Постанова

Іменем України

10 липня 2019 року

м. Київ

справа № 465/7083/13-ц

провадження № 61-31340св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І., Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 ОСОБА_2 , ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_1 ,

третя особа - орган опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 травня 2016 року у складі судді Дзендзюри С. М. та ухвалу

Апеляційного суду Львівської області від 15 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Ванівського О. М., Струс Л. Б., Шандри М. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , третя особа - орган опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням.

Позов мотивовано тим, що відповідачі з 2003 року не проживають у квартирі АДРЕСА_1 , не користуються нею, не приймають участі в оплаті комунальних послуг.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив визнати ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 такими, що втратили право на користування квартирою АДРЕСА_1 .

У квітні 2015 року ОСОБА_9 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про вселення.

Зустрічний позов мотивовано тим, що відповідач створює їй перешкоди у користуванні квартирою.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_9 просила вселити її у квартиру АДРЕСА_1 . Виділити кімнату для проживання.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 18 травня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 . В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_9 задоволено частково. Вселено ОСОБА_9 в квартиру АДРЕСА_1 . В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 не проживають успірній квартирі без поважних причин з 2003 року, не користуються нею, забрали з квартири усі свої речі, не несуть витрат по її утриманню.

Короткий зміст ухвали апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 15 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 , яка діє в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 залишено без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 травня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_4 добровільно залишила спірну квартиру та не проживає з 2003 року, має ключ від вхідних дверей і може потрапити у квартиру. На підставі статей 71, 72 ЖК України, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 слід визнати такими, що втратили право на користування спірним житловим приміщенням у зв`язку з відсутністю у квартирі понад шести місяців без поважних на те причин.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У грудні 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині визнання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 такими, що втратили право користування спірною квартирою та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 травня 2016 року та ухвала Апеляційного суду Львівської області від 15 листопада 2017 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням та зустрічного позову ОСОБА_9 до ОСОБА_1 про вселення, заявником не оскаржується, а тому в силу вимог статті 400 ЦПК України судом касаційної інстанції не переглядається.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв у межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

29 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У червні 2019 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа передана судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 01 липня 2019 року справу за позовомОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , третя особа - орган опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням призначено до судового розгляду в складі колегії з п`яти суддів.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки тому, що в матеріалах справи відсутній висновок органу опіки і піклування щодо надання згоди на виселення. Іншого житла ніж спірна квартира вони не мають. Судами попередніх інстанцій порушено норми статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 12, 15 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей».

Короткий зміст позиції інших учасників справи

Позивач відзив на касаційну скаргу не надав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами попередніх інстанцій встановлено, що комунальна квартира АДРЕСА_1 складається з двох кімнат житловою площею - 38,00 кв. м. Загальна площа квартири - 54, 40 кв. м.

У квартирі зареєстровані ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , що вбачається з довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки, виданої ЛКП «Навколо базару» від 26 серпня 2015 року № 2004 (т. 1 а.с.166)

Відповідно до актів ЛКП «Навколо базару» від 11 червня 2010 року (т.1 а.с.5), 30 травня 2013 року (т.1 а.с. 11), 09 вересня 2013 року (т.1 а.с.57), 24 жовтня 2013 року (т.1 а.с.56), 27 грудня 2013 року (т.1 а.с.69) у квартирі АДРЕСА_1 не проживають, хоча зареєстровані: ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Згідно з актами ЛКП «Навколо базару» від 25 серпня 2010 року (т.1 а.с.6), 11 листопада 2010 року (т.1 а.с.7), 27 грудня 2010 року (т.1 а.с.8) у квартирі АДРЕСА_1 не проживають, хоча зареєстровані: ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Відповідно до акта ЛКП «Навколо базару» від 19 червня 2012 року (т.1 а.с.10) зі слів сусідів та ОСОБА_11 встановлено, що її сестра ОСОБА_9 не проживає, а приходить в квартиру АДРЕСА_1 . На час обстеження квартири ОСОБА_9 була присутня. Зі слів сусідів в даній квартирі не проживають ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 .

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 ОСОБА_4 є інвалідом дитинства III групи.

Згідно з довідкою від 11 травня 2017 року комунального закладу Львівської обласної ради Львівської обласної клінічної психіатричної лікарні № 813/01-43 ОСОБА_4 зверталася за медичною допомогою в консультативну поліклініку комунального закладу Львівської обласної ради Львівської обласної клінічної психіатричної лікарні та отримувала рекомендації щодо амбулаторного лікування з 21 вересня 1994 року по даний час.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 3 ЦПК України 2004 року встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Звертаючись до суду з позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, ОСОБА_1 позовні вимоги обґрунтовував тим, що неповнолітні ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 без поважних причин не проживають у спірній квартирі.

За положеннями частини першої статті 71, статті 72 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні. Житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

Відповідно до статті 107 ЖК Української РСР наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім`ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, не надав належної оцінки тому, що неповнолітні ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 не можуть самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт їх не проживання у спірній квартирі, не можуть бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житлом.

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітні ОСОБА_5 , ОСОБА_6 набули право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це відповідно до статей 10, 60 ЦПК України 2004 року є його процесуальним обов`язком.

Не сплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини.

Звертаючись з касаційною скаргоюОСОБА_4 зазначала, що іншого житла вона та неповнолітні ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ніж спірна квартира, не мають.

Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції не встановив обставин за яких ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 набули право користування спірною квартирою, не встановив чи є у них інше житло. Оцінюючи поважність причин відсутності відповідачів у спірній квартирі, не звернув уваги на наявність судових спорів між сторонами щодо порядку користування спірною квартирою, хоча з`ясування цього питання має важливе значення для правильного вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції не усунув указані порушення і також не встановив дійсні обставини справи в обсязі, необхідному для її вирішення.

Таким чином, суди не дотрималися встановленого статтею 212 ЦПК України 2004 року принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Не встановивши у необхідному обсязі обставин справи та допустивши вказані порушення норм матеріального і процесуального права, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли передчасного висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 з наведених в оскаржуваних судових рішеннях підстав.

Перевірка доводів касаційної скарги, пов`язаних з установленням фактичних обставин справи та оцінкою доказів у ній, перебуває поза визначеними статтею 400 ЦПК України межами перегляду справи в касаційному порядку.

Суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, тому немає правових підстав для ухвалення нового рішення або зміни судових рішень.

Згідно пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Відповідно до частини четвертої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

З огляду на викладене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової плати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_4 підлягає частковому задоволенню.

Під час нового розгляду апеляційному суду належить врахувати викладене, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, з наведенням відповідних обґрунтувань, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 15 листопада 2017 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

І. А. Воробйова

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк