Постанова

Іменем України

15 липня 2019 року

м. Київ

справа № 761/5500/16-ц

провадження № 61-26104св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Кузнєцова В. О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач-1 - публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

представники відповідача-1: Жбадинський Олександр Михайлович, Полякова Інна Юріївна , Бурихайло Тетяна Петрівна , Давидюк Ірина Андріївна ,

відповідач-2 - публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк»,

представник відповідача-2 - Салюк Майя Іванівна,

треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду м. Києва у складі колегії суддів: Лапчевської О. Ф., Кравець В. А., Кулікової С. В. від 30 жовтня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (долі - ПАТ «Альфа-Банк») та публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі - ПАТ «Промінвестбанк») про визнання недійсним договору в частині передачі кредитних зобов`язань.

Позов мотивований тим, що 27 грудня 2006 року між позивачем та закритим акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк» (правонаступником якого є ПАТ «Промінвестбанк») укладено кредитний договір № 238-06/КР, згідно умов якого банк надав позичальнику кредит у сумі 60 000,00 доларів США строком до 26 грудня 2016 року із сплатою за користування кредитом 12,00 % річних, на добудову та облаштування об`єкта незавершеного будівництва - житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Цього ж дня для забезпечення вимог банку між закритим акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк» (правонаступником якого є ПАТ «Промінвестбанк»), ОСОБА_1 та ОСОБА_6 укладено іпотечний договір №179-06/3.

17 грудня 2012 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ПАТ «Промінвестбанк» укладено договір відступлення прав вимоги, зокрема, й за вказаними вище договорами № 238-06/КР та №179-06/3 від 27 грудня 2006 року.

Позивач вважав, що договір відступлення прав вимоги є недійсним, оскільки при його підписанні фактично здійснювалася купівля-продаж кредитних договорів в іноземній валюті, що заборонено законодавством та вчинено даний правочин при відсутності відповідного дозволу на право здійснення такої валютної операції; йому не направлено спільне повідомлення про відступлення прав вимоги, належним чином не повідомлено про зміну всіх реквізитів отримувача коштів та не направлено пропозиції про підписання додаткової угоди до договору про іпотечний кредит №238-06/КР від 27 грудня 2006 року, що є невід`ємною частиною договору при зміні сторін в зобов`язанні.

З огляду на вказане позивач просив суд визнати недійсним договір відступлення прав вимоги від 17 грудня 2012 року, укладений між ПАТ «Альфа-Банк» та ПАТ «Промінвестбанк» в частині передачі кредитних зобов`язань за договором про іпотечний кредит №238-069/КР від 27 грудня 2006 року, укладеного між закритим акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк» (правонаступником якого є ПАТ «Промінвестбанк») та ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04 квітня 2017 року позов задоволено. Визнано недійсним договір відступлення прав вимоги від 17 грудня 2012 року, укладений між ПАТ «Альфа-Банк» та ПАТ «Промінвестбанк» в частині передачі кредитних зобов`язань за договором про іпотечний кредит №238-069/КР від 27 грудня 2006 року, укладеним між закритим акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (правонаступник якого є ПАТ «Промінвестбанк») та ОСОБА_1 Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що відповідачі ПАТ «Альфа-Банк» та ПАТ «Промінвестбанк» відповідно до Генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій мали право проводити тільки факторингові операції, відповідно до вимог глави 73 Факторинг ЦК України, а тому врахувавши, що позивача не було належним чином повідомлено про укладення договору відступлення прав вимоги від 17 грудня 2012 року, тобто була відсутня згода боржника на заміну кредитора у зобов`язанні, дійшов висновку, що вказані обставини є підставою для визнання договору недійсним.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 30 жовтня 2017 року апеляційні скарги ПАТ «Альфа-Банк» та ПАТ «Промінвестбанк» задоволено, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 квітня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що укладений між ПАТ «Альфа-Банк» та ПАТ «Промінвестбанк» договір відступлення прав вимоги від 17 грудня 2012 року відповідає вимогам закону та не порушує права позивача, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

У січні 2018 року ПАТ «Альфа-Банк» подало відзив на касаційну скаргу, у якому просило касаційну скаргу відхилити і залишити рішення апеляційного суду без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано справу № 761/5500/16-ц (2/761/510/2017) з Шевченківського районного суду м. Києва.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, дослідивши всі докази, дійшов правильного висновку, що всупереч вимогам чинного законодавства України при підписанні договору відступлення прав вимоги від 17 грудня 2012 року фактично здійснилась купівля-продаж кредитних договорів в іноземній валюті, що прямо заборонено законодавством та вчинено даний правочин при відсутності відповідного дозволу (ліцензії) на право здійснення такої валютної операції. При цьому апеляційним судом не взято до уваги істотні умови договору про іпотечний кредит № 238-06/КР від 27 грудня 2006 року, іпотечного договору № 179-06/3 від 27 грудня 2006 року та самого договору про відступлення прав вимоги від 17 грудня 2012 року, та не враховано вимоги чинного законодавства. Крім того, відповідачі своєчасно не направили позивачу спільне повідомлення про відступлення права вимоги, належним чином не повідомили його про зміну всіх реквізитів отримувача коштів по виконанню умов кредитного договору, не направили пропозиції про підписання додаткової угоди до договору.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

Відзив на касаційну скаргу мотивовано тим, що судом апеляційної інстанції правильно встановлено, що договір купівлі-продажу прав вимоги від 17 грудня 2012 року, укладений між ПАТ «Альфа-Банк» та ПАТ «Промінвестбанк» по своїй суті є договором відступлення права вимоги (цесії). Договір факторингу між відповідачами не укладався, і позивачем не доведено належними та допустимими доказами порушення його прав оспорюваним договором, стороною якого він не був.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що 27 грудня 2006 року між позивачем та закритим акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк» (правонаступником якого є ПАТ «Промінвестбанк») укладено договір про іпотечний кредит № 238-06/КР, згідно якого банк надав позичальнику кредит у сумі 60000,00 доларів США строком до 26 грудня 2016 року із сплатою за користування кредитом 12,00 % річних на добудову та облаштування об`єкта незавершеного будівництва - житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Цього ж дня, 27 грудня 2006 року для забезпечення вимог банку, що випливають з договору про іпотечний кредит №238-06/КР від 27 грудня 2006 року, між закритим акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк», ОСОБА_1 та ОСОБА_6 було укладено іпотечний договір № 179-06/3.

Відповідно пункту 1.4 договору співвласниками предмету іпотеки є дружина боржника ОСОБА_6 та син іпотекодавця - майнового поручителя ОСОБА_6 - ОСОБА_8

17 грудня 2012 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ПАТ «Промінвестбанк» було укладено договір відступлення прав вимоги, згідно з яким на умовах встановлених цим договором первісний кредитор передає (відступає), а новий кредитор приймає кредитний портфель та зобов`язується сплатити первісному кредитору грошову винагороду (ціну продажу) на умовах визначених цим договором, зокрема, й щодо вказаних вище кредитного договору № 238-06/КР від 27 грудня 2006 року та договору іпотеки № 179-06/3 від 27 грудня 2006 року.

Також судами установлено, що ПАТ «Альфа-Банк» зверталося до позивача з вимогою про дострокове повернення кредиту, в якій повідомляло про відступлення прав вимог за кредитним договором, а також у зв`язку із утворенням заборгованості зверталося до суду із позовною заявою про стягнення заборгованості.

Мотивувальна частина

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно частини першої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти у розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18), договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги. Порушення вимог до форми, змісту, суб`єктного складу договору факторингу відповідно до статті 203 ЦК України зумовлює його недійсність.

Таким чином, за договором факторингу фактор передає грошові кошти клієнту, за що отримує право вимоги за грошовим зобов`язанням боржника та плату за надані грошові кошти, а клієнт - отримує грошові кошти, за що передає право вимоги до боржника та сплачує плату за отримані кошти.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що за спірним договором право вимоги до боржника передано від ПАТ «Промінвестбанк» до ПАТ «Альфа-Банк» за умови отримання грошової компенсації (винагороди).

Отже, у правовідносинах сторін відсутні елементи договору факторингу, оскільки не встановлено факту фінансування фінансовою установою фізичної особи (клієнта) під відступлення права грошової вимоги, а навпаки, встановлено факт набуття права вимоги до фізичної особи на підставі компенсації частини отриманого від права вимоги.

Згідно з положеннями пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, висновки суду апеляційної інстанції про те, що право вимоги за договорами, укладеними із позивачем 27 грудня 2006 року, перейшло до ПАТ «Альфа-Банк» на підставі договору відступлення права вимоги (цесії), є такими, що відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального права.

Крім того, відповідно до пункту 51 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18), в якій проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу, зазначено, що зі змісту статей 2, 512-518 ЦК України можна зробити висновок, що учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа.

З урахуванням зазначених норм права та встановлених обставин, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених статтями 203, 215 ЦК України підстав для визнання недійсним укладеного 17 грудня 2012 року між відповідачами договору відступлення права вимоги, за умовами якого право вимоги за договорами, укладеними із позивачем, перейшло до ПАТ «Альфа-Банк».

Доводи касаційної скарги про те, що пунктом 5.3.3 договору про іпотечний кредит № 238-06/КР від 27 грудня 2006 року визначено, що відступлення права вимоги за цим договором повинно відбуватися з наступним повідомленням позичальника протягом п`яти днів з моменту укладення такого договору про особу нового кредитора, не спростовують висновків суду про те, що згідно положенням статей 512-514 ЦК України не вимагається наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні.

Доводи касаційної скарги про те, що договір відступлення права вимоги укладений із порушенням вимог чинного законодавства не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду щодо їх оцінки.

Ураховуючи, що ПАТ «Альфа-Банк» не здійснювалися валютні операції, на проведення яких необхідна ліцензія Національного банку України, то доводи касаційної скарги про відсутність у відповідача дозволу на здійснення валютних операцій, не заслуговують на увагу.

Інші наведені позивачем у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду апеляційної інстанції, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 30 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Жданова
Судді:В. М. Ігнатенко
В. О. Кузнєцов