ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5578/19 Справа № 212/173/18 Суддя у 1-й інстанції - Ваврушак Н. М. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретаря судового засідання - Чубіної А.В.

сторони справи :

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державна казначейська служба України,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 березня 2019 року , ухваленого суддею Ваврушак Н.М. у м. Кривому Розі, повний текст судового рішення складено 22 березня 2019 року,-

В С Т А Н О В И В :

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Державної Казначейської служби України, третя особа Прокуратура Дніпропетровської області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органу досудового слідства, прокуратури і суду.

В мотивування заявлених позовних вимог зазначила, що 17.06.2011 року слідчим відділом Саксаганського районного відділу поліції Криворізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області порушено кримінальну справу №56111627 за ознаками злочину передбаченого за ч.1 ст.122 КК України. Їй 05 вересня 2011 року пред`явлено обвинувачення та застосовано запобіжний захід у виді підписки про невиїзд. 13 грудня 2011 року дії перекваліфіковано з ч.1 ст.122 КК України на ч.1 ст.125 КК України. В подальшому, 03.07.2012 року слідчим СВ Саксаганського РВ прийнята постанова про перекваліфікацію дій з ч.1 ст.125 КК України на ч.2 ст.296 КК України та 06.07.2012 року ОСОБА_1 пред`явлено нове обвинувачення за ч.2 ст.296 КК України. Кримінальна справа відносно ОСОБА_1 за ч.2 ст.296 КК України, неодноразово була предметом розгляду судами різних інстанцій. Постановою прокурора Криворізької місцевої прокуратури №3 від 30 грудня 2016 року кримінальну справу закрито за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.296 КК України.

Внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності більше 5 років позивач переносила моральні страждання, що виразилися у принижені честі та гідності, відсутності можливості виїхати за межі України до Російської Федерації, що в свою чергу позбавило можливості проживати разом у шлюбі зі своїм чоловіком, який є громадянином Російської Федерації та мало не зруйнувало її шлюб. Моральні страждання виразилися у порушенні нормальних життєвих зв`язків, погіршення стосунків з оточуючими внаслідок тривалого перебування під слідством. Моральну шкоду оцінює в 725985,00 грн., які просила стягнути з відповідача та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 березня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 262899 грн. та витрати на правничу допомогу в сумі 10000 грн.

В поданій апеляційній скарзі представник відповідача Державної казначейської служби України, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального законодавства, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову ОСОБА_1 в їх задоволенні. Вважає, що судом не враховано, що Державна казначейська служба не є розпорядником державних коштів та не уособлює собою державу. Вважає визначений судом розмір компенсації моральної шкоди не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості є значно завищеним, застосуванню підлягає кратність мінімальної заробітної плати в сумі 1600 грн. Позивачем не надано доказів заподіяння моральних страждань. Розмір витрат на правничу допомогу стягнуто судом без урахування принципу пропорційності задоволених позовних вимог.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши думку представника позивача, адвоката Голівера П.В., який заперечував проти задоволення апеляційної скарги відповідача, наполягав на залишенні рішення суду першої інстанції без змін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Матеріалами справи встановлено, що 17 червня 2011 року постановою старшого слідчого СВ Саксаганського районного відділу Криворізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області порушено кримінальну справу №56111627, за ч.1 ст.122 КК України, за фактом навмисного спричинення тілесних ушкоджень середньої тяжкості ОСОБА_2 (а.с.10).

Постановою старшого слідчого СВ Саксаганського РВ 05 вересня 2011 року ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочину передбаченого ч.1 ст.122 КК України та прийнято постанову про застосування запобіжного заходу відносно підозрюваної ОСОБА_1 у виді підписки про невиїзд (а.с.11).

Постановою заступника прокурора Саксаганського району м. Кривого Рогу Рижковим О.В. 13 грудня 2011 року у кримінальному провадженні №56111627 змінено кваліфікацію складу правопорушення з ч.1 ст.122 КК України на ч.2 ст.125 КК України. Постановою старшого слідчого СВ Саксаганського РВ 26 грудня 2011 року ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст.125 КК України. (а.с.11).

Постановою Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 січня 2012 року кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст.125 КК України повернуто прокурору Саксаганського району м. Кривого Рогу Дніпропетровської області для додаткового розслідування. Запобіжний захід ОСОБА_1 - підписка про невиїзд, залишена без змін.

Постановою старшого слідчого СВ Саксаганського районного відділу від 03 липня 2012 року змінено кваліфікацію дій ОСОБА_1 з ч.1 ст.125 КК України на ч.2 ст.296 КК України. 06 липня 2012 року ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст.296 КК України. (а.с.12).

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 вересня 2013 року скасовано вирок Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 04.04.2013 року, яким ОСОБА_1 була засуджена за ч.2 ст.296 КК України, справу повернуто на новий судовий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 24-26).

Постановою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 грудня 2014 року, яка залишена без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2015 року, кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_1 за ст..296 ч.2 КК України направлено для додаткового розслідування прокурору Саксаганського району м. Кривого Рогу. (а.с. 27-30, 31- 34).

Постановою прокурора Криворізької місцевої прокуратури №3 Дніпропетровської області від 30 грудня 2016 року кримінальне провадження №0002956 від 09.10.2015 року за ознаками ч.2 ст.296 КК України закрито, у зв`язку з відсутністю в діянні ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України.

В період з 05.09.2011 по 30.12.2016 позивач ОСОБА_1 перебувала під слідством та судом, що складає 63 місяці.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив із того, що законом передбачене безумовне право громадянина на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбаченому законодавством, у випадку закриття кримінальної справи за відсутністю у діянні складу злочину.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до вимог ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень.

Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Частинами 2, 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Частиною 2 ст. 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, якщо шкоду завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування, як запобіжного заходу, тримання під вартою.

За ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади, відшкодовується Державою незалежно від вини цього органу.

Згідно з ч. 1 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, відшкодовується Державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду; право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду виникає у разі закриття кримінальної справи органом попереднього (досудового) слідства.

Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду»( в редакції чинній станом на березень 2014 року). Відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Згідно із вимогами ст.ст. 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди у порядку та у розмірах, визначених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення; відшкодування моральної шкоди проводиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Розмір моральної шкоди визначається судом з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом, згідно з ч.1, 3 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», провадиться за рахунок коштів державного бюджету і не може бути меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством.

Встановивши, що постановою прокурора Криворізької місцевої прокуратури №3 Дніпропетровської області від 30 грудня 2016 року кримінальне провадження №0002956 від 09.10.2015 року за ознаками ч.2 ст.296 КК України закрито, у зв`язку з відсутністю в діянні ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, взявши до уваги, що позивач перебувала під судом та слідством впродовж 63 місяців та що до неї було застосовано запобіжні заходи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про існування правових підстав для часткового задоволення позову.

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає незалежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З огляду на положення ст. 23 ЦК України, ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» за наявності заподіяння громадянинові моральної шкоди її розмір визначається судом з урахуванням обставин справи в межах, встановлених Законом із урахуванням вимоги розумності та справедливості.

У п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам роз`яснено, що відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди у зазначених випадках та її розмір вирішується за заявою громадянина ухвалою суду першої інстанції, який розглядав кримінальну справу або якому вона мала бути підсудна.

Таким чином, суд першої інстанції на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені, встановивши фактичні обставини справи, дійшов правильного висновку про наявність підстав та умов для відшкодування шкоди, завданої позивачу незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства і прокуратури, відповідно до норм ст. 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки встановлено незаконність притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності.

Висновок суду першої інстанції про стягнення моральної шкоди з відповідача, яке проводиться Державною казначейською службою України за рахунок державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку у відповідності до вимог ст.ст. 23, 48 Бюджетного кодексу України, є вірним.

Колегія суддів вважає неприйнятними доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України стосовно застосування до спірних правовідносин не розмір мінімальної заробітної плати, а розмір прожиткового мінімуму, оскільки не відповідають вимогам законодавства.

Відповідно до пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року, на який посилається відповідач в апеляційній скарзі, мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.

Однак, відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачці не є її посадовим окладом, заробітною платою чи іншою виплатою, а відтак, підстави для застосування наведеної норми до спірних правовідносинах відсутні.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, межі якої визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, слід виходити з розміру мінімальної заробітної плати, що був установлений на час розгляду справи.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» установлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня 4173 гривень.

Тому, розмір відшкодування слід розраховувати, виходячи з установленого законодавством розміру мінімальної заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом.

З урахуванням розміру мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством на час розгляду справи 4173х63 міс=262899грн.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інтенції розміром компенсації моральної шкоди 262899грн. з урахуванням вимог розумності, справедливості та враховано усі матеріали справи, довготривалість моральних страждань позивача, їх глибина, із урахуванням роз`яснення Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Що стосується доводів апеляційної скарги відповідача про непропорційність витрат на правову допомогу, колегія суддів зауважує наступне.

Згідно положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи.

На підтвердження понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу позивачем ОСОБА_1 надано договір про надання правничої допомоги від 04 січня 2018 року, зі змісту якого видно, що адвокат Голівер П.В. зобов`язалася бути представником ОСОБА_1 у данній цивільній справі без обмеження повноважень на вчинення процесуальних дій, за виконання представницьких послуг згідно із квитанцію № 58075 від 04 січня 2018 року ОСОБА_1 сплачено Голіверу П.В. за договором від 04.01.2018 року 10000 грн (а.с.44,46).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставістатті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно положення ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи на викладене, на підставі ч.2 ст. 141 ЦПК України з урахуванням часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 із заявлених вимог про стягнення моральної шкоди в сумі 725985 грн., судом стягнуто 262899 грн., отже з відповідача на її користь підлягає стягненню витрати на правничу допомогу пропорційно задоволеним вимогам в сумі 3621 грн., відповідно розрахунку ( 262899х10000/725985).

Отже, на підставі викладеного, рішення суду першої інстанції в частині стягнення з Державної казначейської служби України на користь позивача витрат на правову допомогу в сумі 10000 грн., на підставі положення п.3 ч.1 ст.376 ЦПК України підлягає зміні та зменшенню пропорційно до задоволених вимог в сумі 3621 грн.

В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України Дніпровський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Другий абзац резолютивної частини рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 березня 2019 року викласти в новій редакції.

Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , в рахунок у відшкодування моральної шкоди в розмірі 262 899,00 гривень (двісті шістдесят дві тисячі вісімсот дев`яносто дев`ять грн. 00 коп.)

Змінити рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 березня 2019 року в частині стягнутої з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 суми витрат на правничу допомогу, зменшивши її з 10000 грн. до 3621 грн.

В іншій частині рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 22 липня 2019 року.

Головуючий:

Судді: