ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/6371/18
провадження № 2/753/1272/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" червня 2019 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Мицик Ю.С.,

при секретарях Горбенко А.О., Слаква О.О., Івашків О.В.,

Гаврилюк О.В., Пугач Д.С.

представника позивача ОСОБА_1 .

відповідача 1 ОСОБА_2

відповідача 2 ОСОБА_3

представника відповідача 1 ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення коштів,-

встановив:

ОСОБА_5 (далі - позивач, ОСОБА_5 ) звернувся до суду з даним позовом та просив стягнути з ОСОБА_2 (далі- відповідач 1, ОСОБА_2 ) кошти в розмірі 17168,79 грн., з яких: 8 059,39 грн. понесені позивачем витрати на утримання спільного майна - квартири АДРЕСА_1 , 1/2 частину вартості придбаної позивачем кухонної плити, що знаходиться у спільному користуванні у сумі 3569,40 грн., понесені витрати на утримання гаражу за адресою: АДРЕСА_2 в розмірі 5540,00 грн. Крім того, просив стягнути з ОСОБА_3 (далі - відповідач 2, ОСОБА_3 ) на свою користь кошти в розмірі 5814,39 грн., з яких 1/4 частина понесених позивачем витрат на утримання вищевказаної квартири в розмірі 4029,69 грн., 1/4 частина вартості придбаної позивачем кухонної плити в розмірі 1784,70 грн., та вирішити питання відшкодування судових витрат згідно положень ст. 141 ЦПК України.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що є співвласником 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 . Власниками іншої 1/2 частини квартири є ОСОБА_2 та відповідно 1/4 квартири - ОСОБА_3 . Відповідачі є споживачами обов`язкових комунальних послуг відповідно до своїх часток у праві спільної часткової власності, але вони не здійснюють оплату за обов`язкові житлово-комунальні послуги, а саме: утримання будинків та прибудинкової території (послуга надається незалежно від факту проживання в даній квартирі (сміття вивозиться, двір прибирається); централізоване опалення; газ. Квартирну плату та плату за обов`язкові комунальні послуги здійснює позивач особисто. Крім того посилається, що він придбав кухонну плиту, вартістю 7138,80 грн., якою користуються всі співвласники квартири, а тому вважає, що її вартість має бути компенсована відповідачами пропорційно до часток у праві власності. Також просив стягнути з відповідача 1 витрати на утримання гаражу, що належить останній та знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , 17 в розмірі 5540 грн.

Ухвалою суду від 24.04.2018 в справі відкрито провадження та призначено до судового розгляду.

07.06.2018 від представника відповідачів надійшов відзив на позовну заяву, в якій остання просила у задоволенні позову відмовити в повному обсязі через його необгрунтованість та безпідставність. Зазначила, що в квартирі проживає лише позивач та відповідач 1, а відповідач 2 проживає в квартирі своєї дружини за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується Актом б/н від 04.06.2018 та за місцем свого проживання сплачує комунальні послуги, які фактично і споживає. Протягом багатьох років, саме ОСОБА_2 сплачувала комунальні послуги, а після смерті чоловіка, її здоров`я дуже погіршилося та було важко стояти у великих чергах в Ощадбанку для оплати комунальних послуг. В 2015 році позивач сам запропонував, що буде ходити до банку і сплачувати квитанції, однак відповідач 1 йому надавала кошти, крім того, готувала їжу для них, купувала продукти харчування. Після того, як відповідач 1 відмовилася продавати сумісну квартиру, їх відносини з позивачем погіршилися, а тому починаючи з березня 2017 року сторони почали сплачувати витрати на утримання квартири окремо, відповідно до своїх частин.

Послалася на те, що придбання нової плити було власною ініціативою позивача, необхідності в цьому не було, бо попередня кухонна плита була справною. В свою чергу, відповідач 1 придбала холодильник, мікрохвильову піч та пральну машину. Всю цю техніку сторони купували за власною ініціативою і користуються спільно. Жодних домовленостей про те, що сторони по справі беруть на себе зобов`язання щодо оплати частини вартості придбаної побутової техніки не було. В період коли між сторонами по справі були гарні теплі сімейні стосунки, мати позивача надала йому в користування автомобіль, що знаходиться в її власності. Позивач користувався автомобілем і відповідно користувався гаражем. Саме за користування гаражем позивач і сплачував витрати на його утримання. Сплата цих витрат здійснювалася ним добровільно, без будь-якого доручення з боку відповідача 1 /а.с. 107-109/.

07.06.2018 представник відповідачів подала заяву про застосування строків позовної давності /а.с. 130/.

17.07.2018 від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останній вважав доводи представника відповідачів безпідствними, оскільки останні спростовуються наявними у матеріалах справи доказами, а тому просив позов задовольнити. Зазначив, що придбання нової плити було необхідністю, оскільки попередня плита була застарілої моделі та була вкрай енергонеефективною, що суттєво збільшувало витрати співвласників квартири на оплату послуг з енергопостачання квартири, частина з яких належала до сплати позивачем. Не погодився із запереченнями представника відповідачів у відзиві стосовно відшкодування понесених позивачем витрат на утримання гаража, оскільки ОСОБА_2 є його власником та в силу положень ст. 322 ЦПК України, зобов`язана утримувати майно, що їй належить /а.с. 142-145/.

24.07.2019 від відповідачів надійшли письмові заперечення на відповідь на відзив. Відповідачі звернули увагу на необгрунтованість доводів позивача про те, що власником цього гаража є відповідач 1, оскільки вказане не підтверджено будь-якими доказами і не відповідає дійсності, категорично заперечували проти стягнення з них вартості придбаної позивачем кухонної плити /а.с. 147-151/.

Ухвалою суду від 13.09.2018 закрито підготовче провадження по справі та справу було призначено до розгляду в судовому засіданні.

Позивач та відповідач 2 в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи були повідомлені належним чином.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі посилаючись на обставини, що викладені в мотивувальній його частині та відповіді на відзив.

Відповідач 1 та її представник в судовому засіданні позов не визнали через його необґрунтованість, просили відмовити в його задоволенні посилаючись на доводи, викладені у відзиві та у запереченнях на відповідь на відзив.

Вислухавши виступи відповідача 1, представників сторін, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, суд дійшов наступного висновку.

Правовідносини із споживання житлово-комунальних послуг регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги», відповідно до ст. 4 якого законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Згідно п.35 Правил користування приміщеннями житлових будинків і при будинковими територіями, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року №572, обов`язок по сплаті за обслуговування і ремонт будинку, комунальні та інші послуги покладається на власника, наймача, орендаря житлового приміщення.

Судом встановлено, що співвласниками квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_5 та ОСОБА_3 в рівних долях по ј частці та ОСОБА_2 , яка має Ѕ частку /а.с. 7-8/.

Відповідно до положень ст.322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

З розрахунку наданого позивачем вбачається, що за період з січня 2015 року по лютий 2017 року по спірній квартирі було сплачено житлово-комунальних послуг в розмірі 16118,77 грн.

Разом з тим, представником відповідачів було подано заяву про застосування строків позовної давності, як самостійну підставу для відмови в задоволенні позову, яку остання підтримала в судовому засіданні.

Так, щодо заяви представника відповідачів про застосування строку позовної давності, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст.256ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст. 257ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст.253ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до ч. 4 ст.267ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Із розрахунку заборгованості вбачається, що позивач просить стягнути із відповідачів заборгованість з січня 2015 року. Враховуючи, що з позовом ОСОБА_5 звернувся лише в квітні 2018 року, до вимог у період з січня по березень 2015 року сплив строк позовної давності, а тому суд відмовляє в задоволенні позову в цій частині.

Судом встановлено, що фактично у спірній квартирі проживають ОСОБА_5 та ОСОБА_2 .

Як вбачається з Акту затвердженого Головою правління ЖБК «Академічний - 7» від 04.06.2018, відповідач 2 проживає в квартирі своєї дружини за адресою: АДРЕСА_3 , починаючи з 01.01.2015 по час складання акту /а.с. 112/.

Відповідно до ст.360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Статтею 179 Житлового кодексу України передбачено, що користування будинками державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються КМУ.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», до житлово- комунальних послуг належать централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів, послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

Пунктами 10, 13 «Правил користування приміщеннями жилих будинків і гуртожитків», затверджених Постановою КМУ від 08.10.1992 року № 572, передбачений порядок поділу плати за житлово-комунальні послуги між співвласниками квартир в разі, якщо між ними відсутня згода щодо сплати. Згідно ч. 1 ст. 258 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем самостійно здійснюється оплата витрат по утриманню житла та житлово-комунальних послуг, що підтверджується квитанціями, що містяться в матеріалах справи.

Водночас, суд не бере до уваги розрахунки надані стороною позивача та відповідачів, оскільки позивачем до розрахунків вказано суми поза межами строків позовної давності, крім того на підтвердження вимог надано частину квитанцій, в яких не вказано прізвище платника, а представником відповідачів заборгованість розрахована та поділена на кількість співвласників, а не відповідно до частки в майні, якими фактично володіють останні.

Отже, враховуючи те, що відповідачі по справі є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , не здійснюють плати за житлово-комунальні послуги, а саме: щодо утримання будинків та прибудинкової території, централізованого опалення, газопостачання, а також вивезення побутових відходів, а позивачем здійснено оплату вказаних комунальних послуг, що знайшло своє підтвердження на суму 7579,39 грн. за період з квітня 2015 по лютий 2017, то зазначена сума підлягає відшкодуванню позивачу у повному обсязі в порядку регресу, відповідно до часток у спільній власності відповідачів.

Таким чином з відповідача 1 підлягає стягненню сума в розмірі 3789,72 грн., що відповідає 1/2 частці у праві власності на спірну квартиру , тобто 7579,39 грн. /2.

Водночас з відповідача 2 підлягає стягненню сума в розмірі 1894, 86 грн., що відповідає 1/4 частці у праві власності на спірну квартиру, тобто 7579,39 грн. /4.

Що стосується стягнення витрат за холодну та гарячу воду, водовідведення та електроенергію, враховуючи, що відповідач 2 у вказаній квартирі з 2015 року не проживає, що не було спростовано позивачем, суд вважає, що такі витрати мають покладатися на позивача та відповідача, які фактично користуються вказаними послугами, оскільки участь кожного співвласника у "витратах на управління, утримання та збереження спільного майна" означає необхідність несення витрат, які є об`єктивно необхідними для підтримання спільного майна у належному стані.

Таким чином, з відповідача 1 підлягає стягненню сума, яка перевірена судом в розмірі 932,55 грн. за холодну та гарячу воду, водовідведення та електроенергію за період з квітня 2015 року по лютий 2017 року, що складає половину понесених позивачем витрат та підтверджується дослідженими під час судового засідання письмові докази.

Суд не приймає до уваги доводи відповідача 1, про те, що вона надавала кошти позивачу для сплати комунальних послуг, оскільки такі докази в матеріалах справи відсутні.

Що стосується стягнення з відповідача 1 на користь позивача витрат за утримання гаражу за адресою: АДРЕСА_2 в розмірі 5540,00 грн., то суд приходить до наступного висновку.

Так відповідно до положень ст. 322 ЦПК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, однак враховуючи, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що ОСОБА_2 є власником вказаного гаражу, не знайшли свого підтвердження вказані доводи і в судовому засіданні, то такі вимоги не підлягають задоволенню через їх безпідставність та недоведеність.

Не підлягають задоволенню і вимоги позивача про стягнення з відповідачів вартість кухонної плити, оскільки в судовому засіданні було встановлено, що позивач ні вартість, ні модель кухонної плити з відповідачами не погоджував. Навіть не обговорював з відповідачами необхідність такого придбання, оскільки як пояснила відповідач 1, їх плита була у справному стані, а тому такі витрати не були об`єктивно необхідними.

Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

З урахуванням, вищевикладеного, позов ОСОБА_5 підлягає частковому задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12, 19, 48, 81, 89, 92, 141, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення коштів - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій в розмірі 4722 грн. 22 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій в розмірі 1894 грн. 84 коп.

В іншій частині вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 453 грн. 27 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 361 грн. 14 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Дарницький районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_5 , АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Пойний текст рішення суду виготовлено 08.07.2019.

Суддя: Ю.С. Мицик