ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 липня 2019 року

м. Харків

Справа № 644/1023/19

Провадження № 22-ц/818/2456/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: судді Тичкової О.Ю.,

суддів: Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

за участю секретаря судового засідання: Сидорчук М.О.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Комунальне підприємство «Харківводоканал»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова, постановлену 11 березня 2019 року у складі суддя Бондарєвої І.В., -

установив:

11 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, у якому просив стягнути з Комунального підприємства «Харківводоканал» (надалі КП «ХВК») 10 000 грн. на відшкодування матеріальної шкоди та 15 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11 березня 2019 рокуОСОБА_1 визнано не поданою та повернуто позивачеві.

Ухвала суду обґрунтована тим, що позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху для сплати позивачем судового збору у розмірі 1536 грн. 80 коп. і надання позовної заяви, яка містить виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги (зазначити дату ухвалення судового рішення у справі, яким йому завдано матеріальної та моральної шкоди, зазначити докази, які підтверджують вказані обставини). ОСОБА_1 на виконання ухвали суду звернувся із клопотанням про звільнення його від сплати судового збору. Однак передбачені Законом України «Про судовий збір» підстави для звільнення від сплати судового збору відсутні, тому позовну заяву належить визнати неподаною та повернути ОСОБА_1 .

Не погодившись із ухвалою суду ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою, у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить ухвалу скасувати, направити справу до Дзержинського районного суду м. Харкова, визнати її неналежним відповідачем у справі.

В обґрунтування скарги посилається на те, що він звільнений від сплати судового збору, як особа, яка просить відшкодувати шкоду, завдану неправомірними діями органу влади. Тому небажання судді розглядати його позов по суті свідчить про порушення його прав.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, ухвалу суду - залишити без змін.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 376 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) Підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Як установлено судовим розглядом і вбачається із матеріалів справи, 11.02.2019 ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до судді Орджонікідзевського районного суду м. Харкова Ізмайлова І.К. та КП «ХВК», у якому просив стягнути з відповідачів 10 000 грн. на відшкодування матеріальної шкоди та 15 000 грн. на відшкодування моральної шкоди (а.с. 1-3). В позовній заяві просив звільнити його від сплати судового збору з посиланням на незначний розмір пенсії та соціальну незахищеність, малозабезпеченість.

На підтвердження свого майнового стану ОСОБА_1 надав довіку № 6507/1 від 06.11.2018 Індустріального відділу обслуговування громадян Пенсійного фонду України м. Харкова про розмір своєї пенсії за травень-жовтень 2018 року (а.с. 4).

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22.02.2019 у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 до судді Орджонікідзевського районного суду м. Харкова Ізмайлова І.К. відмовлено (а.с. 17-18). Вказана ухвала позивачем не оскаржена та є чинною.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22.02.2019 ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору та залишено його позовну заяву без руху. Суд першої інстанції виходи з того, що майновий стан позивача дозволяє йому сплатити судовий збір. Тому ОСОБА_1 запропоновано сплатити судовий збір у розмірі 1536 грн 80 коп. та усунути недоліки позовної заяви, а саме: викласти обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги (зазначити дату ухвалення судового рішення у справі, яким йому завдано матеріальної та моральної шкоди, зазначити докази, які підтверджують вказані обставини); зазначити попередній розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс, та які очікує понести у зв`язку з розглядом справи, а також підтвердити, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав (а.с. 19-20).

5 березня 2019 року ОСОБА_1 отримав ухвали суду від 22 лютого 2019 року, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с. 23-24).

11 березня 2019 року на виконання ухвали суду про залишення позовної заяви без руху позивач надав клопотання, у якому зазначив, що в його позовній заяві повно викладені обставини порушень з боку КП «ХВК» та судді Ізмайлова І.К. його прав. При цьому відповідачем є не особисто Ізмайлов І.К. , а держава Україна в його особі. Його пенсія у розмірі 2 624 грн на місяць не дозволяє йому сплатити судовий збір у розмірі 1536 грн 80 коп. з огляду на необхідність сплати за комунальні послуги і харчування. Він як особа, права якої порушені державним органом, звільнений від сплати судового збору. З огляду на викладене, повторно просив суд звільнити його від сплати судових витрат (а.с. 25).

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11 березня 2019 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору, визнано його позовну заяву неподаною та повернуто її позивачу (а.с. 26-27).

Відповідно до частин першої та другої статті 185 ЦПК України cуддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).

Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві (ч.3 ст. 185 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору та залишаючи позовну заяву без руху, ухвалою від 22 лютого 2019 року судом було надано строк п`ять днів з дня вручення для усунення недоліків позовної заяви.

Отримавши ухвалу 05.03.2019, ОСОБА_1 звернувся до суду із клопотанням на виконання її вимог 11.03.2019 (10 березня 2019 року був вихідним днем), тобто в установлений судом строк. В цьому ж клопотанні позивач повторно просив суд звільнити його від сплати судового збору.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Заяви, клопотання і заперечення подаються та розглядаються в порядку, встановленому цим Кодексом. У випадках, коли цим Кодексом такий порядок не встановлено - він встановлюється судом (ч.3 ст. 182 ЦПК України).

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

У пункті 55 рішення у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року ЄСПЛ підкреслив, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.

Відповідно до практики ЄСПЛ пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає від держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Разом з тим, там де такі суди існують, гарантії, що містяться у статті 6 Конвенції, повинні відповідати, зокрема, забезпеченню ефективного доступу до цих судів для того, щоб учасники судового процесу могли отримати рішення, яке стосується їх «цивільних прав та обов`язків» (Рішення ЄСПЛ у справі «Гоффман проти Німеччини» («Hoffmann v. Germany») від 11 жовтня 2001 року, пункт 65; Рішення ЄСПЛ у справі «Кудла проти Польщі» («Cudla v. Poland») від 26 жовтня 2000 року).

ЄСПЛ також вказав, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення пункту 1 статті 6 Конвенції про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (Рішення ЄСПЛ у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року, пункт 59). Вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред`явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (Рішення ЄСПЛ у справі «Шишков проти Росії» («Shishkov v. Russia») від 20 лютого 2014 року, пункт 111).

Оцінюючи фінансове становище особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового становища (Рішення ЄСПЛ «Kniat v. Poland» від 26 липня 2005 року, пункт 44; Рішення ЄСПЛ «Jedamski and Jedamska v. Poland» від 26 липня 2005 року, пункти 63-64).

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про судовий збір» (у редакції, чинній на момент прийняття оскарженого рішення), враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Аналогічні положення містить і стаття 136 ЦПК України.

Колегія суддів зазначає, що положення статей ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» не містять визначеного (чіткого) переліку документів, які можна вважати такими, що підтверджують майновий стан особи. У кожному конкретному випадку суд встановлює можливість особи сплатити судовий збір на підставі наданих нею доказів щодо її майнового стану за своїм внутрішнім переконанням. Водночас підстави для відмови суду у подібних клопотаннях мають бути аргументовані.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні повторного клопотання про звільнення від сплати судового збору та одночасно повертаючи його позовну заяву не надав можливості особі, яка звернулась із клопотанням, відреагувати на позицію суду щодо вирішення заявленого клопотання.

Вказані висновки узгоджуються із позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 04 липня 2018 року у справі № 686/114/16-ц (провадження № 61-16723св18) та від 15 травня 2019 року у справі № 757/14595/18 (провадження № 61-34997св18).

За таких обставин, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, ухвала суду - скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до того ж суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374,379,381,382,383,384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11 березня 2019 рокускасувати.

Справу направити для продовження розгляду до того ж суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 9 липня 2019 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді А.В. Котелевець

Р.М. Піддубний