Постанова

Іменем України

11 липня 2019 року

м. Київ

справа № 200/455/14-ц

провадження № 61-30601св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Дніпрогаз»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 листопада 2016 року у складі судді Кудрявцевої Т.О., ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Куценко Т. Р., Демченко Е. Л., Максюти Ж. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Дніпрогаз» (далі - ПАТ «Дніпрогаз») про стягнення збитків, упущеної вигоди.

Позовна заява мотивована тим, що судовим наказом Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська від 02 липня 2014 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дніпрогаз» 35 218,47 грн заборгованості за спожитий природний газ.

Підставою для постанови наказу став договір від 26 грудня 2011 року, відповідно до якого ПАТ «Дніпрогаз» зобов`язується надавати послуги з газопостачання на об`єкт надання послуг - приватний будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 , площею 336 кв. м, та відповідно до пункту 26 договору заборгованість станом на 02 липня 2011 року складає 34 348, 45 грн. На підставі цього наказу, державним виконавцем Красногвардійського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міськогоуправління юстиції було винесено постанову від 03 листопада 2014 року про накладення арешту на все майно боржника та заборонено здійснювати відчуження майна.

Позивач посилається на те, що цей будинок належить йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 28 грудня 2010 року. У березні 2012 року було припинено газопостачання через нібито існуючий борг, через що він звернувся до суду з позовом про захист прав споживачів та зобов`язання ПАТ «Дніпрогаз» поновити газопостачання.

Під час розгляду цієї справи позивачу стало відомо, що ПАТ «Дніпрогаз» надало до суду договір про надання населенню послуг газопостачання від 26 листопада 2011 року, відповідно до якого опалювальна площа його будинку вказана 336 кв. м замість 237, 8 кв. м. Також в пункті 26 договору зазначено, що станом на 02 липня 2011 року заборгованість становить 34 348,45 грн.

За його заявою, в рамках кримінальної справи була проведена судово-почеркознавча експертиза вищевказаного договору, відповідно до висновків якої від 06 лютого 2014 року - підписи від імені ОСОБА_1 у графі підпис споживача виконано не позивачем, а іншою особою. Але, не зважаючи на це, ПАТ «Дніпрогаз» звертаючись до суду умисно послався саме на цей документ, чим спричинив йому шкоду, яка виразилась у понесенні позивачем реальних збитків та упущеної вигоди, а саме.

14 серпня 2014 року ОСОБА_1 , на підтвердження зобов`язань з укладання основного договору купівлі-продажу належного йому автомобіля марки «TOYOTA LAND CRUISER» у строк до 12 листопада 2014 року, уклав з ОСОБА_2 договір завдатку у розмірі 20 000 дол. США, які покупець сплатив йому при підписанні договору, що забезпечувало виконання основного зобов`язання про укладення основного договору купівлі-продажу за 45 000 дол. США.

12 листопада 2014 року, на спільне звернення сторін договору, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу (далі - ДМНО) Петренко К. В. відмовлено у посвідченні договору купівлі-продажу автомобіля, у зв`язку з тим, що посвідчення даної нотаріальної дії суперечить закону. Відповідно до пункту 10 договору завдатку від 14 серпня 2014 року позивач повернув покупцю завдаток в сумі 20 000 дол. США та 10 000 дол. США штрафу за невиконання зобов`язання, чим йому завдано збитки в розмірі 10 000 дол. США.

04 травня 2014 року позивач, на підтвердження зобов`язань з укладання основного договору купівлі-продажу належного йому на праві власності будинку АДРЕСА_2 у строк до 05 грудня 2014 року уклав з ОСОБА_4 договір завдатку, покупець сплатив йому 18 000 дол. США, в рахунок належних з нього платежів, що забезпечувало виконання основного договору купівлі-продажу домоволодіння в сумі 45 000 дол. США.

При укладанні договору купівлі-продажу 05 грудня 2014 року приватним нотаріусом ДМНО Петренко К. В. було відмовлено у посвідчення договору у зв`язку з тим, що посвідчення даної нотаріальної дії суперечить закону. Відповідно до пункту 10 договору завдатку від 04 травня 2014 року позивач повернув продавцю завдаток у розмірі 18 000 дол. США та 15 000 дол. США штрафу за невиконання зобов`язань, та через протиправні дії відповідача поніс збитки в сумі 15 000 дол. США

04 серпня 2014 року позивач, на підтвердження зобов`язань укладання основного договору купівлі-продажу належного йому приміщення АДРЕСА_3 у строк до 14 листопада 2014 року уклав з ОСОБА_5 договір завдатку та отримав від покупця 30 000 дол. США в рахунок платежів при підписанні основного договору купівлі-продажу нежитлового приміщення за 60 000 дол. США.

Проте, ОСОБА_1 , зважаючи на обізнаність щодо наявності накладення арешту на все його майно та відповідною відмовою нотаріуса, вимушений був повернути продавцю завдаток в сумі 30 000 дол. США та 15 000 штрафу за невиконання зобов`язання, у зв`язку з цим поніс реальні збитки в сумі 15 000 дол. США.

12 серпня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 був укладений договір, відповідно до якого ОСОБА_1 , виступаючи від свого імені зобов`язаний самостійно за власні кошти укласти договір купівлі-продажу з третьою особою домоволодіння АДРЕСА_4 , з метою подальшого відчуження цього домоволодіння на користь ОСОБА_7 в строк до 12 листопада 2014 року за ціною 45 000 дол. США.

15 серпня 2014 року з метою виконання договору від 12 серпня 2014 року між позивачем та власником домоволодіння АДРЕСА_4 ОСОБА_8 був укладений договір завдатку, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Петренко К.В., на підтвердження зобов`язань виконання основного договору купівлі-продажу, відповідно до умов якого позивач передав завдаток у розмірі 8 000 дол. США, для забезпечення виконання основного зобов`язання про укладення основного договору купівлі-продажу домоволодіння за ціною 15 000 дол. США, строком до 12 листопада 2014 року.

Однак, отримавши 12 листопада 2014 року відмову у вчиненні нотаріальних дій з оформлення договору купівлі-продажу автомобіля та дізнавшись про накладення арешту на все його майно позивач був вимушений відмовитися від купівлі цього домоволодіння, та поніс збитки в сумі 8 000 дол. США.

Також позивач посилається на те, що внаслідок протиправних дій ПАТ «Дніпрогаз» йому було спричинено збитки у вигляді упущеної вигоди, а саме, він міг отримати дохід в сумі 30 000 дол. США, у разі виконання договору купівлі-продажу автомобіля марки «TOYOTA LAND CRUISER».

На підставі вищевикладеного, уточнивши вимоги, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача суму реальних збитків в розмірі 48 000 дол. США, що в еквіваленті становить 753 800 грн; суму упущеної вигоди в розмірі 30 000 дол. США, що в еквіваленті становить 486 000 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 листопада 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що під час судового розгляду справи установлено та вбачається зі змісту вказаних договорів завдатку, додаткових угод до них, відповідні рішення про неможливість укладення договору купівлі-продажу та передачу грошових сум прийнято за згодою сторін цих договорів, а не як наслідок існування накладеного арешту на майно позивача.

Також відсутні й підстави для застосування статей 22, 1167 ЦК України та стягнення з відповідача на користь позивача упущеної вигоди, оскільки ним не надано доказів на підтвердження факту реальної можливості одержання доходу у сумі 30 000 доларів США у разі виконання умов договору, а в діях відповідача відсутня протиправна поведінка, яка давала б підстави для настання цивільної відповідальності - відшкодування матеріальних збитків.

Отже, враховуючи встановлене, надані позивачем на підтвердження матеріальних збитків договори завдатку, додаткових угод до них, відповідних рішень про неможливість укладення договору купівлі-продажу та передачу грошових сум не є належними та допустимими доказами у цій справі реальності заподіяння відповідачем збитків у вигляді упущеної вигоди та не породжує юридичних наслідків.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 листопада 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

При цьому суд зазначив, що доведення факту завдання реальних збитків та втрати доходів, які б особа могла отримати, якщо її право не було б порушено, а також причинний зв`язок між цією шкодою та діями відповідача в силу статей 10, 60 ЦПК України, покладається на позивача. Проте, ОСОБА_1 не довів завдання йому відповідачем майнової шкоди у виді упущеної вигоди.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У грудні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасуватирішення судів першої та апеляційної інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

ОСОБА_1 зазначає, що судами попередніх інстанцій залишено поза увагою, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2015 року по цивільній справі № 204/9254/14-ц, зокрема, встановлено факт, що позивачем був здійснений платіж на рахунок ПАТ «Дніпрогаз» за надання послуг з газопостачання та зобов`язано ПАТ «Дніпрогаз» здійснити перерахунок оплати за спожитий природний газ відповідно до показів лічильника газу із врахуванням раніше сплаченої суми ОСОБА_1 . Це, на думку, позивача підтверджує протиправну поведінку відповідача.

Позивач зазначає, що завданні йому збитки пов`язані саме з неправомірними діями ПАТ «Дніпрогаз», яке, зловживаючи своїми процесуальними правами, заблокувало майно позивача арештом, який виник, як наслідок цих неправомірних дії. Саме внаслідок накладення арешту на майно були завдані збитки.

Доводи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ПАТ «Дніпрогаз» зазначає, що позивачем не надано суду жодного договору чи іншого документу, які б підтвердили виникнення між ним та сторонами вищевказаних договорів завдатку зобов`язань, які згідно зі статтею 570 ЦК України належно забезпечують умови цих договорів завдатку.

Крім того, як вбачається із тексту додаткових угод до договорів, рішення про неможливість укладення договору купівлі-продажу та передачу грошових сум прийнято за згодою сторін цих угод, а не як наслідок накладення арешту, оскільки нічого не заважало їм укласти ці угоди до або одразу після зняття арешту з майна, накладеного органом державної виконавчої служби постановою від 03 листопада 2014 року. Тому, на думку відповідача, висновок про те, що рішення про неможливість укладення договору купівлі-продажу та передачу грошових сум прийнято за згодою сторін цих договорів, а не як наслідок існування накладеного арешту на майно позивача, в повній мірі відповідає фактичним обставинам справи. Отже, підстави для скасування оскаржуваних рішень відсутні.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою в указаній справі та витребувано матеріали цивільної справи.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

04 червня 2019 року вказана справа передана на розгляд до Верховного Суду

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_1 є власником домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 та є споживачем послуг з газопостачання, що за вказаною адресою надає ПАТ «Дніпрогаз», з яким у позивача укладено договір про надання населенню послуг з газопостачання ПАТ «Дніпрогаз» від 26 грудня 2011 року та додаткову угоду до цього договору, відкрито на ім`я позивача особовий рахунок № НОМЕР_1 .

Судовим наказом Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська від 02 липня 2014 року стягнуто з позивача на користь ПАТ «Дніпрогаз» 35 218,47 грн заборгованості за спожитий природний газ.

Постановою державного виконавця Красногвардійського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 24 жовтня 2014 року за заявою стягувача ПАТ «Дніпрогаз» відкрито виконавче провадження з виконання цього судового наказу, виданого 09 жовтня 2014 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дніпрогаз» боргу в сумі 35 394,56 грн. Цією постановою боржнику запропоновано добровільно виконати вимогу виконавчого документу в строк до 31 жовтня 2014 року.

Постановою державного виконавця Красногвардійського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 03 листопада 2014 року при примусовому виконанні вказаного судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості, накладено арешт на все майно, що належить боржнику та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, що йому належить, в межах суми боргу.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2014 року за заявою ОСОБА_1 був скасований судовий наказ Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня 2014 року про стягнення з нього на користь ПАТ «Дніпрогаз» заборгованості за спожитий природний газ в сумі 35 218,47 грн.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків.

Згідно зі статтею 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язань.

Згідно з частиною четвертою статті 623 ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Особа, яка вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані.

Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Установлено, що в обґрунтування своїх позовних вимог про заподіяння реальних збитків та упущеної вигоди позивач вказує на неможливість укладення договору купівлі-продажу автомобіля за 45000 дол. США та повернення згідно договору завдатку до основного договору купівлі-продажу суми в розмірі 10 000 дол. США; неможливість укладення договору купівлі-продажу домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 за 45 000 дол. США; неможливість укладення договору купівлі-продажу домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 за 60 000 дол. США та повернення згідно з договором завдатку до основного договору купівлі-продажу суми в розмірі 15 000 дол. США; неможливість укладення договору купівлі-продажу домоволодіння за адресою: АДРЕСА_4 , за 45 000 дол. США та повернення згідно з договором завдатку до основного договору купівлі-продажу суми в розмірі 8000 дол. США. За твердженням позивача укладенню вищевказаних договорів перешкодило накладення державним виконавцем арешту від 03 листопада 2014 року та заборона відчуження всього його рухомого та нерухомого майна.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (стаття 548 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання (стаття 546 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України). Отже, для забезпечення виконання основного зобов`язання сторони можуть передбачати як визначені у статті 546 види забезпечення зобов`язань, так й інші, встановлені договором або законом.

Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Судами встановлено, що позивачем не надано жодного договору чи іншого документу, які б підтвердили виникнення між ним та сторонами саме договорів завдатку зобов`язань, які згідно зі статтею 570 ЦК України забезпечують умови цих договорів завдатку.

Також встановлено, що зі змісту копій наданих позивачем договорів, додаткових угод до них, рішення про неможливість укладення договору купівлі-продажу та передачу грошових сум,вбачається прийняття їх у значній мірі за згодою сторін цих договорів, а не як наслідок існування накладеного арешту на майно позивача.

Крім того, судам не надано достатніх належних та допустимих доказів (розписки, квитанції та інше) на підтвердження сплати позивачем зазначених у позовній заяві сум внаслідок виконання умов договорів.

Також позивачем не надані доводи на спростування можливості виконання умов договорів безпосередньо після скасування ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2014 року судового наказу Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 02 липня 2014 року. При цьому необхідно приймати до уваги, що арешт на майно позивача було накладено 03 листопада 2014 року - постановою державного виконавця Красногвардійського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції при примусовому виконанні вказаного судового наказу, тобто незадовго до скасування цього судового рішення.

Верховний Суд приймає до уваги і те, що ОСОБА_1 не конкретизував, чи вживалися ним достатні заходи для уникнення зазначених у позові збитків та одержання доходів, зокрема, чи оскаржувалися ним дії державного виконавця та нотаріуса, які заважали виконанню зобов`язань за договорами.

Згідно зі статтею 60 ЦПК України в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням викладеного, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, висновки судів попередніх інстанцій про те, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості позовних вимог щодо заподіяння йому відповідачем збитків, у тому числі - у вигляді упущеної вигоди, а тому підстави для задоволення позову відсутні, ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та обставинах справи.

Таким чином, касаційна скарга не містить доводів на спростування висновків судів попередніх інстанцій, які є обґрунтованими та узгоджуються із матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судами не було порушено норм процесуального законодавства та правильно застосовано норми матеріального права.

Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 листопада 2016 року, ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

С. Ю. Бурлаков

А. Ю. Зайцев