Справа № 185/7388/18
Провадження № 2/185/788/19
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

08 липня 2019 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Головіна В.О., за участю секретаря судового засідання Мерцалової Н.В., представника позивача адвоката Лисової Л.В., відповідача ОСОБА_1 , представника відповідача адвоката Огорілко Ю.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені суду м. Павлограда цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності на квартиру за набувальною давністю

В С Т А Н О В И В

09.09.2018 року позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності на квартиру за набувальною давністю, та просила суд:

1. Визнати свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 19.02.2018 р. державним нотаріусом Червоноградської державної нотаріальної контори Зайцем М.В. ОСОБА_1 , реєстровий номер 1-99, у спадковій справі № 265/2017 недійсним;

2. Визнати за ОСОБА_2 право власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 33,00 кв.м., житловою площею 17,4 кв.м.

В обґрунтування позову вона зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її колишній чоловік ОСОБА_3 . Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина у вигляді однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 33 кв.м, з яких житлова площа складає 17,4 кв.м. Заповіту ОСОБА_3 не залишив. Свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 на належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 , отримала його рідна сестра відповідачка ОСОБА_1 . Свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 відповідачка ОСОБА_1 отримала незаконно, оскільки вона ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в період з 1984 р. по 1995 р. перебували у зареєстрованому шлюбі. В квітні 1990 р. ОСОБА_3 отримав службову квартиру АДРЕСА_1 на сім`ю, яка складалася з двох осіб, а саме на ОСОБА_3 та на неї його дружину на той час ОСОБА_4 . На момент їхнього вселення у квартиру вона відносилася до квартир державного житлового фонду та перебувала на балансі Павлоградської міської Ради народних депутатів. Після розподілення квартир державного житлового фонду у 1991 р. вищезазначена квартира перейшла до нового власника ВАТ «Павлоградська будівельно - монтажна фірма «Домобудівник», яке 21.10.1998 р. продало квартиру за 1 гривну наймачу ОСОБА_5 , не перевіривши, що у даній квартирі фактично після розірвання шлюбу з ОСОБА_3 зареєстрована та постійно проживає вона. Після розірвання шлюбу вони продовжували з ОСОБА_3 проживати однією сім`єю у спірній квартирі. У 2003 р. її колишній чоловік виїхав у місто Червоноград Львівської області до своєї матері та сестри - відповідачки ОСОБА_1 , яка працювала у Польщі за наймом, і допомагав матері доглядати дітей сестри. До 2004 р. вона постійно листувалася з ОСОБА_3 та просила його переоформити на неї половину спірної квартири, яку він незаконно, приховавши факт її проживання та реєстрації в ній приватизував за собою, крім того за спірною квартирою тягнулися великі борги за комунальні послуги, накопичені в період з 1993 р. по 2000 р., і комунальні підприємства відмовлялися укладати із нею договори реструктуризації заборгованості. ОСОБА_3 обіцяв приїхати до Павлограда, як випаде перша можливість та будуть кошти на проїзд і переоформити на неї всю квартиру за умови, що вона візьме на себе погашення усіх боргів по комунальним платежам. З метою переоформлення на неї договорів з комунальними підприємствами ОСОБА_3 надіслав відповідну заяву, на підставі якої в період з 2004 р. по 2005 р. вона від свого імені уклала договори з комунальними підприємствами на реструктуризацію заборгованості по комунальним послугам і сама особисто їх сплатила. На даний час заборгованості по сплаті комунальних платежів вона не має. У 2016 р. за адресою нашого будинку було створене ОСББ, членом якого являюся вона, у цьому ж році вона за свій рахунок зробила у квартирі капітальний ремонт, а саме повністю замінила всі труби, сантехніку, вікна, двері, газову плиту, утеплила стіни та поли житлової кімнати, переклеїла обої. З 2003 р. та до самої смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) її колишній чоловік ОСОБА_3 жодного разу ні в усному порядку, ні письмово не звертався до неї з вимогою повернути йому Спірну квартиру. Відповідачка ОСОБА_1 , посилаючись на те, що вона діє в інтересах свого брата ОСОБА_3 , у 2007 р. вперше звернулася до неї з позовом про виселення із спірної квартири. В процесі розгляду справи їй стало відомо, що рішенням Червоноградського міського суду Львовської області від 24.11.2005р. ОСОБА_3 був визнаний недієздатним, а ОСОБА_1 визнана його опікуном. За таких обставин вона звертається до суду з дійсним позовом про визнання за нею ОСОБА_2 права власності на квартиру АДРЕСА_1 за набувальною давністю, так як з 26.04.1990 р. по теперішній час вона безперервно, офіційно проживає та зареєстрована у даній квартирі, з 1995 р. по теперішній час відкрито, від свого імені та в своїх особистих інтересах укладає договори про надання комунальних послуг за адресою даної квартири, заборгованості по сплаті комунальних послуг вона не має.

Представник позивача в судовому засіданні просила суд задовільнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач та її представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, та просили суд у задоволенні позову відмовити.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши представника позивача, відповідача та її представника, оцінюючи їх у сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі за наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

На підставі ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

На підставі ст. 344 ЦК України, 1. Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. 2. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. 3. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування. 4. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Відповідно ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно ст. 388 ЦК України, 1. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. 2. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. 3. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Судом встановлено, що гр. ОСОБА_2 перебувала у шлюбних відносинах з гр. ОСОБА_3 в період з 1984 р. по 1995 р., та у квітні 1990 року гр. ОСОБА_3 отримав службову квартиру АДРЕСА_1 на себе та гр. ОСОБА_2 , яка на момент вселення відносилася до квартир державного житлового фонду та перебувала на балансі Павлоградської міської ради, а потім гр. ОСОБА_3 , як наймач вселив гр. ОСОБА_2 в квартиру в якості члена сім`ї, а у 1995 році шлюб між гр. ОСОБА_3 та гр. ОСОБА_2 був розірваний, що підтверджується копією рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01.04.2010 року, яке набрало законної сили 11.04.2010 року (арк.с.8-9).

Після розподілення квартир державного житлового фонду, квартира АДРЕСА_1 перейшла до нового власника ВАТ «Павлоградська будівельно - монтажна фірма «Домобудівник», що підтверджується копією рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01.04.2010 року, яке набрало законної сили 11.04.2010 року (арк.с.8-9).

Судом також встановлено, що гр. ОСОБА_3 з 2003 р. виїхав у місто Червоноград Львівської області до своєї матері та сестри - відповідачки ОСОБА_1 та проживав там аж до самої смерті, що підтверджується позовом, відзивом на позов.

Гр. ОСОБА_3 визнано недієздатним та призначено йому опікуна гр. ОСОБА_1 , що підтверджується копією рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 24.11.2005 року (арк.с.83).

Гр. ОСОБА_3 на праві приватної власності належить житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , яке він купив 21.10.1998 року на Павлоградській товарній біржі у ВАТ «Павлоградська будівельно - монтажна фірма «Домобудівник» на підставі Договору купівлі-продажу №10/24ф-НД від 21.10.1998 року, що підтверджується копіями рішень Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28.08.2006 року(арк.с.84) та від 25.12.2007 року (арк.с.85-87).

Гр. ОСОБА_2 проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , з квітня 1990 року по дату подання цього позову, та платить за комунальні послуги надані за цією квартирою, що й не оспорюється сторонами, та підтверджується матеріалами справи.

Гр. ОСОБА_1 в інтересах гр. ОСОБА_3 неодноразово зверталася до судів з позовами про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою до гр. ОСОБА_2 у 2007 році, та у 2008 році, де суди відмовляли у задоволенні позову, оскільки остання постійно проживала за адресою: АДРЕСА_2 , як бивший член сім`ї, відповідно до норм ЖК України, що підтверджується копіями рішень Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01.04.2010 року (арк.с.8-9) та від 25.12.2007 року (арк.с.85-87).

Гр. ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.02.2018 року (арк.с.7) та й не оспорюється сторонами.

Гр. ОСОБА_1 з 19 лютого 2018 року на праві приватної власності належить житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.02.2018 року(арк.с.7), копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 114432609 від 19.02.2018 року, відповідно до якого вищезазначене житлове приміщення належить на праві приватної власності гр. ОСОБА_1 у розмірі частки «1/1» (арк.с.7).

Враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог потрібно відмовити у повному обсязі, оскільки судом встановлено, що гр. ОСОБА_3 є повноправним власником нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 , оскільки набув це право у встановлений законом спосіб, через вчинення правочину(Договір купівлі-продажу), де дата вчинення правочину 21.10.1998 року, а тобто близько 3 років не перебуваючи у шлюбних відносинах з гр. ОСОБА_2 , що виключає її право на 1/2 частину спільно нажитого майна в період спільного шлюбу з гр. ОСОБА_3 відповідно до норм СК України.

Суд також встановив, що свідоцтво про право на спадщину за законом від 19.02.2018 року після смерті гр. ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , видане гр. ОСОБА_1 , відповідно до норм чинного законодавства України, а тобто у відповідності до ст. 1262 ЦК України, оскільки гр. ОСОБА_1 є рідною сестрою та опікуном гр. ОСОБА_3 , та окрім цього у відповідності до ст. 1268 ЦК України, оскільки гр. ОСОБА_1 постійно проживала з спадкодавцем за спільною адресою аж до моменту смерті спадкодавця, що й не спростовується сторонами, та й підтверджується матеріалами справи.

Суд ставиться критично до такої позовної вимоги, як визнання за ОСОБА_2 право власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 за набувальною давністю, оскільки відповідно до норм ст. 344, 387, 388 ЦК України, гр. ОСОБА_2 , повинна була добросовісно заволодіти (укладення правочинів направлених на володіння, розпорядження, користування майном в своїх інтересах а не в інтересах володільця) чужим майном(квартира, яка належить гр. ОСОБА_3 ) і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, оскільки гр. ОСОБА_2 не надала доказів заволодіння або володіння вищезазначеним чужим майном, а лише підтвердила, що вона користувалася правом наданим їй володільцем нерухомого майна на користування ним, шляхом проживання та оплати комунальних послуг, які вона для свого проживання й використовувала, а також не надала доказів того, що вона робила ремонт у цій квартирі за свої кошти, та в якому об`ємі.

Відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а оскільки у задоволені позову відмовлено у повному обсязі, а позивачем сплачено за подачу позову судовий збір у розмірі 1409.60 грн., що підтверджується квитанцією (арк.с.1), то суд приходить до висновку, що судові витрати потрібно покласти на позивача.

Керуючись ст.76, 81, 263, 264 ЦПК України суд

У Х В А Л И В

У задоволенні позову ОСОБА_2 (1968 р.н., РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності на квартиру за набувальною давністю - відмовити.

Витрати на судовий збір в сумі 1409.60 гривень покласти на ОСОБА_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Дніпровського апеляційного суду.

Повний текст рішення суду складено 18 липня 2019 року.

Суддя: В. О. Головін