Постанова

Іменем України

10 липня 2019 року

м. Київ

справа № 668/4463/15-ц

провадження № 61-15558св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Суворовського районного суду м. Херсона, у складі судді Булах Є. М., від 25 травня

2015 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області, у складі колегії суддів: Стародубця М. П., Воронцової Л. П., Ігнатенко П. Я., від 14 липня

2016 року.

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

У квітні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулось до суду

з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» обґрунтовувало тим, що 21 листопада

2006 року між ним та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит в сумі 8 138 доларів США зі сплатою 12% річних за користування кредитом терміном до 21 листопада 2011 року. З метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором 21 листопада 2006 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки, відповідно до умов якого поручитель та позичальник відповідають перед кредитором як солідарні боржники за зобов`язаннями, які виникають з умов кредитного договору. Вказав, що у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором станом на 04 березня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 18 302,85 доларів США, яка складається з: заборгованості за кредитом - 4 570,57 доларів США; заборгованості за процентами за користування кредитом - 4 929,38 доларів США; заборгованості з комісії за користування кредитом - 148,07 доларів США; пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - 8 654,83 долари США.

З огляду на зазначене, позивач просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором в зазначеному розмірі та судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 25 травня 2015 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість станом на 04 березня 2015 року за кредитним договором від 21 листопада 2006 року № HEТ8АК08980032 в розмірі 9 648, 02 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного банку України еквівалентно 229 333, 42 грн, яка складається з: 4 570, 57 доларів США, що еквівалентно 108 642,44 грн, - заборгованості за кредитом; 4 929,38 доларів США, що еквівалентно 117 171,36 грн, - заборгованості за відсотками за користування кредитом; 148, 07 доларів США, що еквівалентно 3 519, 62 грн, - заборгованості по комісії за користування кредитом. У задоволенні іншої частини позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції у частині стягнення заборгованості за тілом кредиту, за процентами за користування кредитом та комісії за користування кредитом мотивовано тим, що відповідно до існуючих між сторонами договірних правовідносин банк надав позичальнику грошові кошти у розмірі та на умовах, встановлених договором, які останній в передбачений договором строк не повернув, і не сплатив проценти за користування кредитом та інші платежі відповідно до умов договору, у зв`язку із чим згідно з положеннями статей 526, 1048-1050, 1054 ЦК України, що регулюють спірні правовідносини, місцевий суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених вимог у цій частині. Рішення суду першої інстанції у частині стягнення пені мотивовано тим, що розрахунок заборгованості по нарахованій пені не містить її детального розрахунку, розрахунок наданий без зазначення суми прострочених платежів та суми боргу, без зазначення строків, кількості днів та методу розрахунку пені відповідно до чинного законодавства та умов договору. Крім того, пеня нарахована з 2006 року по 2015 рік, що не відповідає вимогам закону.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 14 липня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, заочне рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 25 травня 2015 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції у частині стягнення заборгованості за тілом кредиту, процентами за користування кредитом та комісіївідповідають вимогам закону, судом першої інстанції повно та всебічно у цій частині встановлені обставини справи. Судом апеляційної інстанції залишено без розгляду заяву ОСОБА_1 про застосування строків позовної давності, оскільки остання не була предметом розгляду у суді першої інстанції.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У липні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати заочне рішення Суворовського районного суду

м. Херсона від 25 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 14 липня 2016 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідачів не було повідомлено про розгляд справи, у зв`язку з чим вони були позбавлені права на подання заперечень та надання доказів. На думку заявника, суди попередніх інстанцій помилково не застосували наслідки спливу позовної давності, не врахували, що останній платіж за спірним кредитним договором він здійснив 10 лютого 2011 року, а з позовом банк звернувся у квітні 2015 року. Поза увагою судів попередніх інстанцій залишено те, що заочним рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 04 лютого 2013 року в рахунок погашення заборгованості за вказаним кредитним договором звернуто стягнення на предмет застави, що призводить до застосування до боржника подвійної відповідальності за одне і те саме правопорушення. Вказав, що банк не надав доказів на підтвердження надання позичальнику кредитних коштів.

Рішення Апеляційного суду Херсонської області від 15 липня 2015 року не є предметом касаційного перегляду.

Відзиву на касаційну скаргу не надходило

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»

(далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

06 червня 2019 року справу передано судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду від 01 липня 2019 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

21 листопада 2006 року між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, згідно з умовами якого останній отримав кредит у розмірі 8 138 доларів США з метою придбання автомобіля зі

сплатою 12% річних з кінцевим строком повернення кредиту 21 листопада 2011 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вищезазначеним кредитним договором 21 листопада 2006 року між банком та

ОСОБА_2 було укладено договір поруки, за умовами якого остання прийняла на себе зобов`язання відповідати перед банком по зобов`язанням боржника, які виникають з умов кредитного договору.

Згідно з розрахунком, наданим банком, внаслідок неналежного виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за вказаним кредитним договором виникла заборгованість, загальний розмір якої станом на 04 березня

2015 року становить 18 302,85 доларів США, яка складається з: заборгованості за кредитом - 4 570,57 доларів США; заборгованості за процентам за користування кредитом - 4 929,38 доларів США; заборгованості за комісією за користування кредитом - 148,07 доларів США; пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором -

8 654,83 долари США.

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статей 526, 530, 610 ЦК України, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Стаття 264 ЦК України має вичерпний перелік підстав переривання перебігу позовної давності, зокрема вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку та пред`явлення особою позову до одного з кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимог, право на які має позивач.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про необґрунтованість доводів відповідача щодо подвійного стягнення заборгованості за кредитним договором та відсутність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності, оскільки у 2013 році банк звертався до суду з позовом до відповідача про звернення стягнення на предмет застави, що свідчить про переривання строку позовної давності на підставі статті 264 ЦК України. З позовом у цій справі банк звернувся

у 2015 році, тому підстави для відмови у задоволенні позову у зв`язку із пропуском строку позовної давності відсутні.

Проте колегія суддів не може погодитися з висновками судів у частині стягнення процентів за користування кредитними коштами та комісії.

За змістом частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У відповідності до положень статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі закінчення строку кредитування або пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року, справа № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18).

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) висловлено правову позицію, зміст якої зводиться до того, що за наявності судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник не виконав (виконав не у повному обсязі), відсутня підстава для нарахування процентів за кредитним договором, оскільки строк дії договору змінений кредитором, що засвідчено у судовому рішенні, а права та інтереси кредитодавця у цих правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У справі, яка є предметом перегляду, встановлено, що заочним рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 04 лютого 2013 року у справі № 2120/3628/12 задоволено позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави

на суму 6 937,42 доларів США, до якої, зокрема, включено заборгованість за кредитом - 4 570,57 доларів США, заборгованість по процентам за користування кредитом - 1 631,66 доларів США.

У порушення вимог статей 212-214 ЦПК України, 2004 року, суди попередніх інстанцій на вказані вимоги закону уваги не звернули, не врахували, що банк скористався своїм правом на дострокове повернення кредитних коштів, звернувшись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет застави у рахунок погашення всієї суми заборгованості, змінивши строк дії кредитного договору, післяспливу якого право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється, та дійшли помилкового висновку про стягнення процентів за користування кредитними коштами у розмірі 4 929,38 доларів США, які були нараховані банком після звернення до суду зпозовом про звернення стягнення на предмет застави.

Статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладання кредитного договору) визначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця.

Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України

від 10 травня 2007 року № 168, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, банки позбавлені права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Вирішуючи спір у частині стягнення комісії, суди попередніх інстанцій залишили поза увагою те, що кредитору забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі за дії, які банк здійснює на власну користь чи споживач здійснює на користь банку.

Частиною першою статті 412 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З урахуванням наведеного, вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення процентів, нарахованих після звернення банку до суду зпозовом про звернення стягнення на предмет застави, у розмірі 4 929,38 доларів США та заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі

148,07 доларів США є безпідставними, а тому не підлягають задоволенню.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги, скасування рішень судів попередніх інстанцій з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, заочне рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 25 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 17 березня 2016 року у частині стягнення заборгованості за тілом кредиту, за процентами за користування кредитом та комісії залишено без змін.

Відповідно до частин першої та третьої статті 405 ЦПК України, якщо касаційна скарга надійшла до суду касаційної інстанції після закінчення касаційного розгляду справи, і особа, яка подала скаргу, не була присутня під час касаційного розгляду справи, суд касаційної інстанції розглядає відповідну скаргу за правилами цієї глави.

За результатами розгляду касаційної скарги суд приймає постанову відповідно до статті 416 цього Кодексу. При цьому за наявності підстав може бути скасовано раніше прийняту постанову суду касаційної інстанції.

Ураховуючи те, що колегія суддів дійшла висновку про скасування оскаржених судових рішень з ухваленням нової постанови про часткове задоволення позовних вимог, а раніше прийнятою постановою суду касаційної інстанції заочне рішення Суворовського районного суду

м. Херсона від 25 травня 2015 року було залишені без змін, постанова Верховного Суду від 25 січня 2018 року підлягає скасуванню.

У зв`язку із частковим задоволенням касаційної скарги та частковим задоволенням позовних вимог судові витрати, понесені ОСОБА_1 на сплату судового збору за подання апеляційної скарги та касаційної скарги, підлягають частковому відшкодуванню за рахунок позивача, із урахуванням пропорційної частини судового збору, сплаченого банком при поданні позову.

Керуючись статтями 141, 400, 402, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 25 травня

2015 року, ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 14 липня

2016 року та постанову Верховного Суду від 25 січня 2018 року скасувати.

Позов публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податку НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податку НОМЕР_2 ) на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» () заборгованість за кредитним договором від 21 листопада 2006 року № HEТ8АК08980032 у розмірі 4 570,57 (чотири тисячі п`ятсот сімдесят) доларів США.

У задоволенні іншої частини позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги та касаційної скарги у розмірі 1 200 (одна тисяча двісті) грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович