ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«09» липня 2019 року

м. Харків

справа № 643/1101/17-ц

провадження № 22ц/818/3600/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.,

за участю секретаря - Колосовської А.Р.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3 ,

особа, яка подала апеляційну скаргу - Харківська міська рада

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Харківської міської ради на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 21 вересня 2018 року в складі судді Ференчук О.В.

в с т а н о в и в:

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що він з 11 жовтня 1994 року проживає разом з матір`ю - ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 . З 08 серпня 1989 року в цій квартирі також проживав відповідач, який є його батьком.

Вказав, що його батьки перебували у шлюбі з 1992 року по серпень 1996 року. У січні 2001 року його батько залишив квартиру і, створивши нову сім`ю, проживає окремо.

Зазначив, що відповідач за час окремого проживання будь-якої матеріальної допомоги ані йому, ані матері не надавав, від сплати аліментів ухилявся. Всі витрати на утримання квартири, які складаються з витрат на комунальні послуги та квартирної плати з урахуванням відповідача, сплачувала ОСОБА_3 Це значно ускладнює матеріальне становище сім`ї, яка вимушена нести додаткові витрати на сплату комунальних послуг за особу, яка не проживає у квартирі більше 15 років.

Просив визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування однокімнатною ізольованою квартирою АДРЕСА_1 , що належить територіальній громаді м. Харкова.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 21 вересня 2018 року позов ОСОБА_1 - задоволено; визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з заочним рішенням суду, Харківська міська рада подала апеляційну скаргу, в якій просила заочне рішення - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що Харківська міська рада є власником спірної квартири, діє як представницький орган територіальної громади міста Харкова, однак, її до участі у справі не залучено; що факт не проживання відповідача понад встановлені строки у спірному житловому приміщенні не доведено належними та достатніми доказами; що відсутні докази, які б встановлювали причини непроживання відповідача у спірній квартирі, зокрема, відомостей із закладів соціального захисту населення щодо визнання відповідача непрацездатним, знаходження його в установі соціальної допомоги чи перебування у місцях обмеження чи позбавлення волі, а також не надано інформації щодо місця роботи відповідача тощо; що визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, є порушенням його конституційного права на житло.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Харківської міської ради необхідно залишити без задоволення, заочне рішення суду - залишити без змін.

Заочне рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що відповідач без поважних причин не проживає у спірній квартирі понад шість місяців, що є підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що спірна квартира АДРЕСА_1 не приватизована, належить до комунальної власності територіальної громади міста Харкова.

З довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку дільниці №33 Комунального підприємства «Жилкомсервіс» №207 від 23 січня 2017 року вбачається, що у квартирі АДРЕСА_1 житловою площею 16,80 кв. м., зареєстровані ОСОБА_2 - з 08 серпня 1989 року, його син ОСОБА_1 - з 11 жовтня 1994 року та ОСОБА_3 - з 11 жовтня 1994 року. Особовий рахунок відкрито на ОСОБА_2 (а. с. 3).

08 лютого 1996 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано, з ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання сина (а. с. 6, 8, 9).

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 пояснила, що аліменти ОСОБА_2 не сплачував та його було оголошено у розшук. Однак, позитивних результатів розшук не надав.

Із акту від 22 липня 2005 року майстрів ЖЕУ-115 ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та паспортиста ОСОБА_6 , затвердженим начальником ЖЕУ-115 Запорожською Н.Н., встановлено, що зі слів сусідів у квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_2 не мешкає з 01 серпня 2001 року, що підтверджують сусіди ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 (а. с. 10).

Із акту мешканців будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 від 30 січня 2017 року вбачається факт не проживання у квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_2 з 2000 року. Підписи зазначених осіб засвідчено начальником дільниці №33 Комунального підприємства «Жилкомсервіс» ОСОБА_13. (а. с. 36).

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та ОСОБА_3 пояснили, що ОСОБА_2 в спірній квартирі не проживає вже більше 15 років. Вони не знають, де знаходиться ОСОБА_2 . За ці роки спірною квартирою він не цікавився, поточний ремонт в ній не робив, гроші на оплату комунальних платежів та квартирну плату не надавав. Його речей в спірній квартирі не має, комунальні платежі та квартирну плату сплачує ОСОБА_3 .

Дійсно, із копій рахунків щодо оплати за комунальні послуги за 2016 рік вбачається, що в спірній квартирі зареєстровані три особи, в тому числі, відповідач, за якого здійснює оплату ОСОБА_3 . Із копій квитанцій про списання коштів з компенсаційного рахунку для погашення заборгованості за комунальні платежі, які датовані 28 жовтня 2005 року вбачається, що ці кошти списано саме для погашення заборгованості за комунальні платежі, які сплачує ОСОБА_3 та її зазначено як власника особового рахунку (а. с. 12-18).

У судовому засіданні суду першої інстанції допитані свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_11 , які підтвердили, що ОСОБА_2 багато років за місцем реєстрації не проживає, його речей в спірній квартирі немає.

Як вбачається з положень статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Як зазначено у статті 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, які передбачено законом.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод).

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v.Ukraine») заява № 30856/03, п. 41.

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому, при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року (справа № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18); Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2018 року (справа № 760/13113/14-ц, провадження № 61-30912св18).

Вказане відповідає роз`ясненням, які містяться у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Матеріали справи свідчать про те, що спірна квартира належить до комунальної власності територіальної громади міста Харкова, не приватизована, на сьогодні у ній зареєстровані ОСОБА_2 , його син ОСОБА_1 та колишня дружина ОСОБА_3

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано у 1996 році. З 2000 року ОСОБА_2 у спірній квартирі не проживає.

Відомості про те, що ОСОБА_2 цікавиться спірним житлом, збереженням з ним будь-якого зв`язку, або дані про те, що він звертався до правоохоронних органів або суду щодо захисту своїх прав та інтересів відсутні.

Поштова кореспонденція, направлена судом на адресу реєстрації відповідача, повернута без вручення за закінченням встановленого строку зберігання.

Наявність поважних причин, з якими чинне законодавство України пов`язує можливість збереження житлового приміщення за відповідачем, судом також не встановлено.

Аналізуючи наведені норми права та обставин справи, судова колегія вважає, що акти мешканців будинку та показання свідків щодо не проживання відповідача у спірній квартирі більш шести місяців без поважних причин, відсутність даних про перешкоджання відповідачу у праві користування квартирою є належною правовою підставою для задоволення позову.

За таких умов, встановивши, що відповідач не проживає у спірній квартирі тривалий час, а саме з серпня 2001 року, яку залишив добровільно, витрат на її утримання не несе, до правоохоронних органів щодо захисту своїх прав чи інтересів або з позовом про усунення перешкод у користуванні спірним приміщенням (вселення) до суду не звертався, врахувавши, що причини його відсутності понад шість місяців у спірній квартирі є неповажними, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням.

Зазначене відповідає позиції Верховного Суду, викладеній у постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 листопада 2018 року (справа №643/11611/16-ц, провадження №61-27411св18).

До суду апеляційної інстанції не надано жодного доказу, який спростував висновки суду першої інстанції щодо того, що ОСОБА_2 з 2000 року в спірній квартирі не проживає, що є підставою для відмови у позові.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що Харківська міська рада, яка є власником спірної квартири і діє в якості представницького органу територіальної громади міста Харкова, зобов`язана виконувати обов`язок щодо здійснення державного контролю за використанням житлового приміщення, проте, її не залучено до участі у справі, є безпідставними, оскільки оскаржуваним судовим рішенням права та інтереси Харківської міської ради як власника майна не порушені, і питання про права та обов`язки ради цим судовим рішенням не вирішувалось.

Посилання Харківської міської ради щодо того, що факт не проживання відповідача понад встановлені строки у спірному житловому приміщенні не доведено належними та достатніми доказами, зокрема, поясненнями свідків, не можуть бути прийняті до уваги, виходячи з наступного.

За змістом статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення по справі.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У нормах матеріального права, якими врегульовано спірні правовідносини, не встановлено обмежень щодо засобів доказування, якими можуть бути підтверджені факти, що входять до предмета доказування у справі.

За таких умов, відсутні підстави вважати показання свідків неналежним доказом у справі.

Той факт, що відповідач не проживає у спірній квартирі, підтверджується також і письмовими актами, затвердженими начальником дільниці Комунального підприємства «Жилкомсервіс», що є не заінтересованою особою у справі.

Зазначені докази у їх сукупності та взаємозв`язку дають суду підстави дійти висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Твердження Харківської міської ради щодо того, що не надано відомостей про відсутність перешкод зі сторони позивача або будь-яких третіх осіб у можливості користування спірним житловим приміщенням, є також безпідставними, оскільки не встановлено, що спірну квартиру відповідач залишив вимушено, що йому чинилися перешкоди в користуванні зазначеною квартирою, що протягом строку не проживання на зазначеній житловій площі ним вживалися будь-які заходи щодо реалізації свого права на користування спірною квартирою, зокрема, фактів його звернення до правоохоронних органів щодо захисту своїх прав чи інтересів або з позовом про усунення перешкод у користуванні спірним приміщенням (вселення) до суду.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що відповідач можливо з поважних причин не проживає за вказаною адресою, не доведені, за своїм змістом є лише припущеннями Харківської міської ради.

Водночас, за змістом статті 71 ЖК УРСР відсутність за місцем проживання понад шість місяців з поважних причин є підставою для продовження судом строку збереження житла за наймачем за заявою відсутнього, проте, з боку відповідача такої заяви не надходило та відповідних причин поважності своєї відсутності ним не надано.

Посилання Харківської міської ради щодо того, що визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, є порушенням його конституційного права на житло, за відсутності даних, що відповідач внаслідок ухвалення оскаржуваного судового рішення, втратив своє єдине житло, є необґрунтованими.

При цьому, судова колегія звертає увагу на те, що ОСОБА_2 не позбавлений права на оскарження заочного рішення суду першої інстанції у передбаченому законом порядку або звернення до суду з власним позовом про захист своїх житлових прав, якщо вважатиме їх порушеними.

Посилання Харківської міської ради на судові рішення суду апеляційної інстанції в аналогічних правовідносинах не можуть бути взяті до уваги, оскільки згідно вимог частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду, а не суду апеляційної інстанції.

Виходячи з вищевикладеного, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що заочне рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а заочного рішення суду - без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За подачу апеляційної скарги Харківською міською радою сплачено судовий збір у розмірі 960,00 грн.

Оскільки позивач є інвалідом 2 групи та апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Харківської міської ради - залишити без задоволення.

Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 21 вересня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О. Бровченко

А.І. Колтунова

Повний текст постанови складено 10 липня 2019 року.