Постанова

Іменем України

08 липня 2019 року

м. Київ

справа № 148/1981/16-ц

провадження № 61-34209св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Тульчинська міська рада Вінницької області, ОСОБА_2 ,

третя особа - Відділ Держгеокадастру у Тульчинському районі Вінницької області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 17 травня 2017 року у складі судді Штифурко Л. А. та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 03 липня 2017 року у складі колегії суддів: Марчук В. С., Сала Т. Б., Копаничук С. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Тульчинської міської ради Вінницької області, ОСОБА_2 про визнання недійсними та скасування державних актів на право власності на земельну ділянку і державної реєстрації права власності на земельні ділянки.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що земельна ділянка загальною площею 0,1133 га по АДРЕСА_1 на підставі державного акта на землю НОМЕР_1 належала на праві власності її матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті матері право власності в порядку спадкування на вказану земельну ділянку на підставі рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 15 червня 2005 року визнано за її братом ОСОБА_2 та на підставі цього рішення йому видані три державні акти на земельні ділянки: загальною площею 0,1133 га серії НОМЕР_2 ; площею 0,0365 га; площею 0,0352 га державний акт серії НОМЕР_3 ; площею 0,0416 га серії НОМЕР_4 . Дізнавшись про це судове рішення вона оскаржила його в апеляційному порядку, в результаті якого ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 10 лютого 2015 року рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 15 червня 2005 року скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно. Незважаючи на це, вона не може отримати свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_3 , оскільки державні акти про право власності на земельну ділянку, що видані на підставі рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 15 червня 2015 року на ім`я ОСОБА_2 не скасовані.

Посилаючись на викладене, позивач, з урахуванням уточнених вимог, просила скасувати державну реєстрацію права власності на спірні земельні ділянки за ОСОБА_2 .

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , Тульчинської міської ради Вінницької області, третя особа - Відділ Держгеокадастру у Тульчинському районі Вінницької області, про визнання державного акта на права приватної власності на землю недійсним.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що спірна земельна ділянка для обслуговування житлового будинку і господарських будівель передана у власність його матері ОСОБА_3 Тульчинською міською радою після того, як вона вже не була власником будинку по АДРЕСА_1 , оскільки 22 листопада 1994 року мати подарувала йому належні їй 37/50 частини житлового будинку. Рішення Тульчинської міської ради від 19 вересня 2002 року, яким у власність ОСОБА_3 передано спірну земельну ділянку скасовано рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 30 березня 2015 року, а тому скасуванню підлягає і державний акт, виданий на його підставі. Після скасування вказаного, він звернувся до Тульчинської міської ради та йому, як користувачеві надано, дозвіл на розробку технічної документації спірної земельної ділянки з метою її подальшої приватизації.

Посилаючись на викладене, позивач просив визнати недійсним державний акт про право приватної власності на землю НОМЕР_1 , виданий 13 лютого 2003 року Тульчинською міською радою ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,1133 га призначену для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських споруд та скасувати державну реєстрацію за № 848 права власності на земельну ділянку за ОСОБА_3 .

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 17 травня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсними та скасовано, видані 24 січня 2008 року на підставі рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 15 червня 2005 року на ім`я ОСОБА_2 державні акти на право власності на земельну ділянку, призначену для ведення особистого селянського господарства, розташовану по АДРЕСА_1 : серії НОМЕР_2 площею 0,0365 га, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею за № 17, кадастровий № НОМЕР_5 ; НОМЕР_6 ; серії НОМЕР_3 площею 0,0352 га, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею за № 16, кадастровий № НОМЕР_5 ; НОМЕР_7 ; серії НОМЕР_4 площею 0,0416 га, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано недійсним та скасовано державний акт про право власності на землю НОМЕР_1 , виданий 13 лютого 2003 року Тульчинською міською радою Вінницької області ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,1133 га по АДРЕСА_1 , призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та ведення особистого селянського господарства, зареєстрований у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 848.

Вирішуючи спір між сторонами, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 27 січня 2017 року, що набрало законної сили, скасовано пункт 1.8 рішення 5 сесії 4 скликання Тульчинської міської ради від 19 вересня 2002 року про безкоштовну передачу у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,1133 га, призначеної для обслуговування та будівництва житлового будинку і господарських будівель, а також для ведення особистого селянського господарства, розташованої по АДРЕСА_1 , на підставі якого їй виданий державний акт серії НОМЕР_1 від 13 лютого 2003 року, вимоги ОСОБА_2 є законними та обґрунтованими, оскільки на цій земельній ділянці розташована належна йому частина будинку. Рішення суду від 15 червня 2015 року, на підставі якого за ОСОБА_2 визнано право власності на спірну земельну ділянку в порядку спадкування, скасоване у зв`язку з недоведеністю прийняття ним спадщини після смерті матері ОСОБА_3 , а отже, видані на його ім`я державні акти на право на земельні ділянки підлягають скасуванню.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 03 липня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив із того, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. При цьому суд вказав, що ОСОБА_1 помилково вважає початок перебігу строку позовної давності для звернення ОСОБА_2 до суду із позовом 19 вересня 2002 року, оскільки ОСОБА_2 був позбавлений права власності на земельні ділянки, щодо яких розглядається цей спір рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 10 лютого 2015 року, тому строк позовної давності обраховується саме з цього часу.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У липні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 17 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 03 липня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови у скасуванні державної реєстрації права власності на земельну ділянку та ухвалити нове рішення в цій частині про задоволення її позову; рішення суду першої та апеляційної інстанцій в частині часткового задоволення позову ОСОБА_2 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що Тульчинський районний суд незаконно відмовив у задоволенні клопотання про зупинення провадження, до закінчення касаційного розгляду відповідно до ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 квітня 2017 року. Судом неправильно застосовані норми матеріального права в частині строку позовної давності. ОСОБА_2 є власником лише 37/50 частини житлового будинку, а інша частина будинку належить сусідові, ОСОБА_4 , який теж є власником частини житлового будинку і має право на частину земельної ділянки. Суд не посилався ні на жодний нормативний акт, відмовляючи у скасуванні державної реєстрації.

У серпні 2017 року ОСОБА_2 подав до суду заперечення на касаційну скаргу, у яких зазначив, що при розгляді справи та ухвалені рішень жодної норми процесуального та матеріального права порушено не було, норми матеріального права застосовано правильно.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу та надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано указану справу до Верховного Суду.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Судом встановлено, що на підставі рішення 5 сесії 4 скликання Тульчинської міської ради від 19 вересня 2002 року ОСОБА_3 передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,1133 га в межах згідно з планом по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та ведення особистого селянського господарства. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 848. Із плану зовнішніх меж земельної ділянки вбачається, що до складу земельної ділянки загальною площею 0,1133 га входить три земельних ділянки площею 0,0416 га, 0,0352 га та 0,0365 га.

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 15 червня 2005 року за ОСОБА_2 визнано право власності на присадибну земельну ділянку площею 0,1133 га, що належала на праві приватної власності його матері ОСОБА_3 , за державним актом на землю НОМЕР_1 від 13 лютого 2003 року, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі цього судового рішення, 24 січня 2008 року ОСОБА_2 видані державні акти на право власності на земельну ділянку, яка розташована по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд: серії НОМЕР_3 на земельну ділянку площею 0,0352 га, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 16, серії НОМЕР_2 , площею 0,0365 га, який зареєстрований за № 17 та серії НОМЕР_4 , площею 0,0416 га, який зареєстрований за № 15.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 10 лютого 2015 року частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 . Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 15 червня 2005 року скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно відмовлено.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 30 березня 2015 року скасовано пункт 1.8 рішення 5 сесії 4 скликання Тульчинської міської ради від 19 вересня 2002 року про безкоштовну передачу у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,1133 га, призначеної для обслуговування та будівництва житлового будинку і господарських будівель, а також для ведення особистого селянського господарства, розташованої по АДРЕСА_1 .

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 27 січня 2017 року рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 30 березня 2015 року скасоване та ухвалено нове про задоволення позову ОСОБА_2 з інших правових підстав.

Нормативно-правове обґрунтування

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»передбачено що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини (далі - Конвенція) та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфа 1 Конвенції, у рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також у рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Установивши, що рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 10 лютого 2015 року у справі № 2-1072/2005, скасовано рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 15 червня 2005 року про визнання за ОСОБА_2 права власності на присадибну земельну ділянку, площею 0,1133 га, що належала на праві приватної власності ОСОБА_3 , за адресою: АДРЕСА_1 , суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про задоволення вимог ОСОБА_1 та визнання недійсними і скасування державних актів, виданих 24 січня 2008 року на ім`я ОСОБА_2 , оскільки судовим рішенням, що має преюдиційне значення для розгляду цієї справи, встановлено, що ОСОБА_2 не прийняв спадщину в порядку частини третьої статті 1268 ЦК України після смерті ОСОБА_3 , тобто він пропустив строк звернення із заявою про прийняття спадщини. Крім того, судом першої інстанції не встановлювалося коло спадкоємців після смерті ОСОБА_3 та осіб, які беруть участь у справі, зокрема, не перевірено, чи були інші спадкоємці, які прийняли спадщину, чи відмовилися від її прийняття, не встановлювалася наявність спадкової справи та не досліджувалися її матеріали.

Отже, з урахуванням того, що на підставі скасованого судом апеляційної інстанції рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 15 червня 2005 року, ОСОБА_2 видані державні акти на земельні ділянки, та того, що ОСОБА_1 є спадкоємцем після смерті матері ОСОБА_3 , суди попередніх інстанцій дійшли правильних висновків про визнання недійсними указаних державних актів.

При цьому правильними є висновки судів про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації на вказані земельні ділянки, оскільки визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки є достатнім для скасування державної реєстрації права власності на земельні ділянки за ОСОБА_2 у порядку встановленому законом. Крім того, для розгляду таких вимог у суді до справи має залучатися відповідна державна реєстраційна служба.

Твердження заявника про те, що суд не перевірив, чи уповноважений Відділ Держгеокадастру у Тульчинському районі Вінницької області на скасування державної реєстрації, є безпідставними та необґрунтованими, оскільки статтею 5 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» визначено систему органів державної реєстрації, до яких не входять органи Держгеокадастру.

Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про часткове задоволення вимог зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання недійсним та скасування державного акта про право власності на землю НОМЕР_1 , виданого 13 лютого 2003 року Тульчинською міською радою Вінницької області ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,1133 га по АДРЕСА_1 , оскільки рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 27 січня 2017 року у справі № 148/374/15-ц встановлено, що ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 22 листопада 1994 року набув право власності на 37/50 ідеальних частини жилого будинку з господарськими будівлями, розташованого на присадибній земельній ділянці по АДРЕСА_1 , а отже, Тульчинська міська рада не мала права передавати у приватну власність земельну ділянку ОСОБА_3 , оскільки на ній розташований належний позивачу житловий будинок із господарськими будівлями.

Твердження заявника про те, що суд незаконно відмовив у задоволенні клопотання про зупинення провадження у цій справі до розгляду судом касаційної інстанції справи № 148/374/15-ц, є безпідставними, оскільки, відповідно до статті 319 ЦПК України 2004 року рішення або ухвала апеляційного суду набирають законної сили з моменту їх проголошення, а отже, суд при розгляді цієї справи не зобов`язаний зупиняти провадження.

Доводи заявника про те, що ОСОБА_2 є власником лише 37/50 частини житлового будинку, а інша частина будинку належить сусідові, ОСОБА_4 , який теж є власником частини житлового будинку і має право на частину земельної ділянки, не заслуговують на увагу суду, оскільки судом визнаний недійсним державний акт на землю, тобто суд не вирішував питання права власності на неї.

Твердження заявника про неправильне застосування судом норм, що регулюють питання строку позовної давності, є безпідставними, оскільки зводяться до переоцінки доказів у справі.

З урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги, є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким суд надав належну оцінку, висновки суду апеляційної інстанції є достатньо аргументованими, Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, при цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Суди першої й апеляційної інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржувані рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 17 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 03 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик