Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

3 липня 2019 року Шевченківський районний суд м.Запоріжжя у складі головуючого судді Галущенко Ю.А.,розглянув в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в особі тимчасової адміністрації в ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку», третя особа - ОСОБА_2 про визнання умови споживчого кредитного договору щодо обов`язку сплачувати комісію за надання кредитних ресурсів недійсною з моменту укладення договору, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом,в якому зазначає,що 13.09.2013 р.між ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» (далі ПАТ «ВБР») та позивачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № IKCASHVG.84730.002, відповідно до умов якого банк надав позивачу кредит в сумі 82550,00 грн., з яких 80000,00 грн. на споживчі потреби, 150,00 грн. на сплату комісії за реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, 2400,00 грн. на оплату винагороди за надання фінансового інструменту, строком на 36 місяців з кінцевим терміном повернення до 12.09.2016 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % річних.

В забезпечення виконання зобов*язань за вказаним кредитним договором 07.10.2008 року між ПАТ «ВБР» та ОСОБА_2 , як поручителем укладено договір поруки PX029031.80916.004, відповідно до умов якого, ОСОБА_2 зобов*язався відповідати перед ПАТ «ВБР» за виконання зобов*язань щодо повернення кредиту ОСОБА_1 , сплати відсотків за користування кредитом, комісій, пені, штрафних санкцій та збитків, визначених кредитним договором.

Посилаючись на те, що кредитним договором № IKCASHVG.84730.002 від 13.09.2013 року передбачені умови щодо обов`язку сплачувати комісію за надання кредитних ресурсів, що суперечить вимогам ст.. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», в зв*язку із чим просить визнати недійсними умови кредитного договору в частині встановлення та нарахування комісії за надання кредитних ресурсів з моменту укладення договору.

В провадження судді Галущенко Ю.А. справа надійшла у відповідності з п.п. 15.2 Перехідних положень ЦПК України,на підставі Розпорядження від 07.05.2019 року щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ, у зв`язку з звільненням з посади судді ОСОБА_4 у відставку рішенням ВРП 1254/0/15-19 від 23.04.2019 року.

Ухвалою від 13.05.2019 року суддею прийнято справу до свого провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження на 03.07.2019 року без виклику сторін.

Відповідачем ПАТ «ВБР`під час розгляду справи подано заперечення на позовну заяву, за змістом яких відповідач зазначив, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач на момент укладання договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови, що свідчить про те, що вказані умови були прийнятними для позивача. Під час укладення кредитного договору позивачу було надані для ознайомлення документи, які передували укладенню кредитного договору, після чого сторонами було підписано договір та додатки до нього. З підстав пропущення позивачем строків позовної давності просив відмовити в позові.

Позивачем подано пояснення на відзив за змістом яких зазначив, що при укладанні кредитного договору ПАТ «ВБР» встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нарахував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним. Посилання відповідача про застосування позовної давності до вимог є необґрунтованими, оскільки відповідно до умов Кредитного договору, а саме п. 8.6 визначено десятирічний строк позовної давності до вимог за цим договором. А позивач довідався про порушення свого права після того, як ПАТ «ВБР» звернувся до суду із позовом у вересні 2015 року. Відтак вважає, що позивачем не пропущено строк позовної давності.

Третя особа повідомлялась судом про розгляд справи, проте будь-яких пояснень не надав.

Згідно ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами,за відсутності клопотання будь-якої сторони про інше.

Клопотань від учасників справи не надходило.

Всебічно вивчивши обставини справи,дослідивши надані письмові докази у сукупності,суд дійшов висновку,що позов заявлений обгрунтовано і підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин.

Як передбачено ст.11 ЦК України,підставою виникнення цивільних правовідносин є,зокрема,правочини.

З матеріалів справи встановлено,що 13.09.2013 р.між ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» (далі ПАТ «ВБР») та позивачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № IKCASHVG.84730.002, відповідно до умов якого банк надав позивачу кредит в сумі 82550,00 грн., з яких 80000,00 грн. на споживчі потреби, 150,00 грн. на сплату комісії за реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, 2400,00 грн. на оплату винагороди за надання фінансового інструменту, строком на 36 місяців з кінцевим терміном повернення до 12.09.2016 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % річних.

Як визначено п. 1.2, 1.7 спірного кредитного договору ОСОБА_1 надано кредит на споживчі потреби, сплату за перевірку в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, сплати винагороди Банку за надання фінансового інструменту.

Так, відповідно до п.1.6. кредитного договору Позичальник сплачує Банку комісію за надання кредитних ресурсів у розмірі 1.00 (Один) відсоток від суми кредиту по договору, щомісяця в період сплати. Сплата комісії здійснюється в гривні. Розрахунок та нарахування здійснюються щомісяця в перший робочий день місяця за поточний місяць. Комісія за місяць видачі кредиту не нараховується. Нарахування комісії здійснюється до повного погашення заборгованості за кредитом, на суму кредиту, що зазначений у п.1.2.

Таким чином оплату за договором кредиту банком встановлено двома способами:

1) щомісячна комісійна винагорода за надання кредитних коштів, яка визначена у розмірі 1.00 (Один) відсоток від суми кредиту по договору;

2) проценти за користування кредитом - 12% процентів річних.

Відповідно до п. 2.4 Кредитного договору, період сплати кредиту, комісії та процентів: з 1 по 10 число кожного місяця, починаючи з наступного місяця, після дати підписання даного договору. При несплаті кредиту, комісії та процентів у зазначений строк вони вважаються простроченими.

Згідно п. 2.5 Кредитного договору, погашення кредиту здійснюється шляхом здійснення платежу на транзитний рахунок НОМЕР_1 в ПАТ «ВБР». Погашення заборгованості за цим договором здійснюється щомісяця, в період сплати Позичальник повинен надавати Банку кошти (щомісячний платіж) відповідно до графіку погашення кредиту (додаток № 2) для погашення заборгованості за Кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом, відсотками, щомісячної комісії за надання кредитних ресурсів.

Відповідно до «Таблиці визначення сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки» (додаток № 1) та «Графіку погашення кредиту» (додаток № 2), розмір щомісячного платежу за Кредитним договором складає 3571,50 грн.

Загалом, за Кредитним договором Позичальник отримав кредит у розмірі 80000,00 грн., а 2550,00 грн. зараховані Кредитором на власну користі у якості комісій, про що зазначено у п. 1.2 та п. 1.9 Кредитного договору.

Згідно п. 2.2 Кредитного договору, в якості забезпечення виконання Позичальник своїх зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих процентів, комісій, можливої неустойки, а також інших витрат виступає договір поруки № РХ029031.80916.004 від 13.09.2013 року.

Крім того, змістом п. 6.1 Кредитного договору встановлено, що за порушення строків погашення заборгованості за користування кредитом Банк нараховує Позичальнику відсотки у розмірі 36 % річних від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення.

Відповідно до п. 6.3 Кредитного договору, за порушення строків сплати процентів за користування кредитом та/або комісії Банк нараховує Позичальнику пеню в розмірі 0,5 % від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення.

Відповідно до п. 7.1 Кредитного договору, договір набуває чинності з дати його підписання та діє до повного виконання Позичальником своїх зобов`язань за цим договором.

В забезпечення виконання зобов*язань за вказаним кредитним договором 07.10.2008 року між ПАТ «ВБР» та ОСОБА_2 , як поручителем укладено договір поруки PX029031.80916.004, відповідно до умов якого, ОСОБА_2 зобов*язався відповідати перед ПАТ «ВБР» за виконання зобов*язань щодо повернення кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, комісій, пені, штрафних санкцій та збитків, визначених кредитним договором.

Згідно п. 7 Договору поруки, у випадку невиконання Позичальником будь-якого зобов`язання, передбаченого п. 18 цього договору. Кредитор направляє на адресу Поручителя письмову вимогу і зазначенням невиконаного(их) зобов`язання(ь).

Відповідно до п. 8 Договору поруки. Поручитель зобов`язаний виконати зобов`язання, зазначені в письмовій вимозі Кредитора, на протязі 5 календарних днів з моменту отримання вимоги, зазначеної в п. 7 цього договору.

Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник повернути кредит та сплатити відсотки.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 13.09.2013 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини пятої статті 11, частин першої, другої, пятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за надання кредитних ресурсів, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу.

При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним.

Відповідачем заявлено про застосування строків позовної давності, оскільки на його думку позивач повинен був звернутися до суду за захистом свого порушеного права в трирічний строк з моменту укладення договору.

Вирішуючи вказане клопотання, суд приходить к наступному.

ЄСПЛ зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Аналізуючи доводи відповідача, щодо пропущення позивачем строків, суд виходять з того, що сторонами укладено кредитний договір 13.09.2013 року, термін користування кредитом до 12.09.2016 року.

Сторонами узгоджено, що строком виконання договору є 12.09.2016 року.

Крім того, п. 8,6 договору визначено, що строк позовної давності до вимог за цим договором, в тому числі до п. 1.6 договору, становить 10 років.

Позивач звернувся до суду із позовом 11.09.2017 року.

За таких обставин суд дійшов до висновку про те, що оскільки після визначеного строку виконання перебіг позовної давності позивачем не пропущено, сторонами в договорі були визначені строки позовної давності до вимог викладених у договорі, тому строк на звернення до суду із позовом за захистом свого порушеного права не сплив, та позивач має право на судовий захист свого порушеного права.

За таких обставин, суд встановивши незаконність нарахування та сплати комісії за надання кредитних ресурсів, суд задовольняє позов шляхом визнання недійсною умову кредитного договору щодо нарахування та сплати комісії за надання кредитних ресурсів визначених п. 1.6 договору.

Відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір.

Керуючись ст. 1054 ЦК України,ст.. 11.18. Закону України «Про захист прав споживачів», ст.12,13,76,81,141,258,259,265,353,355 ЦПК України,суд-

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Визнати умову договору споживчого кредиту № IKCASHVG.84730.002 від 13.09.2013 року укладеного між ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» та ОСОБА_1 , щодо встановлення та нарахування комісії за надання кредитних ресурсів з моменту укладення.

Стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в особі тимчасової адміністрації в ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку», на користь держави витрати по оплаті судового збору у розмірі 640 гр.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення,а у разі оголошення вступної та резолютивної части рішення,зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Ю.А.Галущенко