Провадження №2/522/6530/19
У Х В А Л А

про залишення позовної заяви без руху

15 липня 2019 року м. Одеса

Суддя Приморського районного суду м. Одеси Донцов Д.Ю., розглянувши матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , від імені та в інтересах яких діє мати ОСОБА_1 , до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією Російської Федерації проти України, -

В С Т А Н О В И В:

20.11.2018 року до Приморського районного суду м. Одеси звернулась ОСОБА_1 , діюча від свого імені, а також в інтересах дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із зазначеною позовною заявою.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 21.11.2019 року відкрито провадження у справі в загальному порядку з призначенням підготовчого судового засідання.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 09.01.2019 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 19.02.2019 року провадження у справі закрито згідно п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Постановою Одеського апеляційного суду від 14.06.2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 19.02.2019 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.

За результатами автоматичного розподілу справа надійшла до провадження судді Донцова Д.Ю. та отримана ним 10.07.2019 року.

Дослідивши матеріали поданої позовної заяви, суд приходить до висновку про наявність підстав для залишення позовної заяви без руху, виходячи з наступного.

Статтею 175 ЦПК України встановлено вимоги до позовної заяви.

Зокрема, п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України встановлено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Згідно п. 2 Листа ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-754/0/4-13 «Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом» джерела правового регулювання участі іноземного елемента у цивільному процесі України поділяються на дві групи: національне законодавство та міжнародні договори, в яких бере участь Україна.

Згідно п. 4 Листа ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-754/0/4-13 «Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом» визначення підсудності справ з іноземним елементом залежить від категорії спору. При вирішенні питання про підсудність справ судам України також мають враховуватися вимоги загальної, альтернативної, договірної, виключної підсудності.

Так, згідно п. 3 ч. 1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом, зокрема, у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України.

Разом з тим, пред`являючи позов до іноземного елемента, яким є іноземна держава, позивач та суд мають враховувати положення ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право».

Згідно п. 6 Листа ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-754/0/4-13 «Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом» у справах з іноземним елементом щодо приватноправових відносин, одним із учасників яких є іноземні держави, акредитовані в Україні дипломатичні представники іноземних держав та в інших випадках, передбачених законами України і міжнародними договорами України, застосовується судовий імунітет.

Так, згідно ч. 1 ст. 79 Закону пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Таким чином, суд може приймати до свого провадження позови про відшкодування шкоди Російською Федерацією, якщо її було завдано на території України, за умови наявності згоди компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Разом з тим, дослідивши текст позовної заяви та наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено відсутність посилань позивача та доказів щодо наявності згоди компетентних органів Російської Федерації на участь у справі в якості відповідача чи встановлення можливості пред`явлення позову до Російської Федерації без надання такої згоди міжнародним договором України або законом України.

Суд критично відноситься до зазначеного висновку колегії суддів Одеського апеляційного суду в Постанові від 14.06.2019 р., що на відповідача не поширюється судовий імунітет в наслідок збройної агресії Російської Федерації на території України, виходячи з наступного.

У доктрині сучасного міжнародного права принцип імунітету іноземної держави є загальновизнаним та має диспозитивний характер. Приналежність імунітету держави визначається саме до сфери міжнародного приватного права і міжнародного процесуального права (міжнародного цивільного процесу). Імунітет держави у широкому застосуванні це принцип, згідно з яким до держави або її органів і представників не може бути заявлений позов в іноземному суді без її згоди. У доктрині міжнародного приватного права під імунітетом розуміється непідлеглість однієї держави законодавству та юрисдикції іншої. Імунітет ґрунтується на суверенітеті держав, їх рівності. Це означає, що жодна з них не може здійснювати свою владу над іншою державою, її органами, майном. Такий статус характеризується як раг in parem non habet imperium рівний над рівним не має влади. Зазначений принцип є абсолютним, оскільки імунітетом від юрисдикції певної держави користуються всі інші держави і він поширюється на всі дії іноземних держав у сфері юрисдикції даної держави. Ґрунтуючись на міжнародно-правовому принципі суверенної рівності держав, імунітет виявляється не тільки в праві держави не бути підпорядкованою владним прерогативам іноземного суверену, але й в обов`язку цього суверену не поширювати ці прерогативи на іншу державу без її згоди. Імунітет є однією з ознак держави, і вона, як публічна особа, захищена державним імунітетом. ОСОБА_5 (ISBN 978-966-326-429-5) зазначає, що концепція абсолютного імунітету означає: 1) неможливість розгляду позовів до іноземної держави без її згоди у судах іншої держави; 2) неможливість застосування примусових заходів до майна будь-якої держави зі сторони іншої держави з метою забезпечення позову; 3) недопустимість звернення заходів примусового виконання на майно держави без її згоди. Виняток становлять випадки, коли держава відмовилася від імунітету.

Суд наголошує сторонам, що в національному законодавстві України панує принцип абсолютного імунітету іноземних держав.

Суд звертає увагу сторін, що застосування судового імунітету не означає відмову у правосудді. Позов до Російської Федерації може бути заявлено у судах Російської Федерації, а в судах України тільки зі згоди уповноважених на це осіб, конвенційних норм, багатосторонньому чи двосторонньому договорі тощо.

Відповідно до описаних доктринальних та законодавчих норм міжнародного права, позивачами не надано суду доказів наявності зазначеної згоди Російської Федерації, підтвердження про звернення до уповноважених органів/осіб Російської Федерації чи наявність мовчазної згоди Російської Федерації.

Суд не повинен допускати винесення ілюзорних рішень, які не зможуть бути реалізовані в майбутньому. Якщо підсудність національних судів України не буде визнана Російською Федерацією або буде відсутній факт мовчазної згоди Російської Федерації, то в наступному позивачі не зможуть виконати рішення суду при умові якщо воно буде винесено на їх користь.

Суд наголошує, що робить усе можливе для забезпечення прав людини на територіях, де самостійне забезпечення таких прав є ілюзорним та сумнівним. Суд у таких справах надає перевагу правам конкретних індивідів, а не інтересам, зокрема політичним або інших держав. Не дивлячись на зазначене та визнання судом факту збройної агресії Російської Федерації на території України, суд при розгляді справи повинен керуватися лише принципом верховенства права та розглядати справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року і протоколів до неї, згоду на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Враховуючи положення п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, обґрунтовуючи позовні вимоги до Російської Федерації, позивач має зазначити про наявність згоди компетентних органів Російської Федерації на пред`явлення позову чи встановлення можливості пред`явлення позову до Російської Федерації без надання такої згоди міжнародним договором України або законом України.

Статтею 185 ЦПК України встановлено, що суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Керуючись ст. 2, 3, 4, 10, 175, 185 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , від імені та в інтересах яких діє мати ОСОБА_1 , до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією Російської Федерації проти України залишити без руху.

Встановити позивачу десятиденний строк з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху, для усунення недоліків.

Копію ухвали про залишення позовної заяви без руху надіслати позивачу.

У разі не усунення зазначених недоліків у встановлений строк позовна заява вважатиметься неподаною та буде повернута позивачу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Д.Ю. Донцов