Провадження № 2/225/760/2019
Справа № 225/3251/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2019 року м.Торецьк

Дзержинський міський суд Донецької області у складі:

головуючого судді - Мигалевича В.В.

за участю

секретаря - Голубової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Дзержинського міського суду Донецької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Дзержинського міського суду Донецької області з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

В обґрунтування заявлених вимог вказує, що він є власником квартири АДРЕСА_1 . Відповідач по справі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , його колишній зять, в квартирі був зареєстрований за його згодою. Однак відповідач виїхав за межі країни в Російську Федерацію з вказаного житла та не проживає в квартирі з листопада 2014 року, при цьому не знявшись з реєстрації місця проживання з зазначеної квартири. У житловому приміщенні відсутні його особисті речі, за житло не піклується, комунальні платежі не сплачує, поточні ремонти не проводить.

Позивач зазначає, що йому самому приходиться нести всі затрати по утриманню квартири, сплачувати комунальні послуги відповідно до кількості осіб, зареєстрованих в його квартирі, тощо. Реєстрація місця проживання відповідача у його квартирі створює для нього певні незручності у вигляді додаткових витрат на сплату комунальних платежів, що створює для нього перешкоди у вільному користуванні квартирою.

Отже, позивачем ставиться питання про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Позивач в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву в якій просив розглянути справу у його відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не прибув, надав до суду заяву в якій просив розглянути справу у його відсутність, не заперечує проти задоволення позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог, з огляду на таке.

За ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст.383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї.

Вимогами ст.386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Як зазначено в ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316, 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК УРСР).

У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Судом встановлено, що відповідно до копії договору купівлі продажу від 01 лютого 2000 року, зареєстрованого в реєстрі за № 165, та копії технічного паспорту від 01.02.2000 року, позивач по справі є власником житлової квартири АДРЕСА_1 (а.с.9, 10-14).

Згідно довідки КП "Торецьккомсервіс" Торецької міської ради № б/н від 21.05.2019 року в квартирі АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , а також відповідач по справі ОСОБА_2 (а.с.16).

Судом встановлено, що з 2016 року відповідач ОСОБА_2 не проживає у вказаному житловому приміщенні, що підтверджується актом про фактичне проживання (не проживання) особи від 21.05.2019 року (а.с.15). Вищезазначений факт також підтверджений письмовими поясненнями сусідів (а.с.17,18,19).

Таким чином, позивач ОСОБА_1 , як власник вказаного житлового будинку, має право володіти, користуватися та розпоряджатися данною квартирою на власний розсуд, використовувати її для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст.379,382 ЦК України).

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Наявність реєстрації місця проживання ОСОБА_2 в квартирі позивача обмежує його права, як власника, і ОСОБА_1 на підставі ст. 391 ЦК має право вимагати в судовому порядку усунення перешкод у здійсненні такого права.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Пунктом 1 ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що у разі задоволення позову, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача.

Отже, в силу вимог ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 768,40 грн., що підтверджується залученою до справи квитанцією про його оплату (а.с.3).

Керуючись ст.ст. 12,13,81, 89,141,263,265 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ), про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_3 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , понесені витрати на сплату судового збору у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а якщо воно не проголошувалося з дати складання повного його тексту, у порядку, передбаченому підпунктом 15.5 пункту 15 частини 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в редакції від 03.10.2017 року.

Суддя: