КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №759/6042/18
Апеляційне провадження №22-ц/824/9569/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., суддів Іванової І.В., Мельника Я.С., із участю секретаря Спеней О.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 24 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гордієнко Ольги Валеріївни про визнання застави припиненою та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

24 квітня 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із названим позовом, де просилавизнати право застави нерухомого майна ОСОБА_3 за договором іпотеки від 27 грудня 2013 року укладеним між ними,предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 припиненим,

зобов`язати приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гордієнко Ольгу Валеріївну внести до державного реєстру дані щодо припинення права застави спірного нерухомого майна.

Разом з тим, 17 квітня 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову, де просила накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

Свої вимоги поданої заяви обґрунтовує тим, що відповідач не повідомив позивача про відчуження квартири та існує великий ризик того, що відповідач, не дочекавшись результатів розгляду даної справи, відчужить спірну квартиру третім особам.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 24 квітня 2019 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено частково.

В порядку забезпечення позову, накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 68,50 кв.м.

На обґрунтування постановленої ухвали місцевий суд зазначив, що позивачем заявлено вимоги щодо визнання права застави нерухомого майна ОСОБА_3 за договором іпотеки від 27 грудня 2013 року, укладеним між ними, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 припиненим, тому є доцільним задоволення даної заяви про забезпечення позову.

Не погоджуючись із постановленою ухвалою, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм процесуального права при її постановленні.

Просить ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 24 квітня 2019 року скасувати.

Суд, закінчивши з`ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та відзиві на неї, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вислухавши учасників процесу в судових дебатах, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

За заявою сторони у справі, яка передана на розгляд міжнародного комерційного арбітражу, третейського суду, суд може вжити заходів забезпечення позову у порядку та з підстав, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та ( або ) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Не допускається забезпечення позову шляхом накладення арешту на заробітну плату, пенсію та стипендію, допомогу по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, яка виплачується у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю (включаючи догляд за хворою дитиною), вагітністю та пологами, по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, на допомогу, яка виплачується касами взаємодопомоги, благодійними організаціями, а також на вихідну допомогу, допомогу по безробіттю, на майно або грошові кошти неплатоспроможного банку, а також на майно або грошові кошти Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Ця вимога не поширюється на позови про стягнення аліментів, про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, про відшкодування збитків, заподіяних злочином.

Не може бути накладено арешт на предмети, що швидко псуються.

Не допускається забезпечення позову шляхом зупинення тимчасової адміністрації або ліквідації банку, заборони або встановлення обов`язку вчиняти певні дії Фонду гарантування вкладів фізичних осіб при здійсненні тимчасової адміністрації чи ліквідації банку.

Не допускається забезпечення позову шляхом зупинення рішень, актів Національного банку України, а також встановлення для Національного банку України заборони або обов`язку вчиняти певні дії.

Не допускається забезпечення позову шляхом заборони відповідачу вчиняти певні дії за позовами власників або кредиторів неплатоспроможного банку до такого банку або Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Майно або грошові суми клієнта неплатоспроможного банку, на які судом накладено арешт до дня віднесення банку до категорії неплатоспроможних, можуть бути передані приймаючому або перехідному банку чи спеціалізованій установі, утвореній Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, у встановленому законодавством про систему гарантування вкладів фізичних осіб порядку з письмовим повідомленням Фондом гарантування вкладів фізичних осіб особи, в інтересах якої накладено арешт. При цьому передані майно або грошові суми залишаються обтяженими відповідно до ухвали суду про накладення арешту.

Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, 24 квітня 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із названим позовом, де просила визнати право застави нерухомого майна ОСОБА_3 за договором іпотеки від 27 грудня 2013 року, укладеним між ними, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 припиненим,

зобов`язати приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гордієнко Ольгу Валеріївну внести до державного реєстру дані щодо припинення права застави спірного нерухомого майна ( а.с. 1-4 ).

Разом з тим, 17 квітня 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову, де просила накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 ( а.с. 31 ).

Свої вимоги поданої заяви обґрунтовує тим, що відповідач не повідомив позивача про відчуження квартири та існує великий ризик того, що він, не дочекавшись результатів розгляду даної справи, відчужить спірну квартиру третім особам ( там же ).

З огляду на апеляційні вимоги, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається з договору іпотеки від 27 грудня 2013 року ОСОБА_2 ,станом на момент укладення правочину,була власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 11 жовтня 2012 року ( а.с. 8 ).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, станом на 01 квітня 2019 року, ОСОБА_3 є власником вказаної квартири з 12 березня 2019 року на підставі копії письмової вимоги про усунення порушень ( а.с. 32-33 ).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 24 квітня 2019 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено частково ( а.с. 35-36 ).

В порядку забезпечення позову, накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 68,50 кв.м. ( там же ).

Постановляючи ухвалу з цього приводу, суд першої інстанції, на переконання апеляційного суду, повністю дотримався вимог ст.ст. 149-154 ЦПК України, положень постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову».

При цьому, місцевий суд, із врахуванням доказів по справі, наявності спору між сторонами, реальної загрози невиконання та утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову в разі відчуження спірного майна третім особам, відповідності виду забезпечення позову поданим позовним вимогам, правильно прийшов до висновку про обґрунтованість заявленого клопотання.

Таким чином, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про незаконність та необґрунтованість ухвали, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм процесуального права при її постановленні, зокрема, ст.ст. 149-150, 153 ЦПК України, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи у суді другої інстанції.

Інші доводи, зазначені в апеляції, зокрема, про те, що суд не оцінив обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, не з`ясував розмірності виду забезпечення позову, суд не мотивував, яким чином ймовірне рішення суду впливатиме на права та обов`язки позивача, наявність позову в жодному разі не є підставою для задоволення поданої заяви, матеріали справи не містять доказів щодо необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, з точки зору суду другої інстанції та з огляду на викладене, не спростовують висновок суду першої інстанції про необхідність задоволення заяви про забезпечення позову, при наявності для цього обґрунтованих та законних підстав.

Відтак, при вжитті заходів забезпечення позову в даній справі судом правильно враховано позовні вимоги, співмірність вжитих заходів з цими вимогами та вид забезпечення позову у повній відповідності до положень п.п. 3,4 постанови №9 Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року.

Апеляційний суд також вважає за необхідне відмітити, що Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року ).

Доводи відзиву ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ( а.с. 62-63 ), зокрема про те, що вона на момент подачі позовної заяви була власником вказаної квартири, невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду і, як наслідок, захист порушених прав позивача також станове неможливим, , на переконання апеляційного суду, є обґрунтованими та спростовують доводи апеляційної скарги.

Також, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне відповідно до положень ст. 127 ЦПК України продовжити строк для подачі цього відзиву, визначеного ухвалою Київського апеляційного суду від 11 червня 2019 року ( а.с. 47-48 ), оскільки ОСОБА_2 не мала можливості подати його у визначений строк, враховуючи дату отримання копії ухвали від 11 червня 2019 року та копії апеляційної скарги ( а.с. 64, 65 ).

А тому, викладені у апеляції доводи суд другої інстанції відносить до числа формальних, відповідно, судове рішення, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, не може бути скасоване у відповідності до положень ст. 375 ЦПК України.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 10-13, 76-81, 263, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 24 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гордієнко Ольги Валеріївни про визнання застави припиненою та зобов`язання вчинити певні дії - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: І.В. Іванова

Я.С. Мельник