ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2019 року м. Чернівці

Справа №715/1729/18

Чернівецький апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справах:

головуючого Владичана А.І.

суддів: Височанської Н.К., Литвинюк І.М.

секретар Скрипка С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» до Глибоцької селищної ради Глибоцького району Чернівецької області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , законними представниками якої є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Головне управління Держгеокадастру у Чернівецькій області, орган опіки та піклування Чернівецької міської ради, про визнання незаконним рішення селищної ради, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 22 березня 2019 року, (головуючий у 1-й інстанції Цуренко В.А.),

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» звернулося до суду з позовом до Глибоцької селищної ради Глибоцького району Чернівецької області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , законними представниками якої є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Головне управління Держгеокадастру у Чернівецькій області, орган опіки та піклування Чернівецької міської ради, про визнання незаконним рішення селищної ради, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки.

Свої вимоги обґрунтовувало тим, що під час проведення інвентаризації земель, які перебувають у постійному користуванні державного територіального галузевого об`єднання «Львівська залізниця» виявлено, що в

____________________________________________________________________

Провадження 22ц/822/578/19 Категорія 47

адміністративних межах Глибоцької селищної ради об`єднаної територіальної громади Чернівецької області земельна ділянка від 299км+566м до 299км+578м, частково, площею 0,0094 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , накладається на смугу відведення залізниці.

Указану земельну ділянку рішенням Глибоцької селищної ради від 08 вересня 2011 року №87-9/11 передано у приватну власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства, площею 0,0517 га.

14 грудня 2016 року ОСОБА_1 продала спірну земельну ділянку ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які діяли в інтересах своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_2 .

Зазначає, що рішення сільською радою прийняте з перевищенням повноважень, з порушенням норм земельного законодавства, порушує його права на користування спірними земельними ділянками для обслуговування залізничного полотна.

Згідно змінених позовних вимог просило визнати незаконним та скасувати рішення Глибоцької селищної ради Глибоцького району Чернівецької області №87-9/11 від 08 вересня 2011 року про передачу у приватну власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства;

визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0517 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , від 14 грудня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

скасувати запис у Поземельній книзі щодо вказаної земельної ділянки шляхом внесення до Державного земельного кадастру відомостей про його скасування.

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 22 березня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

На вказане рішення акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» подало апеляційну скаргу, в якій вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Свої доводи мотивує тим, що технічна документація щодо інвентаризації земель, розроблена сертифікованою землевпорядною організацією згідно з Порядком проведення інвентаризації земель, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23.05.2012 року №513 та погоджена у встановленому порядку відділом Держземагенства у Глибоцькому районі Чернівецької області, виготовлена та передана залізниці у грудні 2015 року (після винесення рішення сільської ради про надання дозволу на інвентаризацію) є належним доказом підтвердження наявності і місцезнаходження перетину земельних ділянок.

Безпідставним вважає посилання на Інструкцію від 30.01.1963 року, яка передбачала зменшення ширини смуги відведення залізниці до 28 м, оскільки вказана Інструкція визначала та узагальнювала порядок використання земель в межах та потребах для функціонування залізничного транспорту та передбачала, що ширина полоси відводу (між її межами)повинна визначатися відповідно до діючих норм проектування залізничної колії 1524 мм загальної сітки Союзу РСР і технічним показанням по проектуванню станції, вузлів на залізничних дорогах Союзу РСР. Також даною Інструкцією визначено загальні підстави та умови, які враховуються для визначення ширини смуги відведення та передбачено значну кількість технічних вимог та характеристик, які мали б враховуватися при цьому, а також різні норми такої ширини, які могли бути реалізовані відповідними розрахунковими методами та спеціальними землевпорядними органами.

Зазначає, що ним обрано правильний спосіб захисту порушених прав шляхом визнання правочину недійсним, оскільки між сторонами по справі наявні договірні відносини щодо відчуження спірної земельної ділянки, в зав`язку з чим висновки суду про неналежність способу захисту є необґрунтованими.

Просить скасувати рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 22 березня 2019 року та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

У відзиві на апеляційну скаргу Глибоцька селищна рада просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін як законне та обґрунтоване.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тощо.

Зазначеним нормам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що частина земельної ділянки відповідача ОСОБА_2 є частиною смуги відведення залізниці, та не доведено розміру накладення чи перетину земельної ділянки відповідача із землями, які перебувають у користуванні ПАТ «Львівська залізниця».

Однак колегія суддів не погоджується з даним висновком суду, виходячи з наступного.

Судом установлено, що рішенням Глибоцької селищної ради Глибоцького району Чернівецької області №87-9/11 від 08 вересня 2011 року передано ОСОБА_1 у приватну власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,0517 га, що розташована по АДРЕСА_1 .

02 березня 2012 року ОСОБА_1 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0517 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.

На замовлення позивача приватним підприємством «Ріга» проведено роботи з інвентаризації земель ДТГО «Львівська залізниця» в адміністративних межах Глибоцької селищної ради об`єднаної територіальної громади Чернівецької області, за наслідками яких було виявлено, що земельна ділянка площею 0,0094 га, яка входить до складу земельної ділянки, переданої у власність ОСОБА_1 , розташована в смузі відведення залізниці (накладається на смугу відведення залізниці) від 299 км+566м до 299 км +578м і відноситься до земель транспорту.

Планом смуги відведення перегону Адинката-Берегомет Львівської залізниці в адміністративних межах Глибоцького району Чернівецької області 1959 року встановлено, що ширина смуги відведення на вказаній ділянці перегону становить 40 м від осі колії.

Основними нормативними актами, що регулюють правовий режим земель залізничного транспорту, зокрема є Земельний кодекс України, Закон України «Про транспорт», Закон України «Про залізничний транспорт», п. п. 54, 55 Загальних засад землекористування і землеустрою, затверджені ЦВК СРСР від 15 грудня 1928 року, Правила технічної експлуатації залізниць України, затверджені наказом Мінтрансу від 20 грудня 1996 р. № 411, Інструкція про норми і порядок відведення земель для залізниць і використання смуги відведення, затверджена Міністерством шляхів сполучення СРСР 30 січня 1963 р., та Норми відведення земель для залізниці 468 -74, затверджені постановою Держбуду СРСР від 19 грудня 1974 року №247.

Відповідно до ст. 11 Закону «Про транспорт» до земель транспорту належать землі, надані в користування підприємствам і організаціям транспорту згідно з ЗК України для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту, вдосконалення і розвитку відповідних об`єктів.

Згідно статті 68 ЗК України до земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями та спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації, підзахисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту.

Земельні ділянки відводилися залізниці в користування на підставі постанови Ради Міністрів СРСР від 27 січня 1962 року №83, , Інструкції про норми і порядок відведення земель для залізниць і використання смуги відведення, затвердженої Міністерством шляхів сполучення СРСР 30 січня 1963 р., та Нормами відведення земель для залізниці 468 -74, затвердженими постановою Держбуду СРСР від 19 грудня 1974 року №247. Указані правові акти не суперечать Конституції і Законам України, тому відповідно до постанови Верховної Ради України від 12 вересня 1991 року «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР» застосовуються на території України до прийняття відповідних актів законодавства України.

За змістом п. «б» частини 4 статті 84 ЗК України землі під державними залізницями не можуть передаватися у приватну власність.

ЗК УРСР (ред. від 8 липня 1070 року), п. 5 постанови Верховної Ради України від 18 грудня 1990 року "Про порядок введення в дію Земельного кодексу України", іншими нормативними актами та будівельними нормами, із врахуванням Рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 № 5-рп/2005, яким визнано неконституційним п.6 постанови Верховної Ради України від 18 грудня 1990 року, вимоги до залізниць щодо виготовлення та отримання державних актів на земельні ділянки, що перебувають у її користуванні, не передбачалося. Землі транспорту вважалися землями спеціального призначення, які використовувалися на підставі особливих положень про ці землі відповідно до п.п. 54, 55 Загальних засад землекористування і землеустрою, затверджених ЦВК СРСР від 15 грудня 1928 року.

Наявність чи відсутність у ДТГО «Львівська залізниця» документів, які посвідчують право на користування спірною земельною ділянкою, не змінює її правового статусу, який ґрунтується на визначеному законом юридичному факті належності до земель залізничного транспорту.

Суд першої інстанції не надав оцінку доводам позивача з приводу того, що право залізниці на спірну ділянку виникло з моменту побудови залізничної колії у 1959 році, згідно з Планом смуги відведення лінії Адинката-Берегомет Львівської залізниці в адміністративних межах Глибоцького району Чернівецької області від 299 км + 566м до 299 км + 578м, розробленим проектною організацією Дорпроект.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 3-305гс15, у постановах Верховного Суду від 01 лютого 2018 у справі № 909/277/16, від 14 березня 2019 року у справі № 918/1373/16.

У матеріалах справи відсутні докази про вилучення у ПАТ «Українська залізниця» земельної ділянки, яка віднесена до смуги відведення залізниці та розташована в адміністративних межах Глибоцької селищної ради Чернівецької області.

Згідно пункту 10 частини другої статті 16 ЦК України до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування.

Відповідно до частини 1 статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Згідно частини 2 статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Частиною 1 статті 155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

З огляду на викладені обставини колегія суддів дійшла висновку, що спірна земельна ділянка частково перебуває у користуванні залізниці, що підтверджено «Планом границ полосы ж.д. отвода линии Черновцы-Адынката Львовской ж.д. в административных границах Глыбокского района Черновицкой области от км. 292+920.2 до км. 300+187.5», розробленого Дорпроект Юго-Западной ж.д. у 1959 році, відповідно до якого ширина смуги відведення на ділянці з 299 км+566м до 299 км +578м перегону становить 40 м від осі колії.

Загальна площа перетину земельної ділянки в смузі відведення залізниці становить 0,0094 га. Дана обставина підтверджується Технічною документацією із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки, виготовленою приватним підприємством «Ріга» (а.с.14-18).

Безпідставними є висновки суду про те, що технічна документація є неналежним доказом, оскільки проведена без надання дозволу органу місцевого самоврядування, не погоджена та не затверджена в установленому законом порядку. Так, в матеріалах справи міститься витяг з рішення Глибоцької селищної ради №320-36/14 від 29 квітня 2014 року, відповідно до якого сесія селищної ради надала дозвіл ДТГО «Львівська залізниця» на проведення інвентаризації земель в межах населеного пункту смт. Глибока Глибоцької селищної ради (а.с.84). Дана документація погоджена відділом Держземагенства у Глибоцькому районі Чернівецької області (а.с.17).

Апеляційним судом установлено, що спірна частина земельної ділянки площею 0,0093 га належить до земель залізничного транспорту, яка не може передаватися у приватну власність. Тому Глибоцька селищна рада Чернівецької області не мала законних повноважень розпоряджатися землями даної категорії. Наявність чи відсутність у регіональної філії «Львівська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» документів, що посвідчують право на користування земельною ділянкою, не змінює її правового статусу, який ґрунтується на визначеному законом юридичному факті належності до земель залізничного транспорту.

Відповідно до п.п. 60 - 61 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051, запис у Поземельній книзі скасовується (поновлюється) Державним кадастровим реєстратором на підставі рішення суду.

Скасування (поновлення) запису в Поземельній книзі здійснюється шляхом внесення до Державного земельного кадастру відомостей про його скасування (поновлення) із зазначенням дати та підстави для скасування (поновлення), посади, прізвища та ініціалів Державного кадастрового реєстратора, який скасував (поновив) запис, та формування з використанням програмного забезпечення Державного земельного кадастру нових аркушів Поземельної книги, які засвідчуються: в електронній (цифровій) формі - електронним цифровим підписом Державного кадастрового реєстратора; у паперовій формі - підписом Державного кадастрового реєстратора та скріплюються його печаткою.

Пунктом 115-2 зазначеного Порядку встановлено, що у разі коли до 01 січня 2013 року була розроблена технічна документація із землеустрою щодо складення документів, що посвідчують право на земельну ділянку, на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про надання або передачу земельної ділянки у власність, або надання в користування, у тому числі на умовах оренди, а відомості про таку земельну ділянку не внесені до державного реєстру земель, державна реєстрація такої земельної ділянки здійснюється на підставі зазначеної технічної документації із землеустрою згідно з п.п. 107 - 111 і 113 цього Порядку.

Судом також установлено, що 14 грудня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які діяли від імені та в інтересах своєї малолітньої доньки ОСОБА_2 , укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки загальною площею 0,0517, кадастровий номер НОМЕР_1 , розташованої в АДРЕСА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу Чернівецької області Кінащук Н.М., зареєстрований у реєстрі №5092 (а.с. 84-85).

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з частиною 1 статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 658 ЦК України встановлено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Оскільки спірна частина земельної ділянки площею 0,0059 га належить до земель залізничного транспорту, яка не може передаватися у приватну власність, Глибоцька селищна рада не мала повноважень розпоряджатися землями даної категорії, оспорюваний договір частково не відповідає вимогам ст. 658 ЦК України, яка передбачає, що право на продаж товару має власник товару.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). При цьому правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Оспорюваним договором купівлі-продажу земельної ділянки порушено право позивача на її частину, що накладається на земельну ділянку смуги відведення залізниці, а тому він підлягає визнанню частково недійсним.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, судом першої інстанції також зазначено, що захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених ст.ст. 387, 388 Цивільного кодексу України. Залізницею обрано неналежний спосіб захисту в цій частині.

Так, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша - третя статті 388 ЦК України).

Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника.

Саме до цього зводиться висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № № 183/1617/16.

Разом з тим, позов пред`явлено користувачем земельної ділянки, а не її власником, тому спосіб захисту порушеного права залізниці шляхом пред`явлення індикаційного позову не є ефективним та не призводить до поновлення права.

У спорах стосовно земель, що перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси, зокрема, у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України), та через інші законодавчі обмеження. Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля. Застосовуючи критерії сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями вказаної статті, необхідно оцінити пропорційність такого втручання.

Колегія суддів вважає, що скасування рішення селищної ради про надання у власність земельної ділянки та визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, яка належить до смуги відведення залізниці, не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закріпленим у статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Заперечуючи проти задоволення позову, Глибоцькою селищною радою під час розгляду справи в суді першої інстанції заявлено про застосування наслідків спливу позовної давності (а.с. 130).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252, 255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Встановлено, що у грудні 2015 року землевпорядною організацією ПП «Ріга» виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки ДТГО «Львівська залізниця» під існуючими об`єктами залізничного транспорту за напрямком Чернівці-Вадул Сирет в адміністративних межах Глибоцької селищної ради. За результатами проведення інвентаризації виявлено накладення земельної ділянки відповідача ОСОБА_2 на смугу відведення залізниці.

Колегія суддів вважає, що позивач дізнався про порушення свого права з моменту виготовлення ліцензованою спеціалізованою організацією ПП «Ріга» технічної документації спірної земельної ділянки. Натомість, висновки комісії за результатами обстеження ділянки не є належним доказом накладення частини земельної ділянки відповідача на смугу відведення залізниці.

З позовом до суду ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» звернулося 09 серпня 2018 року, тобто в межах трирічного строку, який слід обчислювати з грудня 2015 року. Тому відсутні підстави для відмови у позові до у зв`язку зі спливом позовної давності.

З урахуванням викладених обставин справи та вимог закону апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення, яким позов слід задовольнити частково.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з Глибоцької селищної ради, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , на користь АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» слід стягнути витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі по 4643 грн 50 коп. з кожного.

Керуючись ст.ст. 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 22 березня 2019 року скасувати.

Позов задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати рішення Глибоцької селищної ради Глибоцького району Чернівецької області від 08 вересня 2011 року №87-9/11 про передачу ОСОБА_1 у власність земельної ділянки з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства в частині передачі у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,0094 га, яка накладається на земельну ділянку смуги відведення залізниці, що перебуває в користуванні Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» та розташована по вул. Комінтерна в смт. Глибока Глибоцького району Чернівецької області.

Скасувати запис у Поземельній книзі про відомості щодо земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 , яка належала ОСОБА_1 на праві власності.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки в частині, що накладається на земельну ділянку смуги відведення залізниці площею 0,0517 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , розташованої по АДРЕСА_2 , від 14 грудня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу Чернівецької області Кінащук Н.М., зареєстрований у реєстрі №5092.

Стягнути з Глибоцької селищної ради Глибоцького району Чернівецької області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , законними представниками якої є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , на користь акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі по 4643 гривень 50 копійок з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 липня 2019 року.

Головуючий А.І. Владичан

Судді: Н.К. Височанська

І.М. Литвинюк