Справа № 201/2316/18
Провадження № 2/201/541/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2019 року Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого - судді Федоріщева С.С.,

за участі секретаря судового засідання Разумняк К.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, третя особа Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Барабаш Юлія Володимирівна, ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Дніпровської міської ради, третя особа Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Барабаш Юлія Володимирівна, ОСОБА_2 у якому просить визнати за нею право приватної власності на Ѕ частину нежитлової будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що 18 лютого 2006 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у простій письмовій формі був укладений договір купівлі-продажу спірного приміщення.

За вказаним договором продавці передавали у власність покупцям нерухоме майно, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та в цілому складається з: будівля майстерні А-1 цеглова загальною площею 193,1 м.кв.; побудови: ганки а, а1, а2, прибудова 3-1 цеглова загальною площею 45,6 м.кв., ганок з, склад ПММ Д металевий, склад ПММ Ж металевий, навіс И, мостіння І (у загальному користуванні).

В день укладання зазначеного договору предмет купівлі-продажу був фактично переданий набувачам з підписанням відповідного акту приймання-передачі.

31 серпня 2006 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська було винесено рішення, яким суд задовольнив у повному обсязі позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Дніпропетровської міської ради про визнання угоди дійсною та визнання права власності.

На підставі вищезазначеного рішення суду ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у встановленому законом порядку зареєстрували за собою право приватної власності на зазначене нерухоме майно по Ѕ частині кожному

11 травня 2011 року ОСОБА_3 склала заповіт. Згідно якого на випадок своєї смерті заповідала мені - ОСОБА_1 усе належне їй на час смерті майно

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

10.02.2016 року позивач звернулася до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3

10.02.2016 року приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Барабаш Ю.В. виніс постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Причиною відмови у вчиненні нотаріальної дії було те, що позивачем разом з заявою не подано нотаріусу оригіналів правовстановлюючих документів щодо належності нерухомого майна спадкодавцеві, а саме, не подано оригінал договору-купівлі продажу від 18.02.2006 року, який було укладено між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 ..

У зв`язку з вказаним, у позивача виникли труднощі з оформлення права власності на Ѕ частину нежитлової будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 та отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом

Представник позивача ОСОБА_6 надав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити, справу просив розглянути за його відсутності та без фіксування судового процесу технічними засобами.

Представник Дніпровської міської ради подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності.

Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Барабаш Юлія Володимирівна подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності.

Третя особа ОСОБА_2 не з`явилась, про причини неявки до суду не повідомила.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 18 лютого 2006 року між продавцями - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та покупцями - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у простій письмовій формі був укладений договір купівлі-продажу (а.с. 8).

За укладеним договором купівлі-продажу продавці передали у власність покупцям нерухоме майно, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та в цілому складається з: будівля майстерні А-1 цеглова загальною площею 193,1 м.кв.; побудови: ганки а, а1, а2, прибудова 3-1 цеглова загальною площею 45,6 м.кв., ганок з, склад ПММ Д металевий, склад ПММ Ж металевий, навіс И, мостіння І (у загальному користуванні).

31 серпня 2006 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська було винесено рішення, яким суд задовольнив у повному обсязі позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Дніпропетровської міської ради про визнання угоди дійсною та визнання права власності. Договір купівлі-продажу нерухомого майна по АДРЕСА_1 , укладений 18.02.2006 року між покупцями ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та продавцями ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , - визнав дійсним.

Визнав за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 право спільної власності на нерухоме майно по АДРЕСА_1 - будівлю майстерні літ. А-1 цеглову загальною площею 193,1 кв.м., побудови: ганки а, а1, а2, прибудову 3-1 цеглову загальною площею 45,6 кв.м., ганок з, склад ПММ Д металевий, склад ПММ Ж металевий, навіс И, мостіння І (у загальному користуванні).

Визнав за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 право спільної власності на переплановані приміщення 2-1, 2-4, 2-5, 2-7 по будівлі літ. А-1 у м. Дніпро , а також на самовільно збудовану прибудову літ. А-1, загальна площа по будівлі літ. А-1 з прибудовою А-1 275,5 кв.м., без додаткових актів введення в експлуатацію» (а.с. 10-11).

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у встановленому законом порядку зареєстрували за собою право приватної власності на нерухоме майно по Ѕ частині кожному (а.с. 12).

11 травня 2011 року ОСОБА_3 склала заповіт. Згідно якого на випадок своєї смерті заповідала ОСОБА_1 усе належне їй на час смерті майно (а.с. 13).

Позивач у встановленому законом порядку звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом.

10.02.2016 року приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Барабаш Ю.В. виніс постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії з підстав відсутності у позивача оригіналу правовстановлюючого документу, а саме договору купівлі продажу спірного майна (а.с. 17).

Враховуючи встановлені судом обставини суд приходе до висновку про необхідність задоволенні позову із нижче наведених підстав.

У статті 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

У статті 1233 Цивільного кодексу України вказано, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до змісту ст. 1216 ЦК України, у разі спадкування права та обов`язки спадкодавця переходять до спадкоємців.

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1222 ЦК України, встановлено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

У інформаційному листі ВССУ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" - 3.1. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України).

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У відповідності до ст. 392 ЦК України - власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

У відповідності до п. п. 4.15, 4.18 наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 22 лютого 2012 року за № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, і доводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Враховуючи, що нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, суд доходить висновку, що позивачем вірно обрано спосіб захисту свого права.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав.

За ст. 6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «Case of Oneryildis v. Turkey» (справа відкрита за заявою №48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття «майно» охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Згідно зі ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Ст. 15 ЦК України також передбачає право кожної особи на захист своїх цивільних прав та інтересів у разі їх порушення, невизнання або оспорювання, а ст. 16 цього ж кодексу право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, вказуючи в якості одного зі способів захисту цивільних прав та інтересів визнання права. Ст. 392 ЦК України також передбачено право власника майна на пред`явлення позову про визнання його права власності.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Тким чином, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, виходячи з того, що позивач не має іншої можливості захистити своє право на спадщину, зокрема через органи нотаріату, суд вважає, що її право підлягає захисту шляхом визнання за нею права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом.

Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм цивільного законодавства, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог до ОСОБА_1 Дніпровської міської ради, третя особа Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Барабаш Юлія Володимирівна, ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом задовільнити.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами, у відповідності до приписів ст. 141 ЦПК України, враховуючи результат розгляду справи, а також відсутність вимоги позивача про стягнення судових витрат , суд вважає за можливе не стягувати з відповідача судові витрати по справі.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 76-81, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, третя особа Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Барабаш Юлія Володимирівна, ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом задовільнити.

Визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на Ѕ частину нежитлової будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя С.С. Федоріщев