Номер провадження: 22-ц/813/3302/19
Номер справи місцевого суду: 522/4629/14-ц
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л.В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.07.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Віцько А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу заступника керівника Одеської місцевої прокуратури № 3 Болгар О. в інтересах Держави в особі Одеської міської ради та Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2018 року про скасування заходів забезпечення позову по цивільній справі за позовом заступника прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах Держави в особі Одеської міської ради та Інспекції державного архітектурно- будівельного контролю в Одеській області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним, зобов`язання привести приміщення в попередній стан шляхом знесення самовільної прибудови,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2014 року заступник прокурора Приморського району м. Одеси, діючи в інтересах держави в особі Одеської міської ради та Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області, звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним, зобов`язання привести приміщення в попередній стан шляхом знесення самовільної прибудови.

Позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що спірний об`єкт побудований без належним чином оформленого дозволу на виконання будівельних робіт, об`єкт не був прийнятий до експлуатації у порядку, затвердженому чинним законодавством.

В позовній заяві позивач просив накласти арешт на будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на час розгляду справи в суді.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23 червня 2014 року заяву про забезпечення позову задоволено. Забезпечено позов заступника прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах Держави в особі Одеської міської ради та Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області шляхом накладення арешту на наступне нерухоме майно, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 190,50 кв.м., який належить на праві власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

За розглядом справи Приморським районним судом м. Одеси ухвалено заочне рішення від 23 жовтня 2014 року про часткове задоволення позовних вимог. Зобов`язано ОСОБА_1 за власний рахунок привести житлове приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , у первинний стан згідно технічного паспорту від 17.09.2007 року. Визнано недійсним договір дарування 1/2 частки житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , від 27.12.2012 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . В іншій частині позовних вимог - відмовлено. Вирішено питання стосовно розподілу судових витрат.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 18 жовтня 2017 року заяву Одеської міської ради про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання по вказаній цивільній справі задоволено. Поновлено строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23.10.2014 року, ухваленого по цивільній справі №522/4629/14-ц.

У жовтні 2018 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 звернулась до Приморського районного суду м. Одеси із заявою про скасування заходів забезпечення позову.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 07 листопада 2018 року відмовлено у задоволені такої заяви.

У листопаді 2018 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 знову звернулась до Приморського районного суду м. Одеси із заявою про скасування заходів забезпечення позову.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2018 року заяву представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 про скасування заходів забезпечення позову задоволено. Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23 червня 2014 року у вигляді накладення арешту на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 190,5 кв.м., який належить на праві власності ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з такою ухвалою суду, заступник керівника Одеської місцевої прокуратури №3 Болгар О. в інтересах Одеської міської ради та Інспекції ДАБК в Одеській області подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2018 року та ухвалити рішення, яким відмовити у задоволені заяви про скасування заходів забезпечення позову, стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь прокуратури Одеської області судовий збір, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції постановив оскаржувану ухвалу з порушенням вимог ч. 8 ст. 158 ЦПК України, відповідно до яких заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення, оскільки заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2014 року не можна вважати виконаним, оскільки приміщення не приведено у стан відповідно до техпаспорту від 17.09.2007 року, шо ухвалено заочним рішенням від 23.10.2014 року. Апелянт також зазначає, що суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі помилково посилається на відповідь начальника Першого Приморського ВДВС м Одеси ГТУЮ в Одеській області, згідно якої ОСОБА_1 надано технічний паспорт від 12.12.2017 року, який вказує на те, що технічний паспорт від 17.09.2007 втратив чинність, а також на ту обставину, що виконавче провадження відкрито 15.03.2018 року, проте боржник виконав рішення суду та оформив право власності з отриманням всіх правовстановлюючих документів до його відкриття, а тому провадження закінчено у зв`язку з фактичним виконанням судового рішення. Апелянт наголошує, що дії відповідача з отримання правовстановлюючих документів не є реальним виконанням заочного рішення від 23.10.2014 року, адже суть зазначеного рішення не в тому, щоб отримати нові дозвільні документи, а тому, щоб привести самочинно побудоване приміщення до законних параметрів.

Заступник прокурора також вказує, що судом першої інстанції в рамках даної справи ухвалено дві протилежні ухвали за розглядом однакових заяв відповідача про скасування заходів забезпечення позову, що призвело до порушення судом вимог ч. 6 ст. 158 ЦПК України.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги факт оскарження прокурором постанови державного виконавця від 03.10.2018 року, а також прийняв рішення без з`ясування обставин законності дій державного виконавця щодо закриття виконавчого провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 п.2 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, зокрема справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Задовольняючи заяву представника відповідача про скасування заходів забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що заочне рішення від 23.10.2014 року фактично виконане, оскільки будинок, загальною площею 190,50 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , боржником введено в експлуатацію та зареєстровано на праві власності відповідно до діючого законодавства, крім цього, постанова державного виконавця від 03.10.2018 року, згідно якої виконавче провадження закінчено у зв`язку з виконанням виконавчого документу у повному обсязі, на час розгляду заяви в суді першої інстанції була чинною.

Проте, суд апеляційної інстанції з таким висновком суду першої інстанції не погоджується, з наведених в цій постанові підстав.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог (Постанова Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року № 6 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

Частина 2 ст. 149 ЦПК України передбачає, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно ст. 158 ЦПК України, суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Ухвала суду про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, або про відмову в скасуванні забезпечення позову може бути оскаржена.

Відмова у скасуванні забезпечення позову не перешкоджає повторному зверненню з таким самим клопотанням при появі нових обставин, що обґрунтовують необхідність скасування забезпечення позову.

У разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.

У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

З матеріалів справи вбачається, що у березні 2014 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. В рамках розгляду даної справи судом першої інстанції постановлено ухвалу від 23 червня 2014 року про забезпечення позову (т. 1 а.с. 45-46). Даною ухвалою забезпечено позов заступника прокурора Приморського району м. Одеси, який діє в інтересах Держави в особі Одеської міської ради та Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області, шляхом накладення арешту на нерухоме майно: житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 190,50 кв.м., який належить на праві власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2014 року позовні вимоги задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_1 за власний рахунок привести житлове приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , у первинний стан згідно технічного паспорту від 17.09.2007 року. Визнано недійсним договір дарування 1/2 частки житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , від 27.12.2012 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . В іншій частині позовних вимог - відмовлено. Вирішено питання стосовно розподілу судових витрат (т. 1 а.с. 83-88).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 18 жовтня 2017 року заяву Одеської міської ради про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання по вказаній цивільній справі задоволено. Поновлено строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23.10.2014 року, ухваленого по цивільній справі №522/4629/14-ц (т. 1 а.с. 132).

У жовтні 2018 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 звернулась до Приморського районного суду м. Одеси із заявою про скасування заходів забезпечення позову, посилаючись на постанову головного державного виконавця Першого Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси ГТУЮ в Одеській області від 03.10.2018 року про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» (т. 1 а.с. 142-143).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 07 листопада 2018 року відмовлено у задоволені такої заяви, оскільки у суду не було відомостей щодо повного виконання рішення суду по справі, в рамках якої було забезпечено позов (т.1 а. с. 172-173).

У листопаді 2018 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 повторно звернулась до Приморського районного суду м. Одеси із заявою про скасування заходів забезпечення позову, посилаючись на ті ж самі обставини. Нових обставин, що з`явилися між першим та повторним зверненням в інтересах ОСОБА_1 про скасування заходів забезпечення позову і які б обґрунтували наявність правових підстав скасування забезпечення позову, представник відповідача не вказала.

Однак, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2018 року зазначену заяву про скасування заходів забезпечення позову було задоволено, а заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23 червня 2014 року у вигляді накладення арешту на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 190,5 кв. м., який належить на праві власності ОСОБА_1 - скасовані (т. 1 а. с. 219-220).

Таким чином, при постановлені оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції не дотримався у повній мірі вимог, встановлених ч. 6 ст. 158 ЦПК України, згідно з якими відмова у скасуванні забезпечення позову не перешкоджає повторному зверненню з таким самим клопотанням, але при появі нових обставин, що обґрунтовують необхідність скасування забезпечення позову.

Крім того, суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про повне та належне виконання заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2014 року у зв`язку з оформленням боржником право власності з отриманням всіх правовстановлюючих документів, оскільки відповідно до технічного паспорту від 12.12.2017 року параметри приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , не відповідають тим, які відображені у технічному паспорті від 17.09.2007 року, відповідно до якого суд зобов`язав ОСОБА_1 привести зазначене приміщення у попередній стан, оскільки загальна площа вказаного будинку залишилась 190,50 кв. м. (т. 1 а. с. 205), в той час як в технічному паспорті від 17.09.2007 року загальна площа складала - 127,20 кв. м. (т. 1 а. с. 9).

Про зазначене в суді першої інстанції наголошував представник прокуратури, надаючи копію скарги на бездіяльність державного виконавця.

Сама по собі постанова державного виконавця про закриття виконавчого провадження у зв`язку з фактичним виконанням рішення суду в розумінні ст.. 81 ЦПК України не є преюдиційною і не звільняє суд першої інстанції при вирішенні питання про скасування заходів забезпечення позову від необхідності дослідження всіх інших доказів про фактичне виконання судового рішення і надання судом відповідної оцінки всіх зібраних доказів у сукупності.

Реєстрація права власності на об`єкт нерухомості з площею, яка узгоджується з площею даного об`єкта, визнаного в судовому рішенні від 23.10.2014 року самочинним будівництвом внаслідок такого збільшення із зобов`язанням ОСОБА_1 привести об`єкт до первісного стану - площею 127,3 кв. м. - не є свідченням фактичного виконання судового рішення. Вказані обставини у разі відсутності підстав для визнання їх протиправними, є підставою вважати неможливим виконання судового рішення у зв`язку з визнанням права власності на колишній самочинний об`єкт нерухомості і підставою для звернення до суду з заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, що в розумінні п.5 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» є самостійною підставою закінчення виконавчого провадження.

Наведеного суд першої інстанції не врахував, обставин дійсного фактичного виконання боржником рішення суду не встановив і набув передчасного висновку про наявність підстав для скасування заходів для забезпечення позову.

Між тим докази про фактичне виконання рішення суду не надані і до суду апеляційної інстанції.

Пояснення представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвоката Брушньовської І.І. не узгоджуються з встановленими у справі обставинами, не підтверджені належними, допустимими та достатніми доказами і по суті засновані на припущеннях, на яких не може грунтуватися доказування.

Враховуючи наведене у апеляційного суду немає підстав для висновку про дотримання районним судом ч.8 ст. 158 ЦПК України, згідно з якою заходи забезпечення позову діють до повного виконання рішення суду.

Крім того, слід зазначити, що постановою Одеського апеляційного суду від 16 липня 2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Березнякової Ірини Валеріївни залишено без задоволення. Залишено без змін ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 15 лютого 2019 року, якою скаргу заступника керівника Одеської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Одеської міської ради, Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області на бездіяльність державного виконавця та посадових осіб органу державної виконавчої служби - задоволено. Визнано бездіяльність державного виконавця першого Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції Офіцерової Л.Л. у виконавчому провадженні № 55982232 неправомірною. Визнано бездіяльність начальника першого Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції Гусєва О.О. неправомірною. Скасовано постанову від 03.10.2018 року про закінчення виконавчого провадження № 55982232. Зобов`язано державного виконавця першого Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції Офіцерову Л.Л. провести виконавчі дії у виконавчому провадженні № 55982232 в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Апеляційний суд звертає увагу на тлумачення частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» згідно з яким прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: (а) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; (б) у разі відсутності такого органу.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Апеляційний суд погоджується з доводом апеляційної скарги, що оскільки ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 04 червня 2014 року судом першої інстанції при відкритті провадження прийнято обґрунтування прокурора щодо наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в даному випадку, а тому прокурор є учасником по даній цивільній справі та має право представляти інтереси держави з моменту подання позову до реального виконання судового рішення та поновлення порушених прав.

На підставі наведеного, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, ухвала суду першої інстанції скасуванню з прийняттям постанови про відмову у скасуванні забезпечення позову по справі № 522/4629/14-ц, вжиті ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23 червня 2014 року шляхом накладення арешту на нерухоме майно: житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 190,50 кв.м., який належить на праві власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь прокуратури Одеської області підлягає стягненню судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1762 гривні.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу заступника керівника Одеської місцевої прокуратури № 3 Болгар О. в інтересах Держави в особі Одеської міської ради та Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області - задовольнити частково.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2018 року про скасування заходів забезпечення позову - скасувати і постановити нову.

У задоволені заяви представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 про скасування заходів забезпечення позову по справі за позовом заступника прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах Держави в особі Одеської міської ради та Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним, зобов`язання привести приміщення в попередній стан шляхом знесення самовільної прибудови - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1 ) на користь прокуратури Одеської області () судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1762 гривні.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст судового рішення складено: 17.07.2019 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова