Справа № 445/1149/17 Головуючий у 1 інстанції: Сивак В.М.
Провадження № 22-ц/811/2195/18 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2019 року м.Львів

Справа № 445/1149/18

Провадження № 22ц/811/2195/18

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.,

секретар Іванова О.О.

з участю ОСОБА_1 , ОСОБА_2.

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Золочівського районного суду Львівської області, ухвалене у м. Золочеві 28 серпня 2018 року (суддя Сивак В.М.),

у справі

за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням; позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 з участю третіх осіб: Глинянської міської ради Золочівського району Львівської області, приватного нотаріуса Золочівського районного нотаріального округу Львівської області Плотиці Г.Д., про визнання права власності на житловий будинок, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення,-

встановив:

ОСОБА_3 звернувся з позовом про усунення перешкоди у користуванні житловим будинком АДРЕСА_2, АДРЕСА_2 , зобов`язання відповідача передати ключі від вхідних дверей, не змінювати замки від вхідних дверей без його ( ОСОБА_3 ) відома, відновити електропостачання та газопостачання до будинку, не чинити перешкоди у користуванні будинком. В обґрунтування позову посилається на те, що спірне житло він (позивач) придбав та добудував разом із дружиною, після чого спірний будинок дружина подарувала дочці - ОСОБА_4 . Зазначає, що відповідач чинить перешкоди у користуванні житлом, викидає його речі, припинила газопостачання та електропостачання будинку. Просить позов задовольнити.

ОСОБА_4 подала позов, у якому просить визнати за нею ( ОСОБА_4 ) право власності на спірний житловий будинок, який зареєстрований згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 24475523, номер запису 493, в книзі 4 на підставі договору дарування, зареєстрованого у реєстрі за №2521 від 29 серпня 2008 року; визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування будинком; виселити його з будинку АДРЕСА_2 без надання іншого житла. Позов обґрунтовує тим, що ОСОБА_3 протиправно вселився у спірний будинок, у якому не проживав до 5 червня 2017 року. Вказує, що спільного побуту вони не ведуть понад 10 років. Просить задовольнити її позов.

Рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 28 серпня 2018 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 за безпідставністю позовних вимог.

Позов ОСОБА_5 задоволено частково.

Визнано ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_2 .

Виселено ОСОБА_3 зі спірного будинку без надання іншого житла.

У задоволенні решти позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_3 . Зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позову; відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4 Вказує, щоз 1995 року, з часу придбання будинку, він проживає та зареєстрований в ньому. Зазначає, що іншого житла не має. Стверджує, що відповідач не проживає в цьому будинку, оскільки перебуває в Італії.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України у чинній на даний час редакції суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Рішення суду першої інстанції мотивовано наступним.

Встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі з 9 травня 1987 року по 10 листопада 2009 року.

ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . Однак, відповідний запис про реєстрацію місця проживання ОСОБА_3 у будинковій книзі відсутній.

Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №20866893 від 10 листопада 2008 року спірний будинок належить на праві власності ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 29 серпня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Золочівського районного нотаріального округу за № 2521.

Згідно Акту обстеження матеріально-побутових умов від 29 серпня 2017 року, складеного комісією Глинянської міської ради Золочівського району Львівської області, ОСОБА_3 проживає у будинку АДРЕСА_2 .

Колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції з урахуванням наступного.

Згідно із ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Встановлено, що ОСОБА_3 (раніше - ОСОБА_7 ) зареєстрований та проживає у спірному будинку, є батьком власника будинку ОСОБА_4

Будинок придбаний за час перебування в шлюбі із ОСОБА_6 - колишньою дружиною ОСОБА_3 і матір`ю ОСОБА_4

29 серпня 2008 року ОСОБА_6 подарувала спірний будинок ОСОБА_4 , що підтверджується договором дарування (а.с. 77).

15 липня 2009 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 розірвано.

Встановлено, що ОСОБА_3 з 1995 року зареєстрований та проживає у спірному будинку.

ОСОБА_4 чинить перешкоди ОСОБА_3 у користуванні спірним житом, оскільки забрала у нього ключі від вхідних дверей, відключила в будинку газ та електроенергію.

Спірним майном є жиле приміщення - житловий будинок, порядок розпорядження, володіння та користування яким регулюється спеціальними правовими нормами - ЖК Української РСР.

Згідно із ч. 1 ст. 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом (в редакції Закону від 5 червня 2003 року).

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 156 цього Кодексу члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Згідно із ч. 2 ст. 167 ЖК Української РСР у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Відповідно до ст. 157 зазначеного Кодексу, членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення».

Згідно із ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб проводиться без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ст. 116 цього Кодексу при вирішенні справ про виселення осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що виселення винного може статися при триваючій антигромадській поведінці, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів.

ОСОБА_4 не надала доказів на підтвердження систематичного порушення ОСОБА_3 правил співжиття, що робить неможливим для позивача проживання з ним в одному будинку, а також доказів застосування до нього заходів запобігання і громадського впливу, які виявилися безрезультатними.

Встановлено, що ОСОБА_4 у спірному будинку не проживає, вона перебуває в Італії.

Частиною 3 статті 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частини третьої статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою. Житло має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, особливої ваги надається процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обгрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс в результаті застосування виселення (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, №30856/03, § 41 та § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Задовольняючи позовні вимоги про виселення ОСОБА_3 , суд першої інстанції не врахував положення статті 8 Конвенції, не надав належної оцінки тому, чи відповідатиме його виселення із спірного будинку без надання іншого житлового приміщення критеріям, що викладені у статті 8 Конвенції, чи є таке втручання у право відповідача на житло є пропорційним, із урахуванням того, що іншого житла він не має, придбав спірний будинок у шлюбі з колишньою дружиною, вкладав у будинок кошти для його покращення, вселений в будинок на законних підставах, а теперішній власник отримала зазначений будинок в порядку дарування зі згоди ОСОБА_3 , який є її батьком. Застосування найбільш крайньої форми втручання у право на повагу до житла є невиправданим.

Окрім того, суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_4 заявила взаємовиключаючі позовні вимоги: про виселення ОСОБА_3 і одночасно про визнання його таким, що втратив право користування спірним будинком.

Суд першої інстанції при розгляді справи належним чином не дослідив докази, необхідні для встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, та дійшов передчасного висновку про задоволення позову до ОСОБА_3 .

Колегія суддів прийшла до висновку, що є встановленим порушення житлових прав ОСОБА_3 , які підлягають судовому захисту. Його вимоги про усунення перешкод у користуванні спірним будинком шляхом надання ключів від замка вхідних дверей підлягають до задоволення. Вимоги про відновлення електропостачання та газопостачання будинку до задоволення не підлягають, оскільки це буде втручанням в дискреційні повноваження енергопостачальних організацій, які здійснюють забезпечення подачі енергоносіїв у передбаченому порядку.

З наведених вище мотивів зустрічний позов до задоволення не підлягає. Вимога про визнання за ОСОБА_4 права власності на спірний будинок не може бути задоволена і з тих причин, що вона має правовстановлюючі документи на зазначений будинок, її право власності не оспорюється, не є невизнаним і не порушено.

З урахуванням наведеного, колегія суддів прийшла до висновку, що оскаржуване рішенняне відповідає вимогам щодо законності й обґрунтованості. Висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, що полягає у неправильній оцінці встановлених судом фактичних обставин і помилковому визначенні юридичних наслідків цих обставин. Відтак, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3 та відмову у задоволенні позову ОСОБА_6 .

Керуючись ст. 367 п.2 ч.1 ст.374, ст.ст. 376, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Золочівського районного суду Львівської області від 28 серпня 2018 року скасувати та постановити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_4 усунути перешкоди ОСОБА_3 у користуванні будинком АДРЕСА_2 , зобов`язати ОСОБА_4 передати ОСОБА_3 ключі від замка вхідних дверей цього будинку.

В решті позову ОСОБА_3 відмовити.

Відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності на житловий будинок АДРЕСА_2 , виселення ОСОБА_3 із цього будинку та визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_2 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 8 липня 2019 року.

Головуючий

Судді