Справа № 373/816/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2019 року Переяслав-Хмельницький міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючої судді Керекези Я.І..

за участі секретаря судових засідань Ткалі І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Переяслав -Хмельницькому цивільну справу № 373/816/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Циблівська сільська рада Переяслав-Хмельницького району Київської області про визнання недійсним заповіту, свідоцтв про право на спадщину за заповітом, встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно,-

представник позивача ОСОБА_4 ,

представник відповідача ОСОБА_9 .-

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом і просить, з врахуванням збільшених позовних вимог, встановити факт її фактичного прийняття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном; визнати недійсним заповіт, складений від імені ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 , посвідчений 26 січня 1994 року секретарем виконкому Циблівської сільської ради народних депутатів; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 16 вересня 1994 року державним нотаріусом Переяслав-Хмельницької державної нотаріальної контори Герасько С.І. після смерті ОСОБА_6 на ім`я ОСОБА_7 на 1/2 частину житлового будинку в с.Циблі Переяслав-Хмельницького району Київської області та зареєстроване в реєстрі за номером 1511 та скасувати його державну реєстрацію, а також визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, що було видане після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 на ім`я ОСОБА_2 на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та скасувати державну реєстрацію права власності на вищезазначений житловий будинок за ОСОБА_2 . Крім того, просить визнати за нею право власності на спірний житловий будинок.

Посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_6 . Після її смерті відкрилася спадщина на житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_1 . За життя ОСОБА_6 склала заповіт, відповідно до якого заповідала все своє майно онукам, які є відповідачами по справі. У встановлений законом строк спадкоємці із заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталися. Однак, вона вважає себе такою, що прийняла спадщину, оскільки фактично вступила в управління та володіння спадковим майном. 16 вересня 1994 року державним нотаріусом Переяслав-Хмельницької державної нотаріальної контори Герасько С.І. ОСОБА_7 було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом, посвідченим 26 січня 1994 року виконкомом Циблівської сільської ради народних депутатів, на вищезазначений житловий будинок після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 . Вважає, що померла ОСОБА_6 не підписувала заповіт на користь ОСОБА_7 , оскільки вона не могла заповісти все своє майно одній дочці. Крім того, ОСОБА_6 вже визначилася із долею свого майна, заповівши його раніше своїм онукам. З врахуванням вищевикладеного, вважає, що свідоцтво на спадщину за заповітом, видане 16 вересня 1994 року на ім`я ОСОБА_7 на 1/2 частину вищезазначеного будинку є недійсним. Як наслідок, видане в подальшому свідоцтво про право на спадщину на ім`я ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_7 також є недійсним.

27 квітня 2017 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Циблівська сільська рада Переяслав-Хмельницького району Київської області про визнання права власності в порядку спадкування. Позивач просила встановити, що ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , володіла на праві власності житловим будинком, що розташований по АДРЕСА_1 . Встановити, що вона фактично прийняла спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном. Просила визнати за нею право власності на даний житловий будинок (а.с.8-11).

Ухвалою від 03 травня 2017 року позовну заяву було залишено без руху і позивачу надано строк для усунення недоліків терміном п`ять днів з дня отримання позивачем копії ухвали (а.с.21).

15 травня 2017 року до суду надійшла заява позивача на виконання вищезазначеної ухвали (а.с.24).

Ухвалою від 16 травня 2017 року відкрито провадження в даній справі (а.с.27).

14 червня 2017 року до суду від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позов, відповідно до якого відповідач просить застосувати наслідки пропуску позивачем строку позовної давності. Посилається на те, що на протязі тривалого часу його мама ОСОБА_7 володіла та користувалася спадковим майном, про що знала позивач, яка на протязі двадцяти двох років не претендувала на вищезазначене майно. Тому вважає, що позов поданий з порушенням строків позовної давності (а.с.39-40).

29 листопада 2017 року позивач подала заяву про зміну предмета позову та збільшення позовних вимог (а.с.72-79).

Ухвалою від 29 листопада 2017 року вищезазначена заява була залишена без руху і позивачу надано строк для усунення недоліків терміном п`ять днів з дня отримання позивачем копії ухвали (а.с.84).

На виконання вищезазначеної ухвали позивачем 07 грудня 2017 року були надані дві квитанції про сплату судового збору (а.с.90-92).

Ухвалою від 14 грудня 2017 року було закінчено підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду, задоволено клопотання представника позивача про виклик свідків та витребування доказів (а.с.96).

Ухвалою від 04 вересня 2018 року за клопотанням представника позивача ОСОБА_4 була призначена посмертна судово-почеркознавча експертиза, проведення якої було доручене експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (а.с.156-158).

23 жовтня 2018 року до суду надійшло клопотання експерта про надання додаткових матеріалів, необхідних для проведення експертизи (а.с.161-165).

Копія клопотання експерта була направлена на адресу позивача для виконання (а.с.167).

13 листопада 2018 року до суду від представника позивача ОСОБА_4 до суду надійшло клопотання про поновлення провадження у справі в зв`язку із необхідністю витребування доказів. Одночасно із ним представником позивача було подане клопотання про витребування доказів (а.с.173-177).

Ухвалою від 14 листопада 2018 року було поновлено провадження по справі (а.с.178).

Згідно ухвали від 23 листопада 2018 року було постановлено витребувати від Переяслав-Хмельницького районного відділу управління Державної міграційної служби України в Київській області заяву на видачу паспорта (форма № 1) ОСОБА_6 (а.с.185).

28 листопада 2018 року до суду надійшов лист Переяслав-Хмельницького районного відділу управління Державної міграційної служби України в Київській області № 2775 від 28 листопада 2018 року про відсутність в архівах заяви про видачу паспорта ОСОБА_6 (а.с.187).

Ухвалою від 03 грудня 2018 року провадження по справі було зупинене для можливості проведення посмертної судово-почеркознавчої експертизи (а.с.191).

02 квітня 2019 року до суду надійшло повідомлення експерта про неможливість надання висновку в зв`язку із ненаданням позивачем експерту додаткових матеріалів (а.с.194).

Ухвалою від 19 червня 2019 року в задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_4 про призначення повторної посмертної судово-почеркознавчої експертизи було відмовлено.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. ОСОБА_1 пояснила, що загалом проживала за іншою адресою по вул. Юнатів . Однак з чоловіком жила погано, тому після сварок з ним іноді переїздила жити до матері. Діти в таких випадках залишалися із чоловіком. Коли мати захворіла, доглядала за нею. Доглядати допомагали і брат, і сестра ОСОБА_10 ОСОБА_7 приїздила рідко. За городом доглядали всі разом. В цей час також бувала і в себе вдома, бо там була її сім`я. Після смерті матері забрала сіркарню та швейну машинку. До нотаріуса не зверталася, оскільки думала, що спадщина поділиться на її дочку на племінника (відповідачів по справі).

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_9 позовні вимоги не визнали, заперечували проти їх задоволення. Посилаються на те, що ОСОБА_1 взагалі не має права претендувати на майно, оскільки в разі якщо і буде визнано спірний заповіт недійсним, існує інший заповіт, відповідно до якого спадщину повинні прийняти онуки (відповідачі по справі); позивачем не доведено, що спірний заповіт підписано не ОСОБА_6 ; щодо вимог про визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину, то позивачем пропущено строк звернення до суду.

Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги визнала, не заперечувала проти їх задоволення. При цьому зазначила, що не може сказати, чому після смерті баби не зверталася до нотаріуса. Її мати (позивач) проживала вдома, однак дуже часто бувала у баби ( ОСОБА_6 ), особливо коли та захворіла.

Представник третьої особи, Циблівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області Єфіменко А.Ф. після уточнення та збільшення позовних вимог позивачем вважає, що позов в частині визнання недійсним заповіту задоволенню не підлягає, оскільки він підписаний безпосередньо спадкодавцем. Щодо решти позовних вимог - поклалася на розсуд суду.

Судом встановлено наступне.

Позивач є донькою ОСОБА_11 та ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 28 жовтня 1952 року Козинським сільським ЗАГС Переяслав-Хмельницького району Київської області (а.с.14).

Згідно копії свідоцтва про одруження серії НОМЕР_2 від 09 грудня 1966 року ОСОБА_1 уклала шлюбі із ОСОБА_12 і змінила своє прізвище на « ОСОБА_1 » (а.с. 13).

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Циблі Переяслав-Хмельницького району Київської області (а.с.103).

Після її смерті відкрилася спадщина на житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 (а.с.110).

Згідно довідки Циблівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області № 1351 від 15 серпня 2016 року будинок, що розташований по АДРЕСА_1 , належав ОСОБА_6 , 1911 року народження. ОСОБА_6 на день смерті була зареєстрована та проживала в будинку одна (а.с.17).

Відповідно до копії заповіту, посвідченого 22 лютого 1991 року секретарем Циблівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області, ОСОБА_6 заповідала все своє майно онукам: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (а.с.15).

Згідно копії заповіту, посвідченого 26 січня 1994 року секретарем виконавчого комітету Циблівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області (реєстровий номер 12), ОСОБА_6 заповідала все своє майно ОСОБА_7 (а.с.105).

Приватний нотаріус Переяслав-Хмельницького міського нотаріального округу Кучеренко Н.М. своїм листом № 103/01-16 від 15 травня 2016 року відмовила позивачу у заведенні спадкової справи після померлої ОСОБА_6 в зв`язку із пропуском шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини (а.с.25).

Згідно відповіді на запит № 1157/01-16 від 03 червня 2017 року, наданої Переяслав-Хмельницькою районною державною нотаріальною конторою Київської області, спадкова справа після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 не заводилася (а.с.36-37).

Згідно відповіді на запит № 111/01-16 від 24 травня 2017 року, наданої приватним нотаріусом Переяслав-Хмельницького міського нотаріального округу Кучеренко Н.М., спадкова справа після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 не заводилася (а.с.38).

Із копії спадкової справи, заведеної після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 , вбачається, що із заявою про прийняття спадщини після її смерті до Переяслав-Хмельницької районної державної нотаріальної контори звернулася ОСОБА_7 (а.с.102).

Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16 вересня 1994 року, виданого державним нотаріусом Переяслав-Хмельницької державної нотаріальної контори, ОСОБА_7 є власником 1/2 частини будинку, розташованого в АДРЕСА_1 , який належав померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 (а.с.41).

Відповідно до довідки Циблівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області потерпіла ОСОБА_7 мала у користуванні земельну ділянку, площею 0,12 га, що розташована по АДРЕСА_1 . Земельна ділянка використовувалася з 1995 року (а.с.18).

Відповідно до витягу із Державного земельного кадастру № НВ-017 від 12 червня 2017 року земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1204 га, що розташована по АДРЕСА_1 належить ОСОБА_7 (а.с.43-45).

Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого 14 січня 1981 року Відділом ЗАГС Московського району м. Києва, ОСОБА_2 є сином ОСОБА_7 (а.с.47).

Відповідно до копії заповіту, посвідченого 11 грудня 2008 року державним нотаріусом двадцять другої київської державної нотаріальної контори, ОСОБА_7 заповіла житловий будинок з відповідними надвірним будівлями та земельну ділянку, розташовані по АДРЕСА_1 ОСОБА_2 (а.с.42).

Як вбачається з копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 від 08 лютого 2016 року, ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Києві (а.с.46).

Спадкоємцем за заповітом після її смерті є її син ОСОБА_2 - відповідач по справі.

Свідок ОСОБА_13 показала суду, що працювала секретарем Циблівської сільської ради. Всіх нюансів посвідчення заповіту 26 січня 1994 року не пам`ятає, однак може ствердно сказати, що ОСОБА_6 самостійно особисто підписала заповіт.

Свідок ОСОБА_14 показала суду, що знала і покійну ОСОБА_6 , і її сім`ю. Перед смертю ОСОБА_6 2-3 місяці була лежачою і ОСОБА_1 доглядала її, можливо і проживала там. Після смерті матері позивач забрала січкарню і швейну машинку.

Свідок ОСОБА_15 , брат позивача та дядько відповідачів, показав суду, що про наявність заповіту йому нічого не відомо. Після смерті матері не говорили, кому буде будинок, однак він вважав його загальним майном. Коли мати хворіла, в основному доглядала ОСОБА_1 , інколи приїздив він чи сестра ОСОБА_10 ОСОБА_7 жила в Києві і приїздила рідко. ОСОБА_1 жила у себе вдома, однак дуже часто ходила до матері.

Свідок ОСОБА_10 , сестра позивача та тітка відповідачів, показала суду, що ОСОБА_1 (позивач) постійно допомагала матері. Вона особисто приїздила разів 3 на рік. Після смерті матері не вирішували, кому буде будинок. Спір почався вже після смерті сестри ОСОБА_7 , яка постійно жила в хаті після виходу на пенсію.

ОСОБА_16 показала, що знає і померлу ОСОБА_6 , і її дітей. Коли мати захворіла, то найбільше її доглядала ОСОБА_1 (позивач), після смерті матері ОСОБА_1 забрала січкарню. Потім в будинку жила ОСОБА_7 , обробляла город. Після її смерті в будинку проживав син ОСОБА_2 (відповідач).

Ухвалою від 04 вересня 2018 року за клопотанням представника позивача ОСОБА_4 по даній справі була призначена посмертна судово-почеркознавча експертиза, проведення якої було доручене експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (а.с.156-158).

02 квітня 2019 року до суду надійшло повідомлення експерта про неможливість проведення експертизи в зв`язку із ненаданням позивачем додаткових матеріалів, зазначених у його клопотанні (а.с.193-194).

При цьому, як вже зазначалося, судом були задоволенні клопотання позивача та її представника про витребування певних доказів для можливості виконання клопотання експерта. Інших клопотань з цього приводу не заявлялося.

Клопотання про проведення повторної експертизи було залишено без задоволення з підстав, зазначених в ухвалі суду від 19.06.2019( а.с. 215-216).

Таким чином, проведення експертизи було неможливим з незалежних від суду чи відповідачів причин, через неподання позивачем необхідних матеріалів.

Суд приймає до уваги подані позивачем та відповідачами докази, на підставі яких встановлені обставини справи, та вважає їх належними, допустимими та достовірними.

Будь-яких клопотань з цього приводу учасниками справи заявлено не було.

Оскільки спадщина після смерті ОСОБА_6 відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , після смерті ОСОБА_7 - ІНФОРМАЦІЯ_2, то до спірних правовідносин слід застосувати положення і Цивільного кодексу України ( в ред. 1963 року), і Цивільного кодексу України ( в ред. 2013 року), Закону України «Про нотаріат».

Відповідно до ст.524 ЦК України ( в ред. 1963 року) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Згідно ст.534 ЦК України ( в ред. 1963 року)кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

В силу ст. 544 цього Кодексу, заповідач вправі у будь-який час змінити або скасувати зроблений ним заповіт, склавши новий заповіт. Заповіт, складений пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або в частині, в якій він йому суперечить.

Відповідно до ч. 2 ст. 545 цього Кодексу, якщо заповіт буде визнаний недійсним, то спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений спадщини, одержує право на спадкування на загальних підставах.

Таким чином, після складення 26 січня 1994 року заповіту на користь ОСОБА_7 , попередній заповіт, складений нею 22 лютого 1991 року на ім`я ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , є скасованим. І у разі визнання недійсним цього заповіту ОСОБА_1 як дочка спадкодавця і спадкоємець першої черги за законом могла одержати право на спадкування на загальних підставах.

Тому посилання представника відповідача ОСОБА_2 . ОСОБА_9 , що позивач ОСОБА_1 взагалі не має права на спадщину навіть і в разі визнання заповіту недійсним до уваги судом не береться.

Відповідно до ст.548 ЦК України ( в ред. 1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв.

Згідно ст. 549 ЦК України ( в ред. 1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Стаття 1217 ЦК України передбачає, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст.1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до ст.1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Законодавець визначив пріоритет спадкування за заповітом над спадкуванням за законом, зазначивши у ч.2 ст.1223 ЦК України, що спадкування за законом має місце лише у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також не охоплення заповітом всієї спадщини.

Відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкодавцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно ч.1 ст.1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Тобто право на спадщину належить спадкоємцеві з моменту її відкриття і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Згідно ст.1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Пунктом 27 Постанови Пленуму Верхового Суду України №7 від 30.05.2008 "Про судову практику у справах про спадкування" роз`яснено, що у відповідності до ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видано, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з п.3 ч.1 ст.34 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, яка діяла на момент видачі відповідачу свідоцтва про право на спадщину за законом) нотаріуси вчиняють, зокрема такі нотаріальні дії, як видача свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до ч.1 ст.68 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, яка діяла на момент видачі відповідачам свідоцтв про право на спадщину за законом) державний нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, та склад спадкового майна.

Відповідно до п. 8 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (що була чинна на момент подачі позивачем заяви про відмову від спадщини та видачі відповідачеві свідоцтва про право на спадщину), нотаріуси зобов`язані здійснювати свої професійні обов`язки відповідно до Закону України «Про нотаріат» і складеної присяги, сприяти фізичним та юридичним особам у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз`яснювати права й обов`язки, попереджати про наслідки нотаріальних дій, що вчиняються для того, щоб юридична необізнаність не могла їм зашкодити, зберігати в таємниці відомості, одержані ними у зв`язку з вчиненням нотаріальних дій, відмовляти у вчиненні нотаріальної дії у разі її невідповідності законодавству України або чинним міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Як було вже зазначено, подані позивачем та відповідачами докази суд вважає належними, допустимими та достовірними.

Будь-яких клопотань з цього приводу учасниками справи заявлено не було.

Щодо достатності поданих доказів, слід зазначити наступне.

В силу ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 3 ст. 12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до положень ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Як передбачено ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Проаналізувавши наявні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачем не надано достатніх доказів того, що оскаржуваний заповіт, посвідчений 26 січня 1994 року, був підписаний не заповідачем ОСОБА_6 , тому в задоволенні позовних вимог в частині визнання такого заповіту недійсним слід відмовити. Інших підстав недійсності заповіту позивачем зазначено не було. При чому, для можливості подання чи витребування доказів на підтвердження цієї обставини перешкод зі сторони відповідачів чи не вирішення клопотань судом не було.

Оскільки суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання заповіту недійним, не підлягають задоволенню і позовні вимоги про визнання недійсним Свідоцтва про право на спадщину за заповітом на будинок, яке було видане ОСОБА_7 як єдиній спадкоємиці ОСОБА_6 за вищезазначеним заповітом, та позовні вимоги про визнання недійсним Свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спірний будинок, яке було видане відповідачу ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_7 , та скасування державної реєстрації його права власності на будинок.

Щодо вимоги про встановлення факту прийняття позивачем спадщини після смерті матері шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном, слід зазначити наступне.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 на день смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) була зареєстрована та проживала одна по АДРЕСА_1 (а.с.17, 108). Позивач ОСОБА_1 проживала та було зареєстрована за іншою адресою ( АДРЕСА_2 ). Після сварок із чоловіком інколи переходила проживати до матері, залишаючи при цьому дітей із чоловіком. Коли мати захворіла, доглядала за нею, хазяйнуючи при цьому і в домоволодінні матері, і себе в домоволодінні по вул . Юнатів . Доглядали матір і інші діти (свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_15 , рідко - мати відповідача ОСОБА_2. ОСОБА_7 ) Після смерті матері позивач забрала січкарню та швейну машинку, яка їй належала. Після смерті матері в будинку проживала ОСОБА_7 , яка звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. До нотаріуса після смерті матері ОСОБА_1 не зверталася.

Таким чином, проаналізувавши вищезазначене в сукупності, суд вважає, що догляд за хворою матір`ю (спадкодавцем), обробляння городу в домоволодінні матері та взяття із домоволодіння декількох речей домашнього вжитку (при чому одна з них - швейна машинка - належала позивачеві) не може слугувати достатнім доказом прийняття позивачем спадщини після смерті матері шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном, при тому, що й інші діти (свідки по справі та мати відповідача ОСОБА_2 ), хоча і в значно меншому розмірі та набагато рідше, також доглядали за матір`ю та поралися по господарству. Тому в задоволенні позову в цій частині також слід відмовити.

Не підлягають до задоволення і позовні вимоги щодо визнання за позивачем права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 , оскільки право власності на нього зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 і підстав для визнання недійним документу, який таке право посвідчує, та скасування державної реєстрації такого права за ним судом не встановлено.

На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 524, 548, 549, 560 ЦК України ( в ред. 1963 року), ст.ст.328, 1216, 1217, 1218, 1220, 1223, 1233, 1254, 1268, 1269, 1301 ЦК України ( в ред. 2003 року), ст.ст.34, 68, 71 Закону України «Про нотаріат», керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 19, 80, 81, 141, 263-265, 268, 273, 274, 279, 354 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Циблівська сільська рада Переяслав-Хмельницького району Київської області про визнання недійсним заповіту, свідоцтв про право на спадщину за заповітом, встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно - відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу ХIIІ "Перехідні положення" Цивільного процесуального кодексу України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Переяслав-Хмельницький міськрайонний суд Київської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , проживаюча по АДРЕСА_3 ;

відповідач ОСОБА_2 , проживаючий по АДРЕСА_4 ;

відповідач ОСОБА_3 , проживаюча по АДРЕСА_5 ;

третя особа Циблівська сільська рада Переяслав-Хмельницького району Київської області, місце знаходження: вул. Шевченка, 41 с. Циблі, Переяслав-Хмельницького району Київської області.

Складання повного рішення вчинено 27.06.2019.

Суддя Я. І. Керекеза