Постанова

Іменем України

08 липня 2019 року

м. Київ

справа № 295/3983/17

провадження № 61-36255св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи»,

треті особи: публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Богунського районного суду м. Житомира у складі судді Слюсарчук Н. Ф.

від 12 вересня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області у складі колегії суддів: Галацевич О. М., Борисюка Р. М., Микитюк О. Ю.,

від 08 листопада 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі -

ТОВ «Кредитні ініціативи»), треті особи: публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі -

ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк»), Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, про визнання частково недійсними правочинів.

Позов мотивовано тим, що 04 січня 2008 року між ним та закритим акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі - ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк»), правонаступником якого є ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», був укладений договір споживчого кредиту, за умовами якого йому було надано в кредит у розмірі 170 000 грн. Цього ж дня, на забезпечення виконанням зобов`язань за кредитним договором, між ним та банком був укладений договір іпотеки, згідно з умовами якого він передав в іпотеку банку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .

17 грудня 2012 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» були укладені договори відступлення права вимоги та про передачу прав за договорами забезпечення, відповідно до умов яких банк передав право вимоги за зобов`язаннями, в тому числі й за укладеними з ним кредитним та іпотечним договорами.

Посилаючись на те, що укладені між банком та ТОВ «Кредитні ініціативи» договори не відповідають вимогам Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ОСОБА_1 просив суд визнати зазначені договори недійсними у частині передання права вимоги за кредитним та іпотечним договорами від 04 січня 2008 року.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 12 вересня

2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 08 листопада 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що оспорювані договори відповідають вимогам цивільного законодавства України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 рокудо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що оспорювані договори суперечать вимогам законодавства, чинного на момент його укладення, зокрема пункту 1 розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231, оскільки фінансові операції з набуття відступленого права грошової вимоги до боржників-фізичних осіб не відносилися до фінансової послуги факторингу. Крім того, у додатку № 1 до оспорюваного договору про відступлення права вимоги наведені дані, які містять розбіжності у даті укладення кредитного договору та в сумі заборгованості за ним.

У січні 2018 року ТОВ «Кредитні ініціативи» подало до суду відзив на касаційну скаргу, який мотивований незгодою з доводами касаційної скарги та законністю й обґрунтованістю ухвалених у справі судових рішень.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

04 січня 2008 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», правонаступником якого є ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», був укладений договір споживчого кредиту, за умовами якого позивачу було надано кредитні кошти у розмірі 170 000 грн. Цього ж дня, на забезпечення виконанням зобов`язань за кредитним договором, між ОСОБА_1 та банком був укладений договір іпотеки, згідно з умовами якого позивач передав в іпотеку банку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .

17 грудня 2012 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» були укладені договори відступлення права вимоги та про передачу прав за договорами забезпечення, відповідно до умов яких банк передав ТОВ «Кредитні ініціативи» право вимоги за зобов`язаннями, в тому числі й за укладеними з позивачем кредитним та іпотечним договорами.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину; а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема договору відступлення права вимоги (цесії), визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, у тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Разом з тим розділ І книги п`ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов`язання, зокрема положення щодо сторін у зобов`язанні.

Так, відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті

510 ЦК України).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

У частині першій статті 516 ЦК України зазначено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, із урахуванням вказаних норм матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, оскільки під час укладання оспорюваних правочинів між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було дотримано вимоги цивільного законодавства щодо змісту та форми вчинення договору.

Доводи касаційної скарги про те, що суди не застосували до спірних правовідносин розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», у порушення вимог якого укладено договір факторингу, щодо передачі права вимоги до боржника - фізичної особи, є безпідставними з огляду на таке.

Так, за змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Таким чином, закон не обмежує передачу прав кредитора у зобов`язанні за договором факторингу категорією боржників, право вимоги до яких відступається за цим договором.

Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», на недотримання якого посилається позивач як на підставу недійсності договору факторингу, прийнято на підставі пункту 6 частини першої статті 28 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», за яким Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України дає висновки про віднесення операцій до того чи іншого виду фінансових послуг.

Тобто, підпункт 2 пункту 1 розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» операцію щодо набуття відступленого права грошової вимоги до боржників-суб`єктів господарювання віднесено до фінансової послуги факторингу (набуття відступленого права грошової вимоги до боржників-суб`єктів господарювання є фінансовою послугою факторингу, а не будь-якою іншою фінансовою послугою).

Поняття «факторингу» не обмежується, а доповнюється вчиненням операцій з фінансовими активами, що визначені пунктом 1 вказаного розпорядження.

Враховуючи викладене, розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» не встановлює вимог, які мали бути додержані сторонами договорів від 17 грудня 2012 року при їх вчиненні, отже не можуть впливати на правомірність цих договорів.

Також, слід зазначити, що відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Тобто вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Обов`язковість доведення наявності факту порушення спірною угодою прав та/або інтересів позивача, який не є стороною правочину, узгоджується з позицією Пленуму Верховного Суду України, викладеною в абзаці 5 пункту

5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада

2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

В той же час позивач, який не є стороною оспорюваних ним правочинів, не довів порушення прав та законних інтересів укладеними між

ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та

ТОВ «Кредитні ініціативи» договорами.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів, якими у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Крім того, у червні 2019 року ОСОБА_1 подав до суду клопотання про зупинення виконавчого провадження, в якому просить зупинити виконавчі дії щодо примусового виконання рішення Апеляційного суду Житомирської області від 15 лютого 2016 року до закінчення його перегляду у суді касаційної інстанції.

Під час вирішення поданого клопотання Верховний Суд взяв до уваги, що відповідно до статей 34 Закону України «Про виконавче провадження» питання зупинення вчинення виконавчих дій віднесено до компетенції державного виконавця.

Враховуючи викладене, відсутні правові підстави для зупинення виконавчих дій щодо примусового виконання вказаного судового рішення, оскільки вирішення вказаного питання не віднесено до компетенції касаційного суду, а тому у задоволенні клопотання ОСОБА_1 слід відмовити.

Суд касаційної інстанції, за наявності клопотання особи, яка подала касаційну скаргу, може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку (частина восьма статті 394, частина перша статті 436 ЦПК України).

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін оскаржуваних судових рішень, тому відсутні правові підстави для зупинення їх виконання.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Богунського районного суду м. Житомира

від 12 вересня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 08 листопада 2017 року - без змін.

Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення виконавчого провадження у справі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара