ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2019 року

м. Харків

Справа № 638/891/19

Провадження № 22-ц/818/2455/19

Категорія: інші

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Кіся П.В.,

суддів: - Хорошевського О.М.,

Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Пузікової Ю.С.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Дзержинського районного суду м.Харкова від 12 лютого 2019 року у складі судді Штих Т.В., -

встановив:

23.01.2019 ОСОБА_1 звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості у зв`язку з невиконанням зобов`язань за договором позики, в якому просить стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 252 400,00грн основної заборгованості; 663.85грн -3% річних; 7966,16грн сума пені; інфляційні збільшення. 6650,00 Євро основної заборгованості (213 981,70грн, що еквівалентно за курсом НБУ на 16.01.2019), 17,49 Євро 3% річних (562,78грн., що еквівалентно за курсом НБУ на 16.01.2019), 209,88 Євро сума пені (6753,45грн., що еквівалентно за курсом НБУ на 16.01.2019) інфляційні збільшення. 23100,00 доларів США основної заборгованості (650 653,08грн., що еквівалентно за курсом НБУ на 16.01.2019), 60,76доларів США 3% річних (1711,41грн., що еквівалентно курсу НБУ на 16.01.2019),729,07 доларів США сума пені (20535,56грн., що еквівалентно за курсом НБУ на 16.01.2019) інфляційні збільшення. Також просив стягнути з відповідача судові витрати.

Разом з позовною заявою ОСОБА_1 подано заяву про забезпечення позову, в якій він просить вжити заходи забезпечення позову, а саме:

-накласти арешт на нежитлові приміщення підвалу №1-:-4 загальною площею 26,2 кв.м в житловому будинку літ.»А-5» по АДРЕСА_1 ; нежитлові приміщення підвалу №5 загальною площею 12,4 кв.м в житловому будинку літ. «А-5» по АДРЕСА_1 , що належать на праві особистої приватної власності ОСОБА_2 ;

-накласти арешт на грошові кошти, належні ОСОБА_2 в розмірі, що відповідає розміру позовних вимог 252 400,00грн, 6 650,00 Євро, 23 100 доларів США, що наявні на рахунках ОСОБА_2 у банківських установах;

-тимчасово обмежити у праві виїзду за кордон без вилучення паспорту громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_2 до виконання рішення суду.

В обґрунтування заяви посилається на те, що ОСОБА_2 власноруч склав та підписав розписку від 14.11.2018р., згідно якої він взяв та зобов`язувався повернути ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 252 400,00грн, 6 650,00 Євро, 23 100 доларів США до 15.12.2018р. Однак відповідач зобов`язання не виконує і не повернув позивачу його грошові кошти. При цьому ОСОБА_2 не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання і є підстави вважати, що відповідачем може бути відчужено на користь третіх осіб нежитлові приміщення які, як відомо позивачу, належать йому на праві приватної власності. Тому вважає, що не забезпечення позову може призвести до утруднення виконання рішення суду.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2019 рокузаяву ОСОБА_1 про забезпечення позову залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його заяву про забезпечення позову у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд неповно з`ясував обставини, які мають значення для справи та постановив необґрунтовану ухвалу. Зазначає, що підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення про те, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити та унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. На даний час відповідач не повернув позивачу його грошові кошти та привласнив їх і безпідставно ними користується на власний розсуд, ігноруючи права та законні сподівання позивача. Також відповідач не має місця реєстрації.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі, просив її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 письмових пояснень на апеляційну скаргу не надав, в судові засідання на неодноразові виклики не з`являвся, заяв із зазначенням свого відношення до апеляційного розгляду справи не надавав. Поштова кореспонденція, яка у передбаченому законом порядку надсилалася рекомендованими листами на адресу ОСОБА_2 , повернулась неврученою. Зазначене свідчить про ознаки ухилення відповідача від виконання вимог ч.2 статті 43 ЦПК України щодо обов`язку учасника справи сприяти суду у з`ясуванні обставин справи, з`являтися в судові засідання, виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

З огляду на системний характер ухилення відповідача від отримання поштової кореспонденції суду, враховуючи існування вільного доступу до наявної в загальнодоступних засобах інформації про розгляд апеляційної скарги, зважуючи на прояв недобросовісного здійснення процесуальних права та обов`язків відповідача, а також на положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 11, 44, 371, 372 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для розгляду справи за його відсутності.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з`явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за таких підстав.

Як зазначено в п. 4 Рішення Конституційного Суду від 31.05.2011 року № 4-рп/2011 "У справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 376 у взаємозв`язку зі статтями 151, 152, 153 Цивільного процесуального кодексу України") інститут забезпечення позову передбачає можливість захисту особою порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Разом з тим у Кодексі встановлено систему захисту прав особою, щодо якої застосовано заходи забезпечення позову. Складовими такої системи є: співмірність видів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами; можливість суду вимагати від позивача забезпечити його вимогу заставою; відшкодування особі збитків, завданих забезпеченням позову; право на апеляційне оскарження ухвали суду щодо забезпечення позову.

За змістом ст. ст. 149-152 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Отже, забезпечення позову - це вжиття судом, в провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують за його позовом про присудження реальне виконання позитивно прийнятого рішення. Такий інститут цивільно-процесуального законодавства передбачений з метою попередження несумлінних дій відповідача, який може, наприклад, сховати або продати майно, тобто з метою усунення утруднення або неможливості виконання рішення.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображена в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Постановляючи 12.02.2019 року ухвалу про відмову в задоволені заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що крім обставин, викладених у заяві про забезпечення позову, інших доказів чи обґрунтування доводів про те, що виконання рішення суду у майбутньому може бути утруднене чи відповідач буде ухилятися від виконання такого рішення, позивачем не надано, а також виходив з того, що Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» не передбачено здійснення таких дій, як встановлення тимчасового обмеження судом права виїзду громадянина за межі України.

Апеляційний суд повністю погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволені заяви позивача ОСОБА_1 в тій частині його заяви про забезпечення позову, в якій він просив застосувати такий захід як тимчасове обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за кордон без вилучення паспорту громадянина України для виїзду за кордон до виконання рішення суду з огляду на таке.

Приписами ст.33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантовано свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Стаття 12 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права визначає право кожної людини покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані права не можуть бути об`єктом посягань ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав та свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними у цьому Пакті.

Відповідно до ч.2-3 ст.2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

На здійснення цих прав не встановлюються жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними у демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, для забезпечення громадського порядку, запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Позивачем не наведено жодного доводу та не надано жодного доказу, який би свідчив про ефективність застосування у даній справі такої процесуальної дії з метою забезпечення позову, як обмеження ОСОБА_2 у реалізації конституційного права на свободі пересування.

Також апеляційний суд погоджується та вважає законним і обґрунтованим висновок суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні заяви позивача про арешт грошових коштів відповідача ОСОБА_2 , оскільки позивачем не надано суду доказів наявності таких коштів в банківських установах, не надав інформації про найменування цих установ, наявність таких коштів та реквізитів відповідних рахунків.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду в тій частині, що заява позивача ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову не обґрунтована в усіх її частинах та приходить до висновку, що заява про обтяження належного відповідачу майна підлягає частковому задоволенню, зважуючи на приписи ст.ст.149, 150, 151 ЦПК України та обставини справи.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_2 від 15.01.019 року, наданої до суду першої інстанції, та аналогічної за змістом інформації від 05.04.2019 р., сформованого за запит ОСОБА_3 представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на праві приватної власності належать нежитлові приміщення підвалу №1-:-4 загальною площею 26,2 кв.м в житловому будинку літ.»А-5» по АДРЕСА_1 ; нежитлові приміщення підвалу №5 загальною площею 12,4 кв.м в житловому будинку літ. «А-5» по АДРЕСА_1

До видів забезпечення позову законом віднесено накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб (пункт 1 частини 1 статті 150 ЦПК України), а також заборону вчиняти певні дії (пункти 2,4 частини 1 статті 150 ЦПК України).

Під арештом майна слід розуміти заборону розпорядження цим майном, а в певних випадках - і користування ним.

Заборона вчиняти певні дії, поряд з іншим, може бути пов`язана з необхідністю збереження об`єкта спору в існуючому стані та збереження його статусу, що має сприяти вирішенню спору та можливості виконання судового рішення.

Зважуючи на характер спірних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що найбільш виваженим і збалансованим, з урахуванням інтересів сторін і завдань цивільного судочинства, є обрання такого виду забезпечення позову ОСОБА_1 як заборона відчуження належного відповідачу нерухомого майна у виді підвальних приміщень в житловому будинку літ. «А-5» по АДРЕСА_1 .

Інші доводи позивача ОСОБА_4 та його представника адвоката Колосова А.В. не є суттєвими і на вирішення питання про забезпечення позову не впливають.

Постановляючи судове рішення про часткове задоволення заяви позивача ОСОБА_4 та накладення заборони на нерухоме майно відповідача ОСОБА_2 , апеляційний суд виходить з того, що заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер, що справа розглянута без участі відповідача і відповідальність за достовірність наданої суду інформації покладається на позивача та його представника, а також бере до уваги положення ст.ст.154,155, 156, 158, 159 ЦПК України про можливість заміни одного заходу забезпечення на інший, скасування заходів забезпечення, можливість застосування зустрічного забезпечення, за заявою відповідача та відшкодування збитків, заподіяних особі внаслідок застосування заходів забезпечення позову.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 371, 372, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 379, ст.ст.382-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Дзержинського районного суду м.Харкова від 12 лютого 2019 року змінити.

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити частково.

Заборонити відчуження у будь-який спосібнерухомого майна:

-нежитлових приміщень підвалу №1-:-4 загальною площею 26,2 кв.м в житловому будинку літ.»А-5» по АДРЕСА_1 ;

-нежитлових приміщень підвалу №5 загальною площею 12,4 кв.м в житловому будинку літ. «А-5» по АДРЕСА_1 , що належать на праві власності ОСОБА_2 .

В іншій частині ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 08 липня 2019 року.

Головуючий: П.В. Кісь

Судді : О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина