Постанова

Іменем України

11 липня 2019 року

м. Київ

справа № 757/24365/18-ц

провадження № 61-10890св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Міністерство юстиції України, Державна казначейська служба України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 грудня 2018 року у складі судді Остапчук Т. В., постанову Київського апеляційного суду від 16 травня 2019 року у складі колегії суддів: Матвієнко Ю. О., Мельника Я. С., Сержанюка А. С.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2018 року ОСОБА_1 як фізична особа звернувся до суду з позовом до Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що з 21 вересня 2015 року ОСОБА_1 зареєстрований приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу.

Наказом Міністерства юстиції України від 28 квітня 2016 року № 1258/5 «Про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень» було тимчасово заблоковано доступ позивача, як приватного нотаріуса, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно терміном до 26 жовтня 2016 року.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 грудня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 березня 2017 року, цей наказ Міністерства юстиції України визнано неправомірним та скасовано.

Позивач вказував, що протиправним наказом йому заподіяна матеріальна та моральна шкода, оскільки з 28 квітня 2016 року до 26 жовтня 2016 року він не мав можливості здійснювати нотаріальні дії, пов`язані з нерухомістю і отримувати за це доходи. Тому, позивач вважає, що на його користь з Державного бюджету України повинна бути стягнута матеріальна шкода у вигляді упущеної вигоди.

На підставі вищевикладеного ОСОБА_1 просив стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на відшкодування матеріальної шкоди 2 996 431,90 грн та моральної шкоди - 10 000 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 11 грудня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 1 500 грн на відшкодування моральної шкоди шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не довів причинний зв`язок між заподіяною йому шкодою та неправомірними діями відповідача, не зазначив у чому саме полягає заподіяна шкода, оскільки наказом Міністерства юстиції України від 28 квітня 2016 року було лише тимчасово заблоковано доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно

Крім того, сума збитків (упущеної вигоди), яку просив стягнути позивач, зокрема відповідно до розрахунку отримання оплати послуг, що надаються приватним нотаріусом за домовленістю сторін, обґрунтовується умовними припущеннями про можливість отримання ним доходу.

При цьому, частково задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд виходив з того, що судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено неправомірність дій посадової особи Міністерства юстиції України, тому наявні передбачені законом підстави для відшкодування заданої позивачу такими діями моральної шкоди.

Постановою Київського апеляційного суду від 16 травня 2019 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у стягненні за рахунок коштів Державного бюджету України на користь позивача 1 500 грн на відшкодування моральної шкоди відмовлено.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновки суду першої інстанції, в частині відмови у задоволенні позову, відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції. Крім того зазначив, що позивачем не доведено факт заподіяння йому моральної шкоди, наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями посадової особи Міністерства юстиції України та наслідками, зазначеними позивачем у позові. При цьому, зазначив, що сам по собі факт наявності судового рішення про визнання дій посадової особи Міністерства юстиції України неправомірними, за умови недоведення вищенаведених обставин, не є достатньою підставою для висновку про наявність в цій справі підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У червні 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду, касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасуватирішення судів першої та апеляційної інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтовувалась порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заявник зазначає, що судами попередніх інстанцій залишено поза увагою, що у зв`язку з тим, що наказом Міністерства юстиції України від 28 квітня 2016 року було тимчасово заблоковано доступ ОСОБА_1 як приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно терміном до 26 жовтня 2016 року, в цей період позивач не мав можливості здійснювати нотаріальні дії, пов`язані з нерухомістю і отримувати за це оплату, тобто доходи, які міг реально одержати за звичайних обставин, якби його право не було порушене (упущена вигода).

Доводи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргувідповідач вказує, що Міністерство юстиції України як орган, який здійснює контроль та нагляд за діяльністю приватних нотаріусів, може застосувати заходи дисциплінарної відповідальності у спосіб, визначений законами України та підзаконними нормативно - правовими актами, зокрема, Законом України «Про нотаріат» та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» при виконанні нотаріусом повноважень державного реєстратора.

Отже, виходячи з викладеного реалізація органом державної влади владно-управлінських функцій, передбачених законодавством України, не може розцінюватися як матеріальна та моральна шкода, завдана органом державної влади.

Оскільки, тимчасове блокування державним реєстраторам доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є визначеним законодавством України способом дисциплінарного впливу, відсутні правові підстави для відшкодування матеріальної та моральної шкоди у цій справі позивачу.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 07 червня 2019 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою.

02 липня 2019 року вказана справа передана на розгляд до Верховного Суду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_1 зареєстрований приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу з 21 вересня 2015 року.

Наказом Міністерства юстиції України від 28 квітня 2016 року № 1258/5 «Про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень» було тимчасово заблоковано доступ позивача, як приватного нотаріуса до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно терміном до 26 жовтня 2016 року.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 грудня 2016 року, яка набрала законної сили, визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України від 28 квітня 2016 року № 1258/5. Зобов`язано Міністерство юстиції України вчинити дії щодо поновлення записів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, які були скасовані на підставі наказу Міністерства юстиції України від 28 квітня 2016 року № 1258/5, а саме, записів, внесених на підставі рішень приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 05 березня 2016 року № 28610148 та № 28614184, від 28 березня 2016 року № 28961138.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим, або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Згідно з частинами першою, другою статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Заявляючи вимогу про відшкодування майнової шкоди, позивач посилався на те, що внаслідок незаконних дій відповідача, йому завдано майнові збитки, оскільки він з 28 квітня 2016 року до 26 жовтня 2016 року не мав можливості здійснювати нотаріальні дії, пов`язані з реєстрацією нерухомості, що по своїй суті є вимогою про відшкодування упущеної вигоди.

Упущена вигода - доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (пункт 2 частини другої статті 22 ЦК України).

Вимагаючи відшкодування збитків у виді упущеної вигоди, особа повинна довести, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу. При цьому важливим елементом доказування наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої особи. Необхідно довести, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи є наслідком такої протиправної поведінки.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на особу обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов`язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення.

Враховуючи наведене, сума збитків, яку просив стягнути позивач на відшкодування майнової шкоди, обґрунтовується умовними припущеннями про можливість отримання ним доходу. Також позивачем не доведено, що неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток, а тому суди попередніх інстанцій обґрунтовано відмовили позивачу у задоволені позову.

Положеннями статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно абзацу другого пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України«Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про

відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність

такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до положень статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи у задоволені позову в частині відшкодування моральної шкоди, суд апеляційної інстанції, належним чином дослідивши та надавши оцінку поданим сторонами доказам, врахувавши наведені вище норми права, дійшов правильного висновку про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження завдання моральної шкоди, понесених моральних страждань, не доведено наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідача. При цьому апеляційний суд вірно зазначив, що сам по собі факт наявності судового рішення про визнання дій посадової особи Міністерства юстиції України неправомірними, за умови недоведення вищенаведених обставин, не є достатньою підставою для відшкодування моральної шкоди.

Таким чином, касаційна скарга не містить доводів на спростування висновків судів попередніх інстанцій, які є обґрунтованими та узгоджуються із матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судами не було порушено норм процесуального законодавства та правильно застосовано норми матеріального права.

Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 грудня 2018 року, постанову Київського апеляційного суду від 16 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

С. Ю. Бурлаков

А. Ю. Зайцев