Справа № 549/302/19
Провадження № 2-о/549/7/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2019 року Чорнухинський районний суд Полтавської області

у складі: головуючого - судді Глущенко Н.М.

з участю - секретаря Міщенко Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт.Чорнухи цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Чорнухинський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, про встановлення факту смерті особи,

встановив :

ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про встановлення факту смерті, просить суд встановити факт, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка України, померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в м.Донецьк Донецької області, Україна. Заявлені вимоги мотивує тим, що ОСОБА_2 доводиться її матір`ю.

Факт смерті ОСОБА_2 підтверджується фотокопією лікарського свідоцтва про смерть № 367 , свідоцтвом про смерть, виданим Петровським відділом ЗАГС Донецького міського управління юстиції міністерства юстиції Донецької народної республіки та довідкою про причину смерті.

Зареєструвати смерть матері у встановленому законом порядку вона немає можливості оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, на якій не можливо отримати медичний документ, що може бути прийнято відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації смерті відповідно до статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану».

У зв`язку із цим, заявник просить суд встановити факт смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м.Донецьк, громадянки України, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_3 . Місцем смерті є Україна м.Донецьк, останнє місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Заявник у судове засідання не з`явився, однак надав заяву про розгляд справи без його участі.

Представник заінтересованої особи, у судове засідання не з`явився, про час та дату слухання справи повідомлений належним чином.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про те, що заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 8 ч. 1ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

За правилами п.2 ч.1 ст.317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

З матеріалів справи вбачається, що згідно з довідкою про причини смерті №367 від 20.06.2019 року, ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , причина смерті злоякісне новоутворення головки підшлункової залози.

Також, згідно свідоцтва про смерть від 21.06.2019 року, серії НОМЕР_2 , виданої Петровським відділом ЗАГС Донецького міського управління юстиції міністерства юстиції Донецька Народна Республіка, актовий запис №530, місцем смерті ОСОБА_2 є Донецька Народна Республіка.

Заявник ОСОБА_1 є дочкою померлої ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 25.11.1985 року, виданого Петровським райвідділом ЗАГС м.Донецьк Україна, актовий запис № 1187.

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Петровського районного управління юстиції м.Донецьк, було присвоєне прізвище заявниці після державної реєстрації шлюбу - ОСОБА_3 .

При зверненні ОСОБА_1 до Чорнухинського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області з метою отримання свідоцтва про смерть матері, вона отримала відмову, оскільки заявником для підтвердження факту смерті пред`явлено документ, що не відповідає вимогам, визначених законодавством України і не може бути прийнятий відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації смерті відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану».

Відповідно до ч. 1ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Відповідно до Постанови Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» № 254-VІІІ від 17.03.2015 року визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.

Відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування вокремих районах Донецької та Луганської областей» тимчасово, на строк, до 31 грудня 2019 року включно, запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей, до яких належать райони, міста, селища, села, що визначаються рішенням Верховної Ради України (далі - окремі райони Донецької та Луганської областей).

Згідно із Постановою Верховної Ради України «Про визначення окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування» № 252-VIII від 17.03.2015 року, до окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької і Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» тимчасово запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, належать райони або їх частини, міста, селища і села, що знаходяться на територіях, які розташовані між державним кордоном України з Російською Федерацією, урізом води Азовського моря та лінією, яка визначена додатком до цієї Постанови, що відповідає Мінському меморандуму від 19 вересня 2014 року.

Таким чином, місто Донецьк розташоване на тимчасово окупованій території України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

На підтвердження факту смерті ОСОБА_2 на тимчасово окупованій території заявник надала довідку про причину смерті, ,згідно якої ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , причина смерті злоякісне новоутворення головки підшлункової залози, а також свідоцтво про смерть, згідно якого ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 в м.Донецьк, форми яких не відповідають визначеним формам та ці документи видані на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Окрім цього, заявником надані фотографії з місця поховання ОСОБА_2 та рахунки про витрати заявника, пов`язані із похованням матері.

Відповідно до ст.8,9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки інформації, що міститься в цих документах про смерть особи, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

При цьому суд не знаходить вагомих підстав ставити під сумнів відомості, зазначені в заяві про встановлення факту смерті з огляду на вік померлої особи (68 років), а також враховуючи те, що заяву подано донькою померлої особи.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що факт, який просить встановити заявник, є юридичним, оскільки смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації заявником своїх прав, чинним законодавством не передбачений інший порядок його встановлення, він не пов`язаний з вирішенням спору про право та встановлення його іншим шляхом неможливе, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне встановити факт смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у м.Донецьк.

У відповідності до п. 8 ч. 1ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 258, 259, 263-265, 293-294, 315-317 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Чорнухинський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, про встановлення факту смерті особи- задовольнити.

Встановити факт смерті громадянки України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження - м.Донецьк, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у м.Донецьк, причина смерті - злоякісне новоутворенняголовки підшлункової залози, яка на момент смерті була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 430 ЦПК України, допустити негайне виконання рішення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Із урахуванням пункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції, яка набрала чинності 15.12.2017), апеляційні скарги подаються до або через суд першої інстанції, тобто апеляційна скарга може бути подана до Полтавського апеляційного суду через Чорнухинський районний суд Полтавської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Н.М.Глущенко