Єдиний унікальний номер 219/8804/18 Номер провадження 22-ц/804/1875/19

Єдиний унікальний номер 2019/8804/18
Номер провадження 22-ц/804/1875/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Халаджи О. В.

суддів: Азевича В. Б.. Кішкіної І.В.

розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, в м. Бахмут цивільну справу, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 04 квітня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку та одноразової грошової допомоги середнього заробітку за час затримки розрахунку (суддя Радченко Л.А.)

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ "Українська залізниця" про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку та одноразової грошової допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі, грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку та одноразову грошову вихідну допомогу у розмірі одного середнього місячного заробітку в сумі 21041,68 грн. та середній заробіток за період затримки розрахунку з 18.07.2017 по 06.08.2018 року 63 170,80 грн.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 04 квітня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку та одноразової грошової допомоги середнього заробітку за час затримки розрахунку задоволено частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 , заборгованість по заробітній платі, грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку та одноразову грошову вихідну допомогу у розмірі одного середньомісячного заробітку на загальну суму 18 450,39 грн.

В частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовлено.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимогу сумі 617,96 грн.

Із вказаним судовим рішенням не погодилась представник відповідача ОСОБА_2 В ОСОБА_3 та подала апеляційну скаргу, вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права та неповним з`ясуванням всіх обставин, які мають значення для справи.

В обґрунтування скарги зазначає, що однією з позовних вимог ОСОБА_1 було стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, проте стягнення середнього заробітку не підпадає під дію ст. 5 Закону України «Про судовий збір» у справах про стягнення заробітної плати. Вказує на те, що до структури заробітної плати, визначеної у ст.2 Закону України «Про заробітну плату», входять: основна заробітна плата, додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсацій виплати. Середній заробіток, який стягується у відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України, є санкцією за затримку розрахунку при звільненні і не є складовою заробітної плати, а тому за таку вимогу слід сплачувати судовий збір. Артемівський міськрайонний суд Донецької області в супереч ст.185 ЦПК України не залишив позовну заяву без руху у зв`язку з несплатою судового збору та відкрив провадження у справі та розглянув її, чим порушив норми матеріального та процесуального права.

Просила рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 04 квітня 2019 року скасувати, та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволені позовних вимог в повному обсязі.

Від позивача ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, вважає, що рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 04 квітня 2019 року законне та обґрунтоване, в процесі розгляду справи суд першої інстанції не порушив норми процесуального та матеріального права, врахував всі фактичні обставини справи, в межах наданих суду повноважень, в повному обсязі з`ясував обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, надав належну оцінку всім доказам, ґрунтуючись на повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності.

Просив апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця» залишити без задоволення, рішення Артемівського міськрайонного суду від 04 квітня 2019 року без змін.

Згідно п. 2 ч.1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових відносин.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою «Апеляційне провадження».

Згідно частини 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

В даній справі спір виникає із трудових відносин та ціна позову становить, 84 212,48 грн. тобто менше ста розмірів прожиткового мінімуму, а тому справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у письмовому провадженні (1921 грн. * 100 = 192 100 грн.).

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 15 постанови Пленум Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що відповідач оскаржує рішення в частині порушення судом першої інстанції процесуальних норм та норм матеріального права, що призвело до розгляду справи по суті позовних вимог, тоді як в частині середнього заробітку не було сплачено судовий збір і суд повинен був залишити позовну заяву без руху та надати позивачу строк для сплати судового збору, а у разі не усунення таких недоліків, повернути такий позов позивачу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Так, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 08.07.2016 року перебував у трудових правовідносинах з відповідачем та 17.07.2017 року був звільнений у зв`язку зі скороченням штату на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України, і що відповідачем не оспорюється.

Частино 1 ст. 94 КЗпП України передбачено, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до ст. ст. 115, 116 Кодексу Законів про працю України заробітна плата повинна сплачуватись двічі на місяць. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства , провадиться в день звільнення.

Отже, законом передбачено, що при звільненні працівник одержує від підприємства, установи, організації всі суми, зокрема й заробітну плату, одержати яку він має право з урахуванням встановленого належним чином розміру заробітної плати.

При визначені розміру заборгованості по заробітній платі, суд взяв до уваги надані позивачем розрахунки заробітної плати (табулеграми), відповідно до яких нарахований розмір заробітної плати, який підлягає до виплати, складає: за квітень 2017 року 3277,42 грн.; за травень 2017 року 3277,42 грн.; за червень 2017 року 824,52 грн.; за липень 2017 року 11071,03 грн., яка складається з заробітної плати, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку 23 дня, та одноразової грошової вихідної допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку згідно ст. 44 КЗпП України, згідно наказу про звільнення, а всього складає 18450,39 грн.

Суд стягнув з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі, грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку та одноразову грошову вихідну допомогу у розмірі одного середньомісячного заробітку на загальну суму 18 450,39 грн. в частині стягнення середнього заробітку було відмовлено на підставі ч. 1 ст. 117 КЗпП України, так як відповідачем надані докази про відсутність вини відповідача у несвоєчасній виплаті заробітної плати, а саме наданий Науково-правовий висновок, яким підтверджено, що починаючи з 2014 року і станом на 17 липня 2017 року вини підприємства у несвоєчасному розрахунку з позивачем не має.

Так, судом першої інстанції при вирішенні спору по суті позовних вимог, вірно застосовано норми матеріального права та суд дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

У відповідності до ч. 2 ст. 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Дійсно, при вирішенні питання про відкриття провадження у справі що переглядається, суд першої інстанції не врахував, що за вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні при подачі позову до суду слід сплатити судовий збір, від сплати якого позивач не звільнений.

Так, порядок сплати судового збору визначено ст. 6 Закону України від 08 липня 2011 року №3674-VІ "Про судовий збір". На підтвердження сплати судового збору надається документ, що підтверджує його сплату.

Позивачем документ про сплату судового збору до позовної заяви додано не було з підстав того, що від сплати судового збору він звільнений на підставі пункту статті 5 Закону України "Про судовий збір".

Зазначене твердження позивача є помилковим.

Відповідно до пункту 1 частини 1 ст. 5 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VІ "Про судовий збір" від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Законом України від 22 травня 2015 року № 484-VIII з пункту 1 частини 1 ст. 5 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VІ "Про судовий збір" виключено слова "за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин".

Згідно позовної заяви від 07.08.2018 позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість із заробітної плати, грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку та одноразову грошову вихідну допомогу у розмірі одного середнього місячного заробітку в сумі 21041,68 грн. та середній заробіток за період затримки з 18.07.2017 по 06.08.2018 року 63 170,80 грн.

Згідно п.п. 3.9. Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 року № 5, суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні відносяться до інших виплат, що не належать до фонду оплати праці.

Тобто, відповідно до пункту 1 частини 1 ст. 5 Закону України від 08 липня 2011 року №3674-VІ "Про судовий збір" (у редакції Закону України від 22.05.2015 року № 484-VIII) позивач звільнений від сплати судового збору лише щодо його позовних вимог про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та одноразову грошову допомогу.

Як зазначив Верховний Суд України в постанові від 30.11.2016 року у справі № 6-1121цс16 щодо неоднакового застосування судом касаційної інстанції пункту 1 частини 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", стягнення заробітної плати, про що зазначається в пункті 1 частини 1 ст. 5 Закону України від 08.07.2011 року № 3674-VI "Про судовий збір", не є тотожнім стягненню середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Тобто, у справах про стягнення середнього заробітку, позивачі від сплати судового збору не звільняються, а тому дійсно в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд першої інстанції повинен був вирішити питання про сплату позивачем судового збору, а в разі його несплати визнати в цій частині позовну заяву неподаною та повернути позивачеві (ст. 185 ЦПК України).

Однак, як вбачається з ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Так зазначене порушення норм процесуального права не призвело до неправильного вирішення справи по суті позовних вимог, а тому в цій частині рішення суду слід залишити без змін.

Проте, вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд першої інстанції не врахував викладені вище норми матеріального права стосовно сплати судового збору за позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та невірно розподілив судові витрати між сторонами пропорційно до задоволених позовних вимог відповідно до ст. 141 ЦПК України, а тому в цій частині судове рішення слід змінити.

Отже, оскільки з позовних вимог про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 63 170,80 гривень позивач не звільняється та в задоволенні цієї частини позовних вимог йому було відмовлено, тому з позивача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 704,80 грн. (1762 * 0,4 = 704,80 гривень).

Вирішуючи питання про стягнення з відповідача судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог суд невірно прийшов до висновку про стягнення судового збору в сумі 617,96 гривень, оскільки виходячи з ціни позову (84212,48 грн.) та задоволених позовних вимог (18450,39 грн.) позов було задоволено на 21,9%, тому оскільки судовий збір виходячи з 1% від ціни позову при його подачі складав 842, 12 грн., то відповідно 21,9 % складає 184,42 гривні, які і слід стягнути з відповідача на користь держави.

На підставі вищевикладеного, апеляційний суд вважає за необхідне рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 04 квітня 2019 року змінити в частині стягнення судового збору, та стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в сумі 704 гривні 80 копійок та з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в дохід держави судовий збір в сумі 184 гривні 80 копійок.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 04 квітня 2019 року змінити в частині стягнення судового збору.

Стягнути з ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , іпн. НОМЕР_1 на користь держави судовий збір у сумі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця», інн. 40075815 на користь держави судовий збір у сумі 184 (сто вісімдесят чотири) гривні 42 копійки.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 11липня 2019 року.

Судді: О. В. Халаджи

В. Б. Азевич

І.В. Кішкіна