ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6188/19 Справа № 182/3593/17 Суддя у 1-й інстанції - Кобеляцька-Шаховал І.О. Суддя у 2-й інстанції - Деркач Н. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2019 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Деркач Н.М.,

суддів - Каратаєвої Л.О., Ткаченко І.Ю.,

при секретарі - Лященко С.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 квітня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , третя особа - приватний нотаріус Нікопольського міського нотаріального округу Максименко Ольга Володимирівна, про визнання правочину недійсним , -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_5 про визнання правочину недійсним.

В обгрунтування позову ОСОБА_2 зазначив, що у 2012 році він виїхав на заробітки до Республіки Фінляндія разом з дружиною та неповнолітньою дитиною і залишив доручення на розпорядження своїм майном батькам своєї дружини ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , оскільки їм довіряв. У цьому дорученні, про всяк випадок, було надано повноваження на будь-які дії від його імені щодо його банківських рахунків, квартири тощо, оскільки він не планував у найближчий час повертатися в Україну.

Наприкінці 2016 року між позивачем та його дружиною ОСОБА_5 виникли напружені стосунки і вони тимчасово припинили спільно проживати.

Без відома позивача ОСОБА_3 , вступивши у протиправну змову зі своїм чоловіком ОСОБА_5 , незаконно заволоділа належною позивачу квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом укладення договору купівлі-продажу квартири 29.11.2016 року без наміру отримати кошти від цієї угоди.

Так, у п. 4 договору зазначено, що на момент його укладання кошти не передавалися, нібито їх передача від ОСОБА_5 до ОСОБА_3 відбулась до підписання договору. Тобто, фактично ОСОБА_5 та ОСОБА_3 заволоділи квартирою, що належала позивачу, без оплати її вартості. Дана угода, на думку позивача, має бути визнана недійсною, оскільки оплата не була проведена. Крім того, ціна квартири, визначена у договорі купівлі-продажу, явно не відповідає її ринковій вартості, що підтверджується довідкою суб?єкта оціночної діяльності, яка попередньо оцінила квартиру у 288 000 грн.

Правовою підставою визнання правочину недійсним є стаття 232 ЦК України, яка містить положення про те, що недійсним визнається такий правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони, а у цьому випадку - це діяльність представника позивача ОСОБА_3 з другою стороною договору ОСОБА_5 у супереч його волі та інтересам.

У даному випадку ОСОБА_3 , діючи на підставі довіреності від позивача, уклала 29.11.2016 року угоду купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , у своїх інтересах, оскільки продала квартиру своєму чоловіку ОСОБА_5 , а згідно ч.1 ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Після того, як 29.11.2016 року ОСОБА_5 придбав квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , він 08.12.2016 року вчинив інший правочин дарування квартири на ім?я своєї доньки ОСОБА_5 , яка і розпоряджається цією квартирою на теперішній час.

На підставі наведеного, ОСОБА_2 просив суд визнати договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 29.11.2016 року між ОСОБА_3 , яка діяла за довіреністю від імені ОСОБА_2 , та ОСОБА_4 , недійсним; визнати недійсним договір дарування вказаної квартири та виключити з державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію права власності за ОСОБА_5 на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати право власності на вказану квартиру за ОСОБА_2 . Стягнути з відповідачів солідарно на користь позивача судовий збір у розмірі 3 680 грн.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 квітня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не було допитано у судовому засіданні відповідачів, що призвело до необєктивності в оцінці обставин справи та їх доказів. Судом не дано належної оцінки тому, що відповідачі не погоджували з позивачем намірів на відчуження спірної квартири, її вартість та час укладення правочину.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 та ОСОБА_3 просять залишити її без задоволення, а рішення суду без змін, оскільки судом першої інстанції дано належну правову оцінку доказам, вірно застосовано норми матеріального права та дотримано вимоги процесуального права.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 15.06.2005 року ОСОБА_2 на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_2 . (а.с.57,64)

25 вересня 2012 року ОСОБА_2 надав письмову, нотаріально посвідчену довіреність на імя ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , якою уповноважив останніх представляти його інтереси в усіх державних, громадських, господарських організаціях та інших підприємствах, установах, організаціях незалежно від їх організаційної форми та підпорядкованості, в органах нотаріату, у Комунальному підприємстві «Нікопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» у відповідних органах реєстрації права власності, з питань замовлення та отримання документів, необхідних для оформлення договору купівлі продажу, а в подальшому продати належну йому на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_2 (а.с.5).

29 листопада 2016 року між ОСОБА_3 , яка діяла на підставі довіреності від імені ОСОБА_2 , та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 . (а.с.6)

08 грудня 2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_5 було укладено договір дарування, на підставі якого остання набула право власності на квартиру АДРЕСА_2 . (а.с.110-111).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 посилався на те, що відповідачі неправомірно розпорядилися його квартирою, відчуживши її, оскільки він такого наміру не мав.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з правомірності дій відповідачів по відчуженню квартири позивача, оскільки такі повноваження були надані самим ОСОБА_2 у довіреності від 25 вересня 2012 року, яка останнім не була скасована у встановленому законом порядку.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Статтею 244 ЦК України передбачено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Відповідно до ч. 1 ст. 245 ЦК України, форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

Як вбачається з матеріалів справи, 25 вересня 2012 року ОСОБА_2 надав письмову, нотаріально посвідчену довіреність на імя ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , якою уповноважив останніх представляти його інтереси в усіх державних, громадських, господарських організаціях та інших підприємствах, установах, організаціях незалежно від їх організаційної форми та підпорядкованості, в органах нотаріату, у Комунальному підприємстві «Нікопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» у відповідних органах реєстрації права власності, з питань замовлення та отримання документів, необхідних для оформлення договору купівлі продажу, а в подальшому продати належну йому на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_2 (а.с.5).

Частиною 1 ст. 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

При цьому, саме волевиявлення є важливим зовнішнім проявом будь-якої укладеної правочину. Волевиявлення має бути спрямоване на досягнення відповідного юридичного наслідку в результаті укладення будь-якого правочину.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як роз`яснено в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року (надалі Постанова), судам необхідно враховувати, що згідно із ст.ст. 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Пунктом 8 Постанови визначено, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, на момент вчинення правочину.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові суду від 12.02.2014 року у справі № 6-165цс13, вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх в сукупності. Зокрема, у разі вчинення правочину представником суду слід з`ясувати, чи був наділений представник його довірителем повноваженнями на вчинення правочину, чи діяв він у межах наданих йому повноважень, а якщо ні, то чи схвалив в подальшому довіритель укладений представником в його інтересах правочин.

Статтею 232 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

У пункті 22 Постанови зазначено, що для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду з даним позовом ОСОБА_2 посилався на те, що спірна квартира була відчужена за договором купівлі-продажу відповідачем ОСОБА_3 по довіреності, яку видав позивач, на користь відповідача ОСОБА_4 .

При цьому довіритель ОСОБА_2 зазначений правочин купівлі-продажу не схвалював, грошових коштів від продажу своєї квартири не отримував, що не заперечували відповідачі, пояснивши, що позивач до них з цього приводу не звертався.

Крім того, знайшли своє підтвердження посилання позивача на те, що його квартира була відчужена відповідачем ОСОБА_3 на користь відповідача ОСОБА_5 саме у той період часу, коли подружні стосунки позивача ОСОБА_2 з донькою відповідачів ОСОБА_5 погіршилися. А, як встановлено матеріалами справи, після придбання спірної квартири 08.12.2016 року відповідач ОСОБА_4 подарував її свої доньці, ОСОБА_5 , що свідчить про намір укладення 29.11.2016 року договору купівлі-продажу квартири, у подальшому, в інтересах третьої особи.

З наведених обставин вбачається, що ОСОБА_3 , як представник ОСОБА_2 за довіреністю від 25.09.2012 року, продаючи квартиру позивача своєму чоловікові відповідачу ОСОБА_5 , усвідомлювала, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя ОСОБА_2 та свідомо допускала настання несприятливих наслідків для довірителя.

Таким чином, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв`язку, апеляційний суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири,укладеного 29.11.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , є обгрунтованими, доведеними та підлягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування квартири від 08.12.2016 року, то вони не підлягають задоволенню з огляду на положення п. 10 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року, згідно якого не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 про скасування запису про державну реєстрацію спірної квартири за ОСОБА_5 , оскільки такий спосіб захисту прав позивача є найбільш ефективним у звязку з визнанням недійсним договору купівлі-продажу квартири.

Крім того, положеннями ч.5 ст.26 ЗУ Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень передбачено, що внесення змін до записів Державного реєстру прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора здійснюються у порядку, передбаченому для державної реєстрації прав (крім випадків, коли такі дії здійснюються у порядку, передбаченому статтею 37 цього Закону).

Позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання за ним права власності на спірну квартиру апеляційний судом не задовольняються з огляду на те, що порушене право позивача поновлено шляхом визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири.

З огляду на наведені вище обставини колегія суддів вважає, що судом дано неправильну правову оцінку обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення спору по суті. Доводи апеляційної скарги представника позивача є обгрунтованими, а посилання відповідачів у відзиві на апеляційну скаргу їх не спростовують.

За таких обставин колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

На підставі ст.141 ЦПК України, виходячи з пропорційності задоволених позовних вимог майнового та немайнового характеру, а також вимог апеляційної скарги з відповідачів в рівних частинах на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 3680 грн.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376,381-384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 квітня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , третя особа - приватний нотаріус Нікопольського міського нотаріального округу Максименко Ольга Володимирівна, про визнання правочину недійсним задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 29 листопада 2016 року між ОСОБА_3 , яка діє за довіреністю від імені ОСОБА_2 , та ОСОБА_4 , зареєстрований в реєстрі за № 1062, посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Максименко О.В.

Скасувати у Державному реєстрі прав державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в рівних частинах на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 3680 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Судді: Н.М. Деркач

Л.О. Каратаєва

І.Ю. Ткаченко