ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4015/19 Справа № 203/485/18 Суддя у 1-й інстанції - Казак С. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.

розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області,

на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2018 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2018 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2018 року позов ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задоволено частково.

Визнано незаконним та скасувати наказ №18-к від 12 січня 2018 року про звільнення ОСОБА_1 з посади страхового експерта з охорони праці відділу страхових експертів з охорони праці Дніпровського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді страхового експерта з охорони праці відділу страхових експертів з охорони праці Дніпровського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області з 13 січня 2018 року.

Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області (49020, м.Дніпро, пр.Дмитра Яворницького,93, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13 січня 2018 року по 18 вересня 2018 року в сумі 106549 грн. 20 коп., з утриманням з цієї суми податків і інших обов`язкових платежів, моральну шкоду в сумі 5000 грн., витрати за проведення судової почеркознавчої експертизи в сумі 6177 грн. 60 коп., а всього стягнути 117726 грн.80 коп.

В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області (49020, м.Дніпро, пр.Дмитра Яворницького,93, ) на користь держави судовий збір в сумі 2475 грн. 09 коп.

Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді страхового експерта з охорони праці відділу страхових експертів з охорони праці Дніпровського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області з 13 січня 2018 року.

Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області (49020, м.Дніпро, пр.Дмитра Яворницького,93, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць в сумі 7207 грн. 74 коп., з утриманням з цієї суми податків і інших обов`язкових платежів.

В апеляційній скарзі Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області просить скасувати рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 17 жовтня 2018 року у справі №203/485/18 в частині поновлення його на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 13 січня 2018 року по 18 вересня 2018 року в сумі 106549грн.20коп., з утриманням з цієї суми податків і інших обов`язкових платежів, моральної шкоди в сумі 5000 грн., витрат за проведення судово почеркознавчої експертизи в сумі 6477грн.60 коп. та постановити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог.

У відзиві ОСОБА_1 на апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 17 жовтня 2018 року просить рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 17 жовтня 2018 року залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскільки вважає що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та справедливим.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 на підставі особистої заяви від 27.07.2017 року та наказу №240-к від 28.07.2017 року з 01.08.2017 року за безстроковим трудовим договором працював на посаді страхового експерта з охорони праці відділу профілактики виробничого травматизму Лівобережного відділення м.Дніпро за переведенням з відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків та професійних захворювань України м.Дніпро Дніпропетровської області.

Відповідно до змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» було проведено реорганізацію шляхом злиття Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України та Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності з утворенням Фонду соціального страхування України.

У структурі органів Фонду в Дніпропетровській області було утворено Дніпровське відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області.

Згідно заяви від імені позивача, датованої 22.12.2017 року, відповідачем 29.12.2017 року було видано наказ №872-к про переведення ОСОБА_1 з 01.01.2018 року з посади страхового експерта з охорони праці відділу профілактики виробничого травматизму Лівобережного відділення м.Дніпро Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на посаду страхового експерта з охорони праці відділу страхових експертів з охорони праці Дніпровського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області за строковим трудовим договором, на період відпустки по догляду за дитиною основного працівника ОСОБА_2 (до дня фактичного виходу його з цієї відпустки), з посадовим окладом 6600 грн.

12 січня 2018 року відповідачем було видано наказ №18-к про звільнення позивача з посади 12.01.2018 року на підставі п.2 ст.36 КЗпП України, в зв`язку із закінченням строку трудового договору. Підставою зазначено наказ №872-к від 29.12.2017 року.

Згідно ч.ч.1,3 ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Статтею 23 КЗпП України встановлено, що трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Згідно ч.1 ст.24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (ст.187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23),крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Частиною 4 ст.36 КЗпП України визначено, що у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (п.1 ч.1 ст.40).

Згідно ч.ч.1,2 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивач з 01.08.2017 року працював на посаді страхового експерта з охорони праці відділу профілактики виробничого травматизму Лівобережного відділення м.Дніпро Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області за безстроковим трудовим договором.

Згідно висновку судової почеркознавчої експертизи №1814-18 від 26.06.2018 року вбачається, рукописні записи, у т.ч. цифри «22» під текстом заяви від 22.12.2017 року про переведення ОСОБА_1 з 01.01.2018 року з посади страхового експерта з охорони праці відділу профілактики виробничого травматизму Лівобережного відділення м.Дніпро Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на посаду страхового експерта з охорони праці відділу страхових експертів з охорони праці Дніпровського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області за строковим трудовим договором, на період відпустки по догляду за дитиною основного працівника ОСОБА_2 , виконані не ОСОБА_1 а іншою особою.

Крім того, згідно заяв від 17.11.2017 року та 12.12.2017 року, наказів №214-кв/д від 04.12.2017 року та №15-кв від 12.12.2017 року, наданих позивачем медичних документів щодо проходження лікування вбачається, що в період з 11.12.2017 року по 29.12.2017 року, ОСОБА_1 перебував у відпустці за межами м.Дніпро, а саме: проходив лікування у санаторному відділенні військово-медичного клінічного центру Центрального регіону м.Вінниці.

Вказане підтверджує доводи позивача про те, що ним не надавалась згода, обов`язкова наявність якої з боку працівника передбачена п.2 ч.1 ст.23 КЗпП України, на зміну істотних умов праці та переведення з безстрокового трудового договору на трудовий договір на визначений строк; а також на недотримання відповідачем вимог ч.4 ст.36 КЗпП України та не забезпечення при проведенні реорганізації продовження трудових відносин з позивачем на попередніх умовах.

Також, згідно наказу №872-к від 29.12.2017 року позивача було переведено на посаду основного працівника ОСОБА_2 до дня фактичного виходу його з відпустки по догляду за дитиною.

Згідно наказу від 01.08.2017 року №29 кв/д строк відпустки останньому було продовжено до 14.01.2018 року.

Оскільки 14.01.2018 року було вихідним днем (неділя) вказаний працівник повинен був вийти на роботу 15.01.2018 року.

Проте, наказом №14 кв/д від 15.01.2018 року останньому було надано нову відпустку для догляду за дитиною з 15.01.2018 року по 14.07.2018 року.

Отже, у відповідача не було підстав для звільнення позивача 12.01.2018 року.

При визначені розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 13.01.2018 року по 18.09.2018 року в сумі 106549 грн. 20 коп., виходячи із наступного розрахунку: 26324 грн. 26 коп. (заробітна плата за два повні місяці роботи в жовтні-листопаді 2017 року згідно виписки ПАТ КБ «Приватбанк» по картковому рахунку позивача) : 42 робочі дні у цей період = 626 грн. 76 коп. (середньоденна заробітна плата). 170 робочих днів вимушеного прогулу (за період з 13.01.2018 року по 18.09.2018 року) х 626 грн. 76 коп. = 106549 грн. 20 коп.

Стосовно заявлених позовних вимог по відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ст.23 ЦК Кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Статтею 237-1 КЗпП України визначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом ст.237-1 КЗпП України підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст.237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

Тобто, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, незаконного звільнення, відшкодування моральної шкоди на підставі ст.237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку про необхідність задоволення позовних вимог в частині визнання незаконним та скасування наказу №18-к від 12.01.2018 року про звільнення позивача з посади страхового експерта з охорони праці відділу страхових експертів з охорони праці Дніпровського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області; поновлення позивача на підставі ст.235 КЗпП України на вказаній посаді з 13.01.2018 року та стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Посилання апелянта на те, що при звільненні ОСОБА_1 з роботи відповідач дотримав вимоги чинного трудового законодавства та процедуру звільнення працівника, є безпідставними, оскільки суперечать наявним в матеріалах доказам.

До доводів апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не має вищої освіти належного рівня кваліфікації та неможливість його роботи в ЄІАС у зв`язку з не володінням позивачем навичок , колегія суддів ставиться критично, оскільки позивач має опит роботи 17 років та в останні роки проводив навчання працівників тим самим навичкам , окрім того, позивач був звільнений з інших підстав, а саме по п.2 ст.36 КзпП України.

Крім того, позивача звільнили в першому кварталі 2018 року, а систему ЄІАС впроваджували з третього кварталу 2018 року.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області - залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С.Городнича