 . Таким чином, на підставі зазначеного договору міни ОСОБА_6 став власником 52/100 частин вказаного будинку, на яку в подальшому був зроблений технічний паспорт, зареєстрований в БТІ Ленінського району м. Харкова, інвентарний №42763, реєстровий № 29396.

28 квітня 1955 року ОСОБА_6 у Ленінському РАЦС м, Харкова уклав шлюб із ОСОБА_7 , актовий запис № 530. Після реєстрації шлюбу подружжя змінило прізвище на " ОСОБА_7 " у відповідному відмінку.

ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - є батьками позивача, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 30.03.1956 року, актовий запис № 421.

26 липня 1975 року у відділі державної реєстрації Харківського міського управління юстиції позивач зареєструвала шлюб із ОСОБА_8 , актовий запис № 1322. Після реєстрації шлюбу змінила прізвище на " ОСОБА_1 ". Від шлюбу народився син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (св-во про народження серії НОМЕР_2 ).

25.01.1984 року шлюб було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 , актовий запис № 77.

09 листопада 1984 року між позивачем та ОСОБА_9 у Московському відділі РАЦС був зареєстрований шлюб, актовий запис № 1445. Після реєстрації шлюбу прізвище « ОСОБА_1 » було змінене на « ОСОБА_1 ». Від шлюбу народився син, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати позивача, ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5 від 19.11.1992 року.

За життя ОСОБА_7 був складений заповіт, на підставі якого позивач успадкувала 48/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходяться в АДРЕСА_1 , на підтвердження чого Другою ХДНК 22.12.2005 року було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, реєстровий №5-1226.

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер батько позивача, ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_6 .

Після смерті батька відкрилась спадщина на 52/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходяться в АДРЕСА_1 . Ніхто зі спадкоємців не зверталися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

В лютому 2008 року позивач з третіми особами зареєструвалися у будинку по АДРЕСА_1 . Оскільки у зазначеному будинку позивач проживає більше 10 років, наразі вона бажає набути право власності за набувальною давністю на 52/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходяться в АДРЕСА_1 , які за життя належали її батьку - ОСОБА_6 . Однак своєчасно вона спадкові права не оформляа.

Позивач вважає, що є всі законні підстави для визнання за нею права власності за набувальною давністю на 52/100 частин зазначеного житлового будинку згідно вимог ст. 344 ЦК України, оскільки вона безперервно, добросовісно, відкрито володіє та на свій розсуд користується зазначеним нерухомим майном.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Цимбалюк С.В. позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав, вказаних в позові.

Представник відповідача Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, попередньо направив до суду заяву з проханням розглянути справу за його відсутності та ухвалити рішення згідно чинного законодавства України, яке не буде порушувати права третіх осіб.

Треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилися, попередньо направили до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги визнали.

Заслухавши учасників процесу, які присутні в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи та надані суду докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Вимогами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

Спірні відносини є цивільними правовідносинами і регулюються ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст.ст. 39, 328, 344 ЦК України, відповідно до яких кожен має право на житло, право власності є непорушним.

Згідно ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інакше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків.

При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

Зазначена правова позиція знайшла своє відображення в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 р. № 24-150/0/4-13 « Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав ».

Так, при вирішенні спорів, пов`язаних з правом власності в силу набувальної давності, судам слід враховувати наступне:

- право власності на нерухоме майно можна набувати за набувальною давністю лише після 01 січня 2011 року;

- задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння;

- за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено;

- відлік строку набувальної давності починається з моменту заволодіння нерухомим майном; у випадку коли володілець заволодів майном на підставі певного договору з його власником, строк набувальної власності обчислюється з моменту спливу строку позовної давності;

- у разі втрати майна володільцем не зі своєї волі (усунення володільця від володіння нерухомим майном), неповернення майна у володіння та незвернення з позовом про витребування такого майна протягом року строк набувальної давності переривається; у разі повернення нерухомого майна у володіння чи пред`явлення позову про його витребування строк набувальної давності не переривається, а період, протягом якого володілець не з власної волі був позбавлений володіння, зараховується до строку набувальної давності.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник.

Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 344 ЦК України відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю.

Згідно п. 9 Постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав » при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

Відповідно до п.14 вищезазначеної Постанови Пленуму, виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві / ч.1 ст. 20 ЦК України, ст. 3 і 4 ЦПК України /.

Ухвалюючи рішення, суд згідно з ч.1 ст. 214 ЦПК має визначити, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При цьому суд має навести у рішенні мотиви, з яких не застосував норми права, що на них посилалися особи, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 335 ЦК України безхазяйною є річ, яка не має власника або власник якої невідомий.

Судом встановлено, що про прийняття спадщини померлого ОСОБА_6 ніхто не звертався.

Згідно відповіді від 11.03.2019 року № 2464/04-12/19 наданої КП "Харківське міське БТІ" житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 зареєстрований наступним чином: 48/100 частин за ОСОБА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 22.12.2005 р. Другою Харківською ДНК, р. № 5-1226;

52/100 частин за ОСОБА_6 на підставі договору міни, посвідченого 11.05.1971 р. Другою Харківською ДНК, р. № 2-1986.

ОСОБА_6 - є рідним батьком позивача, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 30.03.1956 року, актовий запис № 421, та наданими документами на підтвердження зміни прізвища позивача.

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер батько позивача, ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_6 .

Згідно відомостей наданих Другою Харківською міською державною нотаріальною конторою у листі від 10.06.2019 року № 737/01-16, після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , заяв від спадкоємців про прийняття, про видачу або про відмову від спадщини не надходило. Спадкова справа не заводилася. Свідоцтв про право на спадщину не видавалися.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.

Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих таперехідних положеньЦК про те, що правила статті 344ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року.

При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. (п. 11 Постанови)

Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях.

Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Тому в даному випадку можна вважати володіння нерухомим майном, на яке позивач просить визнати право власності, добросовісним.

Отже,з огляду на наведене, беручи до уваги неможливість оформлення своїх прав у іншому порядку, не суперечить закону, не порушує законних прав чи інтересів інших осіб, суд вважає, що вказані у позові обставини можуть бути прийняті судом в якості належних доказів доведеності підстав для набуття права власності.

Під час розгляду справи встановлено, що позивач більше 10 років відкрито, безперервно володіє вищевказаним нерухомим майном, а тому набула право власності за набувальною давністю на 52/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

З огляду на вищенаведене, беручи до уваги всі докази подані ОСОБА_1 , суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 13, 19, 56, 77-81, 259, 263-265, 274, 268, 354 ЦПК України, суд-

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Харківської міської ради, треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , (і.н. НОМЕР_7 ) право власності за набувальною давністю на 52/100 частин будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 88,2 кв.м., житловою площею 51,5 кв.м.

На рішення може бути подана апеляційна скарга через Ленінський районний суд м. Харкова до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст складено 15.07.2019 року.

Суддя О.В. Бородіна