ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2019 року м. Чернівці

справа № 727/6862/18

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Височанська Н. К.

суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.

секретар Вовкун Н.Ю.

за участю: представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , представника УМВС України в Чернівецькій області Гроссу Д.М., представника ГУНП України в Чернівецькій області Бадалія С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління національної поліції України у Чернівецькій області, Державної казначейської служби України, Управління Міністерства внутрішніх справ України у Чернівецькій області, Управління Міністерства внутрішніх справ України на Львівській залізниці про відшкодування моральної шкоди завданої незаконними діями органу державної влади, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 02 квітня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Слободян Г.М.,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Посилався на те, що 22 червня 2009 року він був призначений на посаду начальника філії «Заставнівський райавтодор» Державне підприємство «Чернівецький облавтодор» ВАТ ДАК «Автомобільні дороги України». 23 грудня 2011 року рішенням Заставнівської міської ради Чернівецької області на підставі протокольного рішення Заставнівської міської виборчої комісії №2 від 14 листопада 2011 року, було визнано його повноваження - депутата Заставнівської міської ради. Будучи депутатом міської ради він надіслав понад 200 депутатських запитів, в тому числі, до правоохоронних органів Чернівецької області з приводу системних корупційних зловживань посадовими особами Заставнівської міської ради. Крім депутатських запитів вів особистий антикорупційний блог на місцевому Інтернет ресурсі «Букінфо», а також звертався до суду з різними позовами щодо протиправної бездіяльності прокуратури, тобто його депутатська діяльність була добре відома правоохоронцям.

02 квітня 2012 року він звільнився із займаної посади та 03 жовтня 2012 року виїхав для тимчасового проживання до Федеративної республіки Німеччина і того ж дня офіційно зареєструвався в м.Берлін.

05 квітня 2013 року він зареєструвався як фізична особа-підприємець в м. Берлін, зазначивши громадянство України та адресу проживання в Україні.

15 квітня 2013 року транспортною прокуратурою Чернівецької області було зареєстроване кримінальне провадження №0000007 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст.191 КК України - розтрата і привласнення 19200 грн.

22 серпня 2013 року слідчим складено повідомлення про підозру йому в скоєнні злочину шляхом привласнення 19200 грн., погоджене прокурором.

Вважав, що слідчий лінійного відділу не мав права складати, а заступник прокурора з нагляду за додержанням законів у транспортній сфері погоджувати письмове повідомлення йому про підозру, оскільки депутату місцевої ради повідомлення про підозру здійснюється Генеральним прокурором України, його заступником, прокурором Автономної Республіки Крим, області, міст Києва або Севастополя в межах його повноважень. Вважає, що повідомлення про підозру, складене та погоджене з перевищенням службових повноважень чи не вповноваженими на те особами - є нікчемним за своєю правовою природою та не повинно породжувати жодних юридичних наслідків.

27 серпня 2013 року його оголошено в національний розшук, хоча в матеріалах кримінального провадження була наявна інформація про те, що він проживає за кордоном і неодноразово повідомляв правоохоронні органи про адресу свого проживання. Слідчому і прокурору було відомо, що вони не направляли йому повідомлення про підозру у спосіб, передбачений КПК України для вручення повідомлень, а тому вважав, що не набув статусу підозрюваного.

З огляду на наведене, оголошення його в розшук без надсилання йому повідомлення про підозру і без отримання ним статусу підозрюваного, було порушенням норм кримінально-процесуального права.

ІНФОРМАЦІЯ_1 на Інтернет ресурсі «Букінфо» та в інших засобах масової інформації Чернівецької області було опубліковано статтю під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_2», з якої йому стало відомо, що він перебуває в офіційному розшуку, а також були додані фото стенду «Їх розшукує міліція» з його зображенням та повідомленням про те, що його розшукують за скоєння злочину. За допомогою стенду «Їх розшукує міліція» та поширення статті в мережі Інтернет, широкому колу осіб в Україні та за її межами стало відомо, що його розшукують за нібито скоєння злочину, хоча суд не оголошував щодо нього відповідного вироку. Вказані обставини завдали йому моральних страждань та порушили його звичні життєві зв`язки.

ІНФОРМАЦІЯ_3 він опублікував на тому ж самому Інтернет сайті «Букінфо» статтю під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_4», в якій вказав свою адресу проживання в м.Берлін та причини, які на його думку, спонукають працівників правоохоронних органів відкривати щодо нього безглузді кримінальні провадження та телефоном повідомив оперативного чергового по станції Чернівці (номер телефону був відображений на стенді про розшук) про своє місцеперебування та відправив СМС із своїми адресними даними. Інформація про цей дзвінок та СМС знайшла своє відображення в службовому рапорті працівника, а посилання на цей рапорт є в багатьох документах кримінального провадження.

ІНФОРМАЦІЯ_3 о 18.40 год. на офіційному сайті УМВС України в Чернівецькій області з`явилося повідомлення СЗГ УМВС України в Чернівецькій області під назвою «УМВС України в Чернівецькій області не розшукує ОСОБА_1 ». В даному повідомленні зазначалося, що «В деяких Інтернет виданнях 6 та 7 листопада з`явилася інформація щодо розшуку міліцією громадянина ОСОБА_1 , жителя Заставнівського району. Управління МВС України в Чернівецькій області повідомляє, що стосовно вищевказаного громадянина кримінальне провадження органами досудового слідства не відкривалося, і відповідно у розшук він не оголошувався». Таким чином, поширена в ЗМІ інформація СЗГ УМВС України в Чернівецькій області була завідомо неправдивою та такою, що мала на меті ввести в оману громадськість і його особисто.

14 липня 2015 року слідчим суддею Першотравневого районного суду м.Чернівці винесено ухвалу про часткове задоволення вимог по його скарзі на бездіяльність прокурора та зобов`язано заступника прокурора Чернівецької області внести до ЄРДР відомості про зміну раніше повідомленої підозри від 22 серпня 2013 року, повідомити його про підозру від 01 жовтня 2014 року та надіслати йому повідомлення про підозру на електронну адресу. Таким чином, слідчий суддя своєю ухвалою підтвердив протиправну бездіяльність прокурора Іванюка О., який повторно позбавив його права бути негайно і детально поінформованим про характер і причини обвинувачення (підозри), висунутого проти нього. Рішення суду від 14 липня 2015 року не виконане по даний час.

17 січня 2014 року адвокат Спіжавка Т.Г. звернувся з позовом про визнання протиправної бездіяльності лінійного відділу ст.Чернівці та УМВС України на Львівській залізниці щодо ненадання інформації на адвокатський запит. 25 лютого 2014 року постановою Чернівецького окружного адміністративного суду, залишеною без змін ухвалою апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2014 року, позов задоволено. Визнано протиправним порушення права його на інформацію з боку відповідача, зобов`язано відповідача надати відповідь на запит адвоката від 03 грудня 2013 року про підстави розміщення фото на стенді оголошень поліції з надписом: «розшукується за скоєння злочину». Ухвала апеляційного суду у касаційному порядку не оскаржувалася.

Вищевказаними судовими рішеннями встановлено, що його фото було на стенді лінійного відділу на станції Чернівці Львівської залізниці під рубрикою «Їх розшукує міліція» і з його персональними даними містився напис: «розшукується за скоєння злочину». У зв`язку з тим, що УМВС України на Львівській залізниці протиправно не надавали відповідь на запит адвоката Спіжавки Т.Г. від 03 грудня 2013 року № 55 про підстави розміщення такої інформації, дії відповідача було визнано протиправними і зобов`язано надати відповідь на запит адвоката.

Крім цього, вважає, що Головне управління національної поліції у Чернівецькій області є фактичним та юридичним правонаступником УМВС України в Чернівецькій області в частині розслідування кримінального провадження №0000007 від 15 квітня 2013 року, що підтверджується прийняттям посадовими особами Відповідача -2 різних процесуальних документів та розповсюдженням щодо нього недостовірної інформації.

Зокрема, посадова особа Відповідача-2, заступник начальника ГУНП України в Чернівецькій області Чубей О.Д. 21 лютого 2018 року надіслав на адресу Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини листа, в якому повідомив, що досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000007 від 15 квітня 2013 року здійснюється слідчим відділенням Заставнівського ВП Кіцманського ВП ГУНП України в Чернівецькій області. А також те, що УМВС України на Львівській залізниці (Відповідач-5) та УМВС України в Чернівецькій області (Відповідач-4) ліквідовано, а тому немає можливості перевірити правомірність дій їх працівників, в тому числі факт розміщення недостовірної інформації щодо ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 на інтернет-сторінці УМВС України в Чернівецькій області.

Розповсюджена ОСОБА_4 недостовірна інформація ввела в оману не тільки Уповноваженого ВР України з прав людини, а і його під час підготовки первинної позовної заяви.

Крім цього, посадова особа Відповідача-2 ОСОБА_4 у своєму листі Уповноваженого ВР України з прав людини повідомив, що ОСОБА_1 не з`являється до слідчого, у зв`язку з чим останній не в змозі здійснювати необхідні слідчі дії в кримінальному провадженні.

Вказана Відповідачем-2 інформація не відповідає дійсності, оскільки позивач з 2012 року проживає за кордоном і жодного разу не викликався слідчим в порядку, передбаченому ст.566 КПК України для виклику осіб, які перебувають за межами України.

Вважав, що йому завдана моральна шкода органом досудового розслідування в розмірі 290 000 грн.

З посиланням на ч.1 ст.1190 ЦК України просив стягнути в солідарному порядку з Відповідача-1, Відповідача-2, Відповідача-4 та Відповідача-5 на його користь 290 000 грн. на відшкодування шкоди, завданої незаконними діями і бездіяльністю органу державної влади.

Зобов`язати Державну казначейську службу України здійснити безспірне списання коштів у сумі 290 000 грн. з рахунків розпорядників бюджетних коштів - Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління національної поліції у Чернівецькій області, Управління МВС України на Львівській залізниці, Управління МВС України в Чернівецькій області на його користь в якості відшкодування моральної (немайнової) шкоди завданої незаконними діями і бездіяльністю органу державної влади.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 02 квітня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

На вказане рішення ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Вказує на те, що відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що доведення самого факту порушення принципу презумпції невинуватості особи не може відбуватися виключно на підставі рішення суду, яким попередньо має бути визнано незаконність дій, рішень чи бездіяльності органу державної влади, їх службових та посадових осіб, які порушили вказаний принцип.

Згідно пункту 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не вимагається наявності попередньо ухваленого рішення суду, яким має бути визнано факт того, що та чи інша особа порушила принцип презумпції невинуватості особи.

Суд першої інстанції не виконав вимоги своїх «позитивних обов`язків», які випливають із змісту п.1 ст.8 Конвенції, оскільки не прийняв до уваги та не надав оцінку аргументам і доказам наданим позивачем на підтвердження факту втручання в його право на повагу до «приватного життя» з боку відповідачів.

Не ґрунтується на законі висновок суду першої інстанції про те, що факт заподіяння шкоди ОСОБА_1 не встановлено, оскільки 7 листопада 2013 року на офіційному сайті УМВС України в Чернівецькій області було оприлюднено повідомлення під назвою «УМВС не розшукує ОСОБА_1 », що було розцінено судом як «реабілітуюча інформація».

Незаконні та протиправні дії відповідачів негативно впливають на права та охоронювані законом інтереси ОСОБА_1 , призвели до моральних страждань, в результаті яких він поступово втрачає довіру до системи правосуддя в Україні та верховенства права в цілому.

У відзиві на апеляційну скаргу МВС України та УМВС України в Чернівецькій області просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що судом не встановлено неправомірних дій відповідачів і що позивачем не надано належних доказів спричинення йому моральної шкоди.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що 15 квітня 2013 року транспортною прокуратурою Чернівецької області було зареєстроване кримінальне провадження №0000007 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст.191 КК України - розтрата і привласнення 19200 грн.

22 серпня 2013 року заступником начальника СВ ЛВ на ст.Чернівці УМВС України на Львівській залізниці майором міліції Гончарюком В.В. позивачу було винесене повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

27 серпня 2013 року заступником начальника СВ ЛВ на ст.Чернівці УМВС України на Львівській залізниці майором міліції Гончарюком В.В. була винесена постанова про оголошення розшуку підозрюваного ОСОБА_1 (а.с.12-13).

ІНФОРМАЦІЯ_1 на Інтернет ресурсі «Букінфо» було опубліковано статтю під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_2», до якої були додані фото стенду «Їх розшукує міліція» із зображенням позивача та повідомленням про те, що його розшукують за скоєння злочину, передбаченого ч.3 ст.191 КК України (а.с.35, 10, 11).

Колегія суддів вважає, що розповсюджена СВ ЛВ на ст.Чернівці УМВС України на Львівській залізниці інформація щодо розшуку ОСОБА_1 «у вчиненні злочину» порушує принцип презумпції невинуватості, закріплений ст.62 Конституції України, п. 2 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п. 1 ст. 11 Загальної декларації прав людини та п. 2 ст. 14 Міжнародного Пакту про громадянські та політичні права, і фактично є твердженням про вчинення позивачем злочину.

Відповідно до статті 62 Конституції України, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 17 КПК України зазначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.

Презумпцію невинуватості необхідно розглядати в загальноправовому і процесуальному значеннях. Як загально правова вимога вона визначає положення особи в суспільстві. Хоча цей принцип сформульований як кримінальний процесуальний, однак його дія виходить за рамки лише кримінального процесу. Презумпція невинуватості - об`єктивне право положення. Це вимога закону, звернена до всіх громадян, посадових осіб, державних і громадських організацій, до суспільної думки в цілому. Такої позиції дотримується і Європейський Суд з прав людини, що у своєму рішенні від 10 лютого 1995 року у справі «Аллене де Рібермон проти Франції» підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно першою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.

У найзагальнішому вигляді правило презумпції невинуватості означає, що особа може бути визнана винуватою у вчиненні злочину і покарана лише за умови, що її вина буде доведена в передбаченому законом порядку і встановлена обвинувальним вироком суду. Повідомлення особі про підозру, складання слідчим та затвердження прокурором обвинувального акта на стадії досудового розслідування, розгляд справи у підготовчому провадженні не вирішують наперед визнання його винуватим у вчиненні злочину. Лише один орган у державі наділений таким правом - це суд, який є відповідно до Конституції України (стаття 124) носієм судової влади, що здійснює правосуддя в умовах законності, незалежності, гласності та змагальності.

Вирок суду є єдиним процесуальним документом, що встановлює винуватість.

При цьому Європейський суд з прав людини зазначає, що презумпцію невинуватості буде порушено, якщо судове рішення або заява посадової особи щодо особи, обвинуваченої у вчиненні кримінального злочину, відображає думку про її вину до того, як вона буде доведена відповідно до закону. Достатньо мати навіть за відсутності будь-якого формального висновку певні підстави припускати, що суд або посадова особа вважає обвинуваченого винним. Питання про те, чи порушує заява посадової особи державного органу принцип презумпції невинуватості, необхідно визначати в контексті конкретних обставин, за яких оспорювану заяву було зроблено (пункт 42 рішення від 21 вересня 2006 року в справі «Грабчук проти України» (заява № 8599/02); пункт 48 рішення від 12 січня 2012 року в справі «Довженко проти України» (заява № 36650/03)).

У статті 12 Загальної декларації прав людини 1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла, таємницю його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань.

Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року встановлено, що ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканність його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію (пункт 1 статті 17).

Конституцією України в ст. 3 закріплено, що людина, її честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Отже, враховуючи практику Європейського суду з прав людини, слідчі органи, інформуючи громадськість про розшук позивача, повинні були робити це стримано і делікатно, добираючи формулювання, які не порушують основні європейські та національні конституційні принципи.

Формулювання, використане СВ ЛВ на ст.Чернівці на стенді «Їх розшукує міліція» про вчинення позивачем злочину, яке пізніше було використано в мережі Інтернет, є таким, що не відповідає дійсності та порушує принцип презумпції невинуватості.

Вирок суду є єдиним процесуальним документом, що встановлює винуватість особи. Однак вироку суду відносно позивача про вчинення ним будь-якого злочину немає.

Отже, доводи апеляційної скарги про порушення принципу презумпції невинуватості знайшли своє підтвердження, а оспорювана інформація є твердженням про причетність позивача до вчинення злочину, що створює негативне уявлення про нього у оточуючих.

Колегія суддів, оцінюючи поширену відповідачем лінійним відділенням міліції на ст.Чернівці інформацію, приходить до висновку, що вона порушує немайнові права позивача, оскільки ці відомості ганьблять честь, гідність та ділову репутацію позивача в очах родини, друзів, колег та невизначеного кола осіб, які на залізничному вокзалі станції Чернівці читають дошку оголошень «Їх розшукує міліція» та переглянули статтю на сайті «Букінфо» «Розшук чи переслідування». Поширена інформація формує негативне уявлення про позивача: про вчинення ним злочину, що в дійсності не мало місця бути.

Характер поширеної інформації свідчить про її негативне спрямування, оскільки особа позивача фактично прирівнюється до злочинця.

Крім цього, ІНФОРМАЦІЯ_3 о 18.40 год. на офіційному сайті УМВС України в Чернівецькій області з`явилося повідомлення СЗГ УМВС України в Чернівецькій області під назвою «УМВС України в Чернівецькій області не розшукує ОСОБА_1 ». В даному повідомленні зазначалося, що «В деяких Інтернет виданнях 6 та 7 листопада з`явилася інформація щодо розшуку міліцією громадянина ОСОБА_1 , жителя Заставнівського району. Управління МВС України в Чернівецькій області повідомляє, що стосовно вищевказаного громадянина кримінальне провадження органами досудового слідства не відкривалося, і відповідно у розшук він не оголошувався».

В своїй позовній заяві ОСОБА_1 посилається на те, що поширена в ЗМІ інформація СЗГ УМВС України в Чернівецькій області також була завідомо неправдивою та такою, що мала на меті ввести в оману громадськість і його особисто щодо розшуку. Колегія суддів знаходить обгрунтованими доводи позивача про те, що дана інформація є неправдивою, оскільки матеріалами справи встановлено, що відносно позивача порушена кримінальна справа та винесена постанова про оголошення його в розшук, яка не скасована. Встановлено, що позивач з 2012 року перебуває за кордоном і постанова про оголошення його в розшук від 27 серпня 2013 року йому не вручена. Колегія суддів вважає, що розміщення на дошках оголошення та в мережі Інтернет інформації щодо розшуку позивача з протилежним змістом, дезінформує як особисто позивача, так і громадськість.

Із метою з`ясування наявності постанови про оголошення в розшук адвокат позивача Спіжавка Т. Г. 3 грудня 2013 року звернувся із запитом до лінійного відділу міліції на станції Чернівці УМВС України на Львівській залізниці, на який відповідь йому надана не була. 25 лютого 2014 року постановою Чернівецького окружного адміністративного суду, залишеною без змін ухвалою апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2014 року, позов адвоката Спіжавки Т.Г. задоволено. Визнано протиправним порушення права позивача на інформацію з боку лінійного відділу міліції на станції Чернівці Львівської залізниці, зобов`язано відповідача надати відповідь на запит адвоката від 03 грудня 2013 року про підстави розміщення фото на стенді оголошень поліції з надписом: «розшукується за скоєння злочину». Ухвала апеляційного суду у касаційному порядку не оскаржувалася.

Колегія суддів також погоджується з доводами позивача про те, що посадова особа УМВС України в Чернівецькій області 21 лютого 2018 року надіслала на адресу Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини листа, в якому повідомила неправдиву інформацію про те, що УМВС України на Львівській залізниці та УМВС України в Чернівецькій області ліквідовано, а тому немає можливості перевірити правомірність дій їх працівників, в тому числі факт розміщення недостовірної інформації щодо розшуку ОСОБА_1 , а саме ІНФОРМАЦІЯ_3 на інтернет-сторінці УМВС України в Чернівецькій області. Встановлено, що на час дачі зазначеної відповіді ні УМВС України на Львівській залізниці, ні УМВС України в Чернівецькій області ліквідовані не були.

Таким чином, колегією суддів встановлено, що спірні правовідносини виникли з підстав неправомірних дій посадових осіб СВ ЛВ на станції Чернівці УМВС України на Львівській залізниці, який входив в структуру УМВС України на Львівській залізниці, та посадових осіб УМВС України в Чернівецькій області.

Зазначеними діями посадових осіб позивачу спричинена моральна шкода, що виразилася у зниженні престижу, ділової репутації позивача. Позивач витрачав час та зусилля для спростування інформації та з`ясування обставин оголошення його в розшук.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 22 червня 2017 року у справі № 6-501цс17, підстав відступити від якого Верховним Судом не встановлено.

Враховуючи те, що у даній справі відсутні підстави для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, то до спірних правовідносин підлягає застосуванню положення частини шостої статті 1176 ЦК України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності.

Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Вказана позиція узгоджується із правовою позицією, висловленою у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18).

З огляду на викладені обставини колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини, а тому дійшов помилкового висновку про необгрунтованість позовних вимог, у зв`язку з чим ухвалив судове рішення, яке не відповідає вимогам закону.

З витягу із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що 24 квітня 2019 року за номером запису 3013856 внесені відомості про державну реєстрацію припинення юридичної особи Управління Міністерства внутрішніх справ України на Львівській залізниці.

Частинами другою та третьою статті 81 ЦК України визначено, що юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права; цим Кодексом встановлюється порядок створення, організаційно-правові форми, правовий статус юридичних осіб приватного права; порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюється Конституцією України та законом.

Порядок утворення, реорганізації або ліквідації юридичних осіб публічного права врегульовано спеціальним законодавством, а саме: Законом України «Про центральні органи виконавчої влади» та Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади» від 20.10.2011 року за № 1074 (надалі - Порядок № 1074).

Частиною першою статті 1 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» передбачено, що систему центральних органів виконавчої влади складають міністерства та інші центральні органи виконавчої влади.

Міністерства та інші центральні органи виконавчої влади є юридичними особами публічного права (ч. 1 ст. 4 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади»); міністерства та інші центральні органи виконавчої влади утворюються, реорганізовуються та ліквідуються Кабінетом Міністрів України за погодженням із Прем`єр-Міністром України (ч. 1 ст. 5 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади»).

Згідно пункту першого частини першої статті 13 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» територіальні органи міністерства утворюються як юридичні особи публічного права в межах граничної чисельності державних службовців та працівників міністерства і коштів, передбачених на утримання міністерства, ліквідуються, реорганізовуються за поданням міністра Кабінетом Міністрів України.

У відповідності до пункту 1 Порядку № 1074 цей Порядок визначає механізм здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів.

Пунктом 5 Порядку № 1074 передбачено, що орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.

Пунктом 6 Порядку № 1074 визначено, що права та обов`язки органів виконавчої влади переходять: у разі злиття органів виконавчої влади - до органу виконавчої влади, утвореного внаслідок такого злиття; у разі приєднання одного або кількох органів виконавчої влади - до органу виконавчої влади, до якого приєднано один або кілька органів виконавчої влади; у разі поділу органу виконавчої влади - до органів виконавчої влади, утворених внаслідок такого поділу; у разі перетворення органу виконавчої влади -до утвореного органу виконавчої влади; у разі ліквідації органу виконавчої влади і передачі його завдань і функцій іншим органам виконавчої влади - до органів виконавчої влади, визначених відповідним актом Кабінету Міністрів України.

Отже, законодавством передбачено правонаступництво територіальних органів міністерства - юридичних осіб публічного права. Виключення становить лише випадок, коли держава відмовляється від виконання функцій та завдань, які виконував орган виконавчої влади, що ліквідовується.

Відповідно до пункту 1 Положення про Міністерство внутрішніх справ України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України 28.10.2015 року за № 878, Міністерство внутрішніх справ України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. МВС є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах, зокрема, забезпечення охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку, а також надання поліцейських послуг.

Оскільки Управління Міністерства внутрішніх справ України на Львівській залізниці припинено, то права та обов`язки Управління Міністерства внутрішніх справ України на Львівській залізниці покладаються на Міністерство внутрішніх справ України. Колегія суддів також вважає, що частково права та обов`язки СВ ЛВ на станції Чернівці УМВС України на Львівській залізниці, який був структурним підрозділом Управління Міністерства внутрішніх справ України на Львівській залізниці, перейшли до Міністерства внутрішніх справ України в Чернівецькій області, оскільки встановлено, що матеріали справи кримінального провадження щодо позивача передані з лінійного відділу міліції на станції Чернівці УМВС України на Львівській залізниці до УМВС України в Чернівецькій області.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд виходить із загальних засад розумності, справедливості, пропорційності та враховує душевні хвилювання позивача, приниження його честі і гідності, необхідність зміни нормального життєвого стану та витрачання часу, коштів на відновлення прав, у зв`язку з чим відшкодуванню підлягає моральна шкода у розмірі 2 000 грн. Колегія суддів вважає, що стягнення у такому розмірі не є надмірним та враховує інтереси держави, не призведе до порушення балансу прав та інтересів конкретного громадянина і суспільного інтересу.

Відповідно до вимог статті 1174 ЦК України та Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30 січня 2013 року № 45) обов`язок відшкодувати шкоду покладається не на посадову особу, незаконними рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна, шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України. Моральна шкода має бути компенсована за рахунок коштів Державного бюджету шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

Відповідно до ч.13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до пункту 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Згідно з підпунктом 1 пункту 35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845, казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду.

Оскільки, при зверненні до суду з позовною заявою про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів державної влади судовий збір не справляється, то судові витрати віднесено на рахунок держави.

Позивач в своїй позовній заяві також просив стягнути судові витрати, пов`язані з наданням правничої допомоги.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами 1-4 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до статті 28 Правил адвокатської етики, затверджених звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини.

На підтвердження складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови в задоволенні вимог про їх відшкодування.

До матеріалів справи приєднано договір про надання правової допомоги від 30 грудня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Котляр О.Б. Згідно з Додатком №1 до договору про надання правової допомоги Клієнт сплачує Адвокату гонорар за надання правової допомоги в розмірі 850 грн. за годину участі Адвоката у судових засіданнях, часу витраченого на підготовку позовних заяв, відзиву на позовну заяву та доданих матеріалів, заяв, клопотань та інших процесуальних документів під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді та вчинення інших процесуально значимих дій. Оплата проводиться в готівковій формі в гривнях відповідно до актів виконаних робіт. Підтвердження отримання гонорару є надана Адвокатом квитанція (касовий чек тощо).

Встановлено, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження понесених витрат на правову допомогу, а саме, відсутні дані та розрахунки про кількість годин, які затратив на надання правової допомоги адвокат у даній справі, а також відсутні докази оплати, а тому колегія суддів відмовляє у стягненні витрат по наданню правової допомоги.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 02 квітня 2019 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Держави в особі Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 2000 (дві тисячі) гривень моральної шкоди.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 11 липня 2019 року.

Головуючий Н.К. Височанська

Судді: І.Н. Литвинюк

І.Б. Перепелюк