КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 761/24118/18 Головуючий у 1-й інстанції суддя: Фролова І.В.

16 липня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Саліхова В.В.

суддів: Головачова Я.В., Поліщук Н.В.

секретаря судового засідання: Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 лютого 2019 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Головне територіальне управління юстиції у місті Києві про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та дружини без шлюбу, та зміну черговості одержання права на спадкування,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 та просила встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 без реєстрації шлюбу з червня 2011 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 та з 26 серпня 2017 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ; змінити черговість спадкування після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , надавши позивачу право на спадкування після померлого разом із спадкоємцями першої черги.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 лютого 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, що складаються із витрат на правову допомогу, у розмірі 13 100 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. Посилається на недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права. В обґрунтування своїх доводів вказує, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали однією сім`єю як чоловік та жінка з червня 2011 року по 27 квітня 2015 року, між яким був укладений шлюб, та згодом розірваний, однак після позивач продовжувала піклуватися про чоловіка, вести спільне господарство, підтримувати сімейні відносини. Зазначає, що встановлення факту проживання однією сім`єю необхідно для належного оформлення права на спадщину після смерті чоловіка.

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/7713/2019
Звертає увагу на те, що судом безпідставно прийняті докази від відповідача щодо понесених витрат на правову допомогу. Зазначає на упереджене ставлення суду до позивача, відхилення поданих останньою доказів та беззаперечне їх прийняття наданих відповідачем. Вказує, що у випадку встановлення судом факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є необхідним зміни черги права на спадкування із 4-ї на 1-шу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_2 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення. Зазначив, що скаржником жодним чином не оспорювався акт виконаних робіт, а суд не наділений правом за власної ініціативи зменшувати суму компенсацій витрат на правничу допомогу.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5 підтримали апеляційну скаргу в повному обсязі з підстав наведених в ній та просили останню задовольнити.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленими про час та місце слухання справи, про причини неявки суд не повідомив.

На підставі викладеного, та враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , та її представника, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що остання не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що з позовних вимог позивача не зрозуміло, що є підставою для зміни черговості і одержання права на спадкування. Підтримання стосунків між позивачем та спадкодавцем після розірвання шлюбу й до часу смерті спадкодавця не можуть слугувати підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без укладання шлюбу і тим більше не можуть бути підставою для визначення позивача в якості спадкоємця за законом. Позовні вимоги є необґрунтованими.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів.

Судом першої інстанції та апеляційної інстанцій встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 28 квітня 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, який 26 серпня 2017 року було розірвано.

ОСОБА_1 зазначила, після розірвання шлюбу відносини фактично підтримувались та позивач разом з померлим спільно проживали. Восени 2017 року у ОСОБА_3 діагностували онкологічне захворювання, а ІНФОРМАЦІЯ_2 він помер. Позивач вказала, що повторно зареєструвати шлюб не встигли, але не дивлячись на це, з липня 2017 року до 30 грудня 2017 року продовжували проживати однією сім`єю, вести спільне господарство, підтримувати сімейні відносини. Після смерті чоловіка відкрилась спадщина у вигляді 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 . Позивач зазначила, що у покійного чоловіка від попереднього шлюбу є син - ОСОБА_2 , який до 2012 року проживав разом з позивачем та покійним батьком в квартирі по АДРЕСА_2 2016 році він виїхав до Ізраїлю на постійне місце проживання, про смерть батька позивач повідомила сина через спільних знайомих, оскільки стосунки не підтримувала, жодної матеріальної допомоги на поховання батька син не надавав, як і не приймав жодної участі в лікуванні батька. Позивач вважає, що фактично була дружиною померлого з червня 2011 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 , тому має право на спадкування першої черги.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 звернулася до суду із відповідним позовом.

Відповідно до п. 5 ч. 1, 5 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно з ч.ч. 2, 4 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно з ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Таким чином, при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Крім того, для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Про ознаки проживання однією сім`єю висловився і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 03.06.1999 №5-рп/99, в якому зазначив, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Враховуючи вищевикладене та те, що при розгляді справи в суді першої інстанції не встановлено перебування ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у фактичних шлюбних відносинах з червня 2011 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 та з 26 серпня 2017 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 , колегія суддів вважає висновки суду про відмову в задоволені позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та дружини без шлюбу правильними.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Разом з тим, позивачем, ні в суді першої, ні апеляційної інстанцій не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 з померлим у спірний період вели спільне господарство, мали спільний бюджет, здійснювали спільні витрати.

Встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 після розлучення проживали разом, та позивач надавала допомогу померлому, у зв`язку з його хворобою, однак доказів та підтвердження того, що вони, у вказаний період проживали однією сім`єю, як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу позивачем не надано.

Також в суді не доведено, належними та допустимими доказами, проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 однією сім`єю як чоловік та жінка з ОСОБА_3 з червня 2011 року по 27 квітня 2015 року.

Посилання в апеляційній скарзі на упереджене ставлення суду до позивача, відхилення поданих останньою доказів та беззаперечне їх прийняття наданих відповідачем є необґрунтованими, в зв`язку з чим не спростовують висновків суду.

Встановлено, що при розгляді справи в суді першої інстанції відбирались покази свідків, в тому числі і зі сторони позивача, однак, на думку колегії суддів, останні не можуть бути єдиною підставою для встановлення вказаного факту, враховуючи їх перебування з ОСОБА_3 в близьких дружніх відносинах та відмінність показів свідків зі сторони відповідача.

Відповідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Пунктом 21 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику в справах про спадкування», передбачено, що проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК.

Згідно з ч. 2 ст. 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може, за рішенням суду, одержати право на спадкування разом зі спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

За наведеного, враховуючи відмову в задоволенні позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та дружини без шлюбу, та як наслідок відсутні правові підстави для вирішення питання про зміну черговості одержання права на спадкування.

Відповідно до ч.ч. 1-2, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача.

Враховуючи, що при розгляді справ в суді апеляційної інстанції не знайшло своє підтвердження порушення прав позивача та позовні вимоги не підлягають задоволенню, колегія суддів вважає висновки суду про стягнення витрат на правничу допомогу на користь відповідача правильними.

Отже, вимоги апелянта є недоведеними та такими, що не знайшли своє підтвердження при розгляді справи в апеляційній інстанції.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно зробив висновки про відмову у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374-375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 17.07.2019.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: Я.В. Головачов

Н.В. Поліщук