ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«22» липня 2019 року

м. Харків

справа № 629/679/19-ц

провадження № 22ц/818/3673/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Маміної О.В., Тичкової О.Ю.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк»,

відповідач - ОСОБА_1

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» на заочне рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 20 травня 2019 року в складі судді Ткаченко О.А.

в с т а н о в и в:

У лютому 2019 року Публічне акціонерне товариство Акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 03 грудня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Акціонерний банк «Експрес-банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №94723/31/к, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав кредит на споживчі цілі у розмірі 19 000,00 грн. на строк 36 місяців з 03 грудня 2013 року по 03 грудня 2016 року із зарахуванням грошових коштів на картковий рахунок НСМЕП по кредитному продукту 31-«Запорука успіху».

Вказав, що процентна ставка за користування кредитом є фіксованою, та з моменту укладання кредитного договору до моменту припинення здійснення зарахування заробітної плати та інших виплат від підприємства, яке було роботодавцем позичальника на момент укладання кредитного договору, на поточний (картковий) рахунок, відкритий у кредитодавця, становить 24,7 процентів річних, а з моменту припинення зарахування заробітної плати до закінчення строку дії кредитного договору становить 38 процентів річних.

Зазначив, що банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав, надавши позичальнику кредитні кошти, що підтверджується виписками по рахункам та копіями меморіальних ордерів.

Вказав, що повернення кредиту та сплату процентів за користування кредитом відповідач здійснював з порушенням графіку в період з січня 2014 року по жовтень 2018 року, та останній платіж здійснено 31 жовтня 2018 року у незначній сумі 1,76 грн.

Зазначив, що станом на 29 грудня 2018 року відповідач має перед банком заборгованість у загальному розмірі 51 945,76 грн., що складається з заборгованості за кредитом - 13 196,22 грн.; простроченої заборгованості за нарахованими відсотками - 21 632,72 грн.; інфляційних нарахувань на суму простроченого кредиту - 4 523,00 грн.; пені за прострочення сплати кредиту - 4 425,27 грн.; пені за прострочення сплати нарахованих процентів - 6 268,55 грн.; штрафу згідно пункту 6.4. кредитного договору - 1 900,00 грн.

Вказав, що банк неодноразово звертався до відповідача з повідомленнями про необхідність погашення заборгованості за кредитним договором та в телефонному режимі, проте, позитивного результату не отримав.

Просив стягнути з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість в сумі 51 945,76 грн. та судовий збір у розмірі 1921,00 грн.

Заочним рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 20 травня 2019 року позов банку - задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_1 суму заборгованості за кредитним договором №94723/31/к від 03 грудня 2013 року в розмірі 32 941,51 грн. та судовий збір у розмірі 1218,30 грн.

Не погоджуючись з заочним рішенням суду, Публічне акціонерне товариство Акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» подав апеляційну скаргу, в якій просив заочне рішення скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення процентів, нарахованих за період з 02 січня 2017 року по 28 листопада 2018 року в сумі 10 835,70 грн., пені за прострочення сплати нарахованих процентів в сумі 6268,55 грн., штрафу в розмірі 1900,00 грн. за порушення умов договору і ухвалити додаткове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, вирішити питання щодо судових витрат, пов`язаних з розглядом справи в суді першої та апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, неправомірно відмовив у стягненні відсотків за період після настання строку повернення кредиту, оскільки умовами кредитного договору передбачено сплату процентів як плату за прострочення кредиту, встановлено ставку та порядок їх нарахування, тобто, це окремі проценти, як плата за користування коштами внаслідок прострочення виконання грошового зобов`язання, і які виникають тільки внаслідок прострочення повернення кредиту, та відрізняються від процентів як плати за користування кредитом протягом його строку та нараховані відповідно до статті 625 ЦК України; що нарахування пені за прострочення сплати вказаних процентів є правомірним; що пеня за прострочення сплати кредиту і процентів за користування кредитом та штраф нараховані за різні порушення умов договору, що виключає подвійну цивільно-правову відповідальність при їх одночасному стягненні; що при підписанні кредитного договору, який не є договором приєднання, позичальник ознайомлений із запропонованими банком умовами кредитування та повністю з ними погодився, на підтвердження чого підписав договір та отримав кредитні кошти.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» необхідно задовольнити, заочне рішення суду в оскаржуваній частині - скасувати.

Заочне рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині мотивовано тим, що банк не мав права нараховувати проценти за неправомірне користування кредитними коштами після закінчення строку кредитування, а саме з 02 січня 2017 року, пеню на ці проценти, а також штраф, тому, у задоволенні позовних вимог в цій частині необхідно відмовити.

Проте, з таким висновком суду неможливо погодитись, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 03 грудня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Акціонерний банк «Експрес-Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №94723/31/к (кредит на споживчі цілі із зарахуванням грошових коштів на картковий рахунок НСМЕП по кредитному продукту 31- «ЗАПОРУКА УСПІХУ»), згідно якого позичальнику надано кредит у розмірі 19 000,00 грн. строком на 36 місяців з 03 грудня 2013 року по 03 грудня 2016 року.

Пунктом 7.1. кредитного договору передбачено, що його укладено строком на 36 місяців до 03 грудня 2016 року. У разі наявності заборгованості позичальника за договором на 0-00 год. останнього дня дії договору у зв`язку з відсутністю можливості кредитодавцем списати грошові кошти з поточного (карткового) рахунку з причини їх відсутності, кредитодавець має право та може в односторонньому порядку одноразово продовжити строк дії договору на 30 календарних днів. У разі невиконання або неналежного виконання будь-якою із сторін своїх зобов`язань за договором, договір продовжує діяти до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором.

Банк свої зобов`язання за кредитним договором щодо надання кредиту виконав, перерахував кошти на рахунок відповідача двома траншами згідно меморіальних ордерів від 03 грудня 2013 року №3010 на суму 17 575,00 грн. та №3011 на суму 1425,00 грн. (а. с.8).

Однак, ОСОБА_1 свої зобов`язання з повернення кредиту належним чином не виконував. Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором та виписки по рахунку ОСОБА_1 ним здійснені платежі на погашення заборгованості за кредитом: 03 січня 2014 року у розмірі 527,80 грн., 03 лютого 2014 року - 527,80 грн., 05 березня 2014 року - 527,80 грн., 04 квітня 2014 року - 494,19 грн., 17 квітня 2014 року - 33,61 грн., 07 травня 2014 року, 05 червня 2014, 04 липня 2014 року, 06 серпня 2014 року, 26 вересня 2014 року, 27 жовтня 2014 року - по 527,80 грн. та 26 листопада 2014 року - 525,78 грн., а також, на погашення заборгованості за процентами: 30 грудня 2013 року - у розмірі 6,35 грн., 01 січня 2014 року - 353,66 грн., 03 лютого 2014 року - 388,59 грн., 05 березня 2014 року - 341,08 грн., 04 квітня 2014 року - 367,16 грн., 07 травня 2014 року - 344,59 грн., 05 червня 2014 року - 334,65 грн., 04 липня 2014 року - 302,15 грн., 31 липня 2014 року - 354,65 грн., 05 вересня 2014 року - 237,57 грн., 26 вересня 2014 року - 54,57 грн., 27 жовтня 2014 року - 318, 58 грн., 26 листопада 2014 року - 297,50 грн., 31 жовтня 2018 року - 1,76 грн.

Інших платежів на погашення заборгованості за кредитним договором ОСОБА_1 не здійснювалось.

Як вбачається з наданого банком розрахунку, довідки про стан заборгованості та виписки по рахунку позичальника станом на 29 грудня 2018 року ОСОБА_1 має перед банком заборгованість у загальному розмірі 51 945,76 грн., що складається з заборгованості за кредитом - 13 196,22 грн.; простроченої заборгованості за нарахованими відсотками - 21 632,72 грн.; інфляційних нарахувань на суму простроченого кредиту - 4 523,00 грн.; пені за прострочення сплати кредиту - 4 425,27 грн.; пені за прострочення сплати нарахованих процентів - 6 268,55 грн.; штрафу згідно пункту 6.4. кредитного договору - 1 900,00 грн.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишалася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Відмовляючи банку у задоволенні позовних вимог в частині стягнення процентів за користування кредитом за період з 02 січня 2017 року по 28 листопада 2018 року у розмірі 10 835,70 грн., суд першої інстанції виходив з того, що сторони передбачили строк дії договору до 03 грудня 2016 року та погодили право банку в односторонньому порядку продовжити його дію на 30 календарних днів у разі наявності заборгованості позичальника за договором на 0-00 годину останнього дня дії договору. Отже, сторонами встановлено строк виконання позичальником свого зобов`язання з повернення кредитної заборгованості - до 02 січня 2017 року, оскільки станом на 0-00 годину 03 грудня 2016 року у позичальника була наявна вищезазначена заборгованість.

За таких умов суд вважав, що нарахування процентів за кредитним договором після спливу вказаного строку припиняється на підставі частини 1 статті 1048 ЦК України та частини 1 статті 530 ЦК України, що відповідає висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18).

Однак, з таким висновком суду першої інстанції неможливо погодитись з наступних підстав.

Дійсно, у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Разом з тим, як вбачається з цієї норми кредитор на суму простроченого платежу вправі нараховувати відсотки річних, які можуть бути змінені за згодою сторін договору. При цьому, положення кредитного договору щодо нарахування процентів у збільшеному розмірі на суму простроченого тіла кредиту чи після закінчення строку кредитування повністю узгоджуються з цим положенням, тобто, сплата позичальником процентів на суму простроченого тіла є іншим розміром відсотків річних, які кредитор має право нараховувати до моменту повного погашення заборгованості.

Як зазначено у пункті 6.20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу; друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Таким чином, правова позиція Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що відповідно до частини другої статті 625 ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання і такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Відповідне тлумачення надано в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2019 року (справа № 5017/1987/2012, провадження № 12-289гс18) та підтримано в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 18 лютого 2019 року у справі №910/21449/17.

Як вбачається зі змісту кредитного договору пунктом 1.4 встановлена фіксована процентна ставка за користування кредитом, яка з моменту укладання кредитного договору до моменту припинення здійснення зарахування заробітної плати та інших виплат від підприємства, яке було роботодавцем позичальника на момент укладання кредитного договору, на поточний (картковий) рахунок, відкритий у кредитодавця, становить 24,7 процентів річних, а з моменту припинення зарахування заробітної плати та інших виплат - 38 процентів річних.

Водночас, пунктом 4.3. кредитного договору передбачено, що проценти за користування простроченою сумою кредиту нараховуються на прострочену суму кредиту за фактичну кількість днів користування кредитом, включаючи день виникнення простроченої заборгованості та не включаючи день погашення такої заборгованості за ставкою, яка визначається як сума ставки, визначеної в пункті 1.4 договору та 5 процентів річних.

Таким чином, умовами кредитного договору передбачено як проценти за правомірне користування кредитними коштами, так і проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, для яких встановлено окрему ставку у розмірі 38+5 = 43 % річних.

Як вбачається з розрахунку заборгованості за процентами, після закінчення 02 січня 2017 року строку кредитування проценти нараховані банком на суму заборгованості саме, виходячи з відсоткової ставки у 43% річних, що передбачена договором за неправомірне користування грошовими коштами внаслідок прострочення повернення кредиту.

Зазначені відсотки є такими, що передбачені частиною 2 статті 625 ЦК України та умовами договору, отже, можуть бути стягнуті з позичальника і після закінчення строку кредитування.

Проте, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог у частині стягнення заборгованості за простроченими процентами у розмірі 10 835,70 грн. та посилаючись лише на постанову Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, не врахував законодавчо встановлену можливість нарахування процентів за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, не з`ясував питання, виходячи з положень чинного законодавства та умов договору щодо наявності у позивача права на нарахування процентів у зв`язку із неправомірним, незаконним користуванням боржником грошовими коштами через прострочення виконання грошового зобов`язання та дійшов помилкового висновку щодо відмови у задоволенні позову в цій частині.

Умовами договору передбачено сплату пені за прострочення виконання зобов`язання.

Зокрема, згідно пунктів 6.2. та 6.3. кредитного договору за прострочення позичальником визначеного договором строку (терміну) сплати процентів за користування кредитом в розмірі, визначеному договором, позичальник сплачує кредитодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого невиконанням зобов`язання за кожний день прострочення.

За прострочення позичальником визначеного договором строку (терміну) повернення кредиту (в тому числі, строку (терміну) дострокового повернення кредиту, визначеного кредитодавцем) в розмірі, визначеному договором, позичальник сплачує кредитодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого невиконанням зобов`язання за кожний день прострочення.

За змістом статей 549, 550, 551 ЦК України пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Проценти на неустойку не нараховуються та, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Тобто, неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України) з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов`язання не буде виконано. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі.

Разом з тим, слід враховувати, що відповідальність, передбачена статтею 625 ЦК України, є особливою мірою відповідальності боржника за порушення грошового зобов`язання та може застосовуватися незалежно від застосування кредитором інших видів відповідальності або інших забезпечувальних заходів, зокрема, неустойки. Беручи до уваги подібність правової природи статті 549 ЦК України (щодо сплати пені) та статті 625 ЦК України (щодо сплати трьох процентів річних), передбачена цими статтями відповідальність може застосовуватись незалежно одна від одної. Чинне цивільне законодавство не забороняє визначення сторонами в договорі різних видів забезпечення зобов`язань. При цьому нарахування та стягнення неустойки (пені) в разі прострочення виконання зобов`язання (стаття 549 ЦК України) є правом кредитора, реалізація якого жодним чином не залежить від застосування інших видів цивільно-правової відповідальності, передбачених законом за порушення зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

З огляду на зазначене заходи відповідальності за порушення грошового зобов`язання та неустойка є різними правовими інститутами, обмеження можливості одночасного застосування яких законом не встановлено.

Аналогічна позиція викладена в Постановах Верховного Суду України від 06 червня 2012 року у справі № 6-49цс12, від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13 та підстав відступити від таких правових висновків Верховним Судом не вбачається.

Отже, виходячи з того, що нарахування відсотків за користування грошовими коштами після закінчення строку кредитування в порядку частини 2 статті 625 ЦК України у передбаченому кредитним договором розмірі, є обґрунтованим, та зазначений захід відповідальності може бути застосований до боржника незалежно від нарахування пені за прострочення виконання зобов`язання, слід дійти висновку, що нарахування пені за несвоєчасну сплату нарахованих процентів за період з 29 листопада 2017 року по 29 листопада 2018 року у розмірі 6 268,55 грн. є правомірним, та зазначена сума також підлягає стягненню з відповідача.

Щодо позовних вимог про стягнення штрафу у розмірі 1900,00 грн. судова колегія виходить з наступного.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України ). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Таким чином, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, тому, їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Такий же висновок застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року в справі № 347/1910/15-ц.

Разом з тим, пунктом 6.4. кредитного договору передбачено, що за невиконання або неналежне виконання позичальником будь-якої умови договору, зазначеної в пунктах 5.2.3., 5.2.4., 5.2.5. договору, позичальник сплачує кредитодавцю штраф у розмірі 10% від суми отриманого кредиту за кожен випадок такого невиконання або неналежного виконання.

Так, пунктами 5.2.3., 5.2.4., 5.2.5 кредитного договору визначено обов`язки позичальника на вимогу кредитодавця у визначені ним строки (терміни): надавати додаткове забезпечення виконання своїх зобов`язань за договором або повністю замінити надане забезпечення виконання своїх зобов`язань за договором, якщо надане забезпечення не в повному обсязі задовольняє вимоги кредитодавця; надавати визначені кредитодавцем документи для проведення перевірки забезпечення кредиту, контролю за його використанням і поверненням, оцінки фінансового стану та перевірки платоспроможності позичальника, здійснення фінансового моніторингу відповідно до Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом»; здійснювати інші дії, необхідні для реалізації кредитодавцем своїх прав за договором; у випадках, визначених пунктом 5.3.10 договору, достроково повернути кредит з нарахованими процентами за період фактичного користування ним та інші платежі, що підлягають сплаті згідно умов договору.

Позичальник зобов`язується повідомляти кредитора у письмовій формі з наданням оригіналів або належним чином засвідчених копій відповідних підтверджуючих документів в строк не пізніше 5 календарних днів з моменту настання відносно себе будь-якої з нижчезазначених подій: зміна прізвища або імені, адреси реєстрації та/або проживання, номерів контактних телефонів, місця роботи; відкриття поточних, депозитних та кредитних рахунків в установах інших банків; порушення кримінальної справи; виникнення будь-якої події, що будь-яким чином може негативно вплинути на виконання ним договору або на фінансовий стан; припинення трудових відносин з підприємством, яке було роботодавцем позичальника на момент укладення договору, а також отримання відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами, відпустки по догляду за дитиною, виходу на пенсію, призову на строкову службу до Збройних Сил України, та про будь-який інший випадок, що призведе до припинення зарахування заробітної плати та інших виплат від підприємства-роботодавця, на поточний (картковий) рахунок позичальника, відкритий у кредитодавця, в тому числі: у разі зміни з ініціативи позичальника номеру поточного (карткового) рахунку, на який здійснюється зарахування заробітної плати та інших виплат підприємства, яке було роботодавцем позичальника на момент укладення цього договору.

Позичальник зобов`язаний отримувати заробітну плату та інші додаткові виплати від підприємства, яке було роботодавцем позичальника на момент укладення цього договору, тільки на поточний (картковий) рахунок, відкритий у кредитодавця, протягом всього строку дії договору.

Тобто, умовами кредитного договору передбачено сплату штрафу не за порушення строків повернення кредиту, а за інші порушення, пов`язані з забезпеченням виконання зобов`язання та повідомленням кредитодавця про зміни обставин, передбачених договором.

Водночас, як вбачається з кредитного договору його пунктами 6.2. та 6.3. передбачено сплату пені за прострочення позичальником визначеного договором строку (терміну) повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом.

Тоді, як пунктом 6.4. договору передбачено сплату штрафу не за несвоєчасне повернення коштів, а за інші порушення, передбачені в пунктах 5.2.3., 5.2.4., 5.2.5. договору.

Однак, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції не звернув уваги на вказані умови кредитного договору, не встановив, чи суперечить вимогам статті 61 Конституції України одночасне стягнення пені та штрафу згідно з пунктом 6.4. цього договору, не перевірив, чи вказаними пунктами передбачено сплату неустойки за порушення різних чи тих самих умов договору (зобов`язань).

Пунктом 5.2.4. кредитного договору передбачено, зокрема, що позичальник зобов`язується повідомляти кредитора у письмовій формі з наданням оригіналів або належним чином засвідчених копій відповідних підтверджуючих документів про будь-який випадок, що призведе до припинення зарахування заробітної плати та інших виплат від підприємства-роботодавця, на поточний (картковий) рахунок позичальника, відкритий у кредитодавця.

Як вбачається з матеріалів справи погашення заборгованості за кредитним договором відбувалось за рахунок коштів, що надходили від роботодавця на рахунок позичальника, який є його працівником.

З грудня 2014 року припинилось погашення заборгованості за кредитом та зарахування коштів на рахунок позичальника, з яких здійснювалось таке погашення.

Проте, відомостей щодо повідомлення позичальником банку про припинення зарахування заробітної плати та інших виплат від підприємства-роботодавця, на його поточний (картковий) рахунок, матеріали справи не містять, що свідчить про порушення ОСОБА_1 пункту 5.2.4 договору в частині повідомлення кредитодавця про настання вищезазначених обставин, та правомірність нарахування штрафу у розмірі 10% від суми кредиту за таке порушення.

Отже, аналізуючи вищевикладені правові норми та практику їх застосування, слід дійти висновку, що вимоги банку щодо стягнення з позичальника процентів, нарахованих за період з 02 січня 2017 року по 28 листопада 2018 року в сумі 10 835,70 грн., пені за прострочення сплати нарахованих процентів в сумі 6268,55 грн. та штрафу в розмірі 1900,00 грн. є обґрунтованими, та суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо відмови у задоволенні позову в цій частині.

Аналізуючи наведене, суд першої інстанції не дослідив і не надав належної оцінки поданим позивачем доказам, не з`ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог і того, яка саме правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, що має суттєве значення для правильного вирішення спору.

У зв`язку з чим рішення суду в цій частині підлягає скасуванню, а позов в цій частині - задоволенню.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов банку задоволено в повному обсязі, з ОСОБА_1 на користь банку підлягає стягненню судовий збір за подачу позову з урахування стягнутого судового збору (1921, 00 грн. - 1218,00 грн.) у розмірі 703,00 грн. та апеляційної скарги у розмірі 2881,50 грн., а всього - 3584, 50 грн.

В іншій частині заочне рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» - задовольнити.

Заочне рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 20 травня 2019 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення процентів, нарахованих за період з 02 січня 2017 року по 28 листопада 2018 року в сумі 10 835,70 грн., пені за прострочення сплати нарахованих процентів в сумі 6268,55 грн., штрафу в розмірі 1900,00 грн. за порушення умов договору - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства Акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» в цій частині - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» проценти, нараховані за період з 02 січня 2017 року по 28 листопада 2018 року в сумі 10 835,70 грн., пеню за прострочення сплати нарахованих процентів в сумі 6268,55 грн., штраф в розмірі 1900,00 грн. за порушення умов договору.

В іншій частині заочне рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» 3584, 50 грн. судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова

Повний текст постанови складено 22 липня 2019 року.