Постанова

Іменем України

15 липня 2019 року

м. Київ

справа № 303/2243/16-ц

провадження № 61-16195св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 серпня 2016 року у складі судді Слюсарчука В. М. та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 04 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Готра Т. Ю., Леска В. В., Джуги С. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 12 січня 2008 року ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № MKAWGA00000144, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 43 000 доларів США строком до 11 січня 2018 року.

В забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором того ж дня ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 уклали договір іпотеки № MKAWGA00000144, згідно якого ОСОБА_1 надав в іпотеку житловий будинок загальною площею 101,90 кв.м., житловою площею 45,70 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, у зв`язку із чим станом на 03 квітня 2014 року у відповідача утворилася заборгованість в сумі 127 299,21 доларів США.

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на майно. Просило суд звернути стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Мукачівського районного суду Закарпатської області від 03 вересня 2014 року в рахунок погашення заборгованості відповідача за кредитним договором № MKAWGA00000144 від 12 січня 2008 року в розмірі 127 299,21 доларів США звернуто стягнення на предмет іпотеки, шляхом продажу предмету іпотеки на підставі договору іпотеки від 12 січня 2008 року ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами державних дій, необхідних для продажу предмета іпотеки.

Після прийняття цього рішення банк надіслав письмові вимоги до відповідачів про добровільне звільнення житлового приміщення, однак відповідачі ухиляються від його звільнення.

Просило суд виселити відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку, що є предметом іпотеки, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 серпня 2016 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідно до частини другою статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку, який є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на нього, надається інше постійне житло, коли іпотечне житло придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Спірний будинок ОСОБА_1 придбав 01 вересня 2005 року, тобто іпотечне майно придбане не за рахунок кредиту, виданого 12 січня 2008 року. Оскільки позивачем не зазначено приміщення, куди слід вселити відповідачів, це унеможливлює їх виселення із зазначених підстав.

Не погодившись із цим рішенням, ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до суду апеляційну скаргу.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 04 листопада 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено, рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 серпня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У листопаді 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргуна рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 04 листопада 2016 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що положення частини другої статті 109 Житлового Кодексу Української РСР не покладають обов`язок на ПАТ КБ «ПриватБанк» надати тимчасове житло відповідачам чи зазначити його у позові, а тому це не може бути підставою для відмови у задоволенні позову.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Відповідно до пункту четвертого частини першої розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

12 червня 2019 року вказана справа передана судді-доповідачу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 12 січня 2008 року позивач надав ОСОБА_1 кредит в розмірі 43 000 доларів США.

В забезпечення зобов`язань позичальником в цей же день укладено з ПАТ КБ «ПриватБанк» договір іпотеки, предметом якого є будинок АДРЕСА_1 .

В зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 вересня 2014 року у справі № 303/2503/14-ц позов ПАТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення 127 299,21 доларів США заборгованості за кредитним договором від 12 січня 2008 року № MKАWGA00000144 задоволено частково.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № MKAWGA00000144 від 12 січня 2008 року в розмірі 127 299,21 доларів США, яка складається з 42 384,45 доларів США - заборгованість за кредитом, 18 816,72 доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 4 902,00 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 61 196,04 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, звернуто стягнення на будинок загальною площею 101,90 кв.м., житловою площею 45,70 кв.м., який належить на праві власності ОСОБА_2 та який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу цього предмету іпотеки на підставі договору іпотеки від 12 січня 2008 року ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами державних дій, необхідних для продажу предмета іпотеки.

11 лютого 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» рекомендованим поштовим відправленням з повідомленням про вручення надіслало позичальнику ОСОБА_1 і ОСОБА_2 повідомлення-вимогу про добровільне звільнення у тридцятиденний строк з дня її отримання предмету іпотеки - житлового будинку загальною площею 101,90 кв.м., житлова площа 45,70 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , разом з усіма незареєстрованими у предметі іпотеки членами сім`ї та іншими мешканцями.

Відповідачі у встановлений банком строк вказаний будинок не звільнили.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно частини першої статті 575 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» (тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом;

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Згідно частини першої, другої статті 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 Житлового Кодексу Української РСР (тут і далі - в редакції, чинній на момент ухвалення рішень судами попередніх інстанцій).

Частиною другою статті 109 ЖК Української РСР встановлено, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15.

Встановлено, що предмет іпотеки - житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ,належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 01 вересня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського РНО Щербан О. П.

При таких обставинах суди попередніх інстанцій, прийнявши до уваги, що відповідачем ОСОБА_1 в іпотеку передано житловий будинок, який був придбаний не за рахунок отриманих кредитних коштів, дійшли правильного висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення відповідачів та інших мешканців із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла.

Посилання позивача на можливість вирішення питання про надання відповідачам іншого постійного житла на стадії виконання рішення суду є безпідставним, оскільки суперечить змісту частини другою статті 109 ЖК Української РСР.

При цьому Верховний Суд зауважує, що саме передбачений вказаною нормою ЖК Української РСР спосіб захисту права позивача у повній мірі відповідає принципу пропорційності та забезпечує дотримання прав відповідачів у справі.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права, та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Верховний Суд встановив, що оскаржені судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 04 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

С. Ю. Бурлаков

А. Ю. Зайцев