ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 539/677/18 Номер провадження 22-ц/814/1677/19Головуючий у 1-й інстанції Іващенко Ю. А. Доповідач ап. інст. Прядкіна О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Прядкіної О.В.,

суддів: Бутенко С.Б., Обідіної О.І.,

секретаря Кальник А.М.,

за участі: ОСОБА_1 . та його представника адвоката Лисенка А.Ф.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в м. Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Лубенського міськрайонного суду від 21 березня 2019 року, прийнятого під головуванням судді Іващенко Ю.А. в м. Лубни, із складанням повного тексту рішення 01 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на майно,-

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Лубенського міськрайонного суду від 21 березня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю задоволено.

Визнано житловий будинок АДРЕСА_1 , який придбано 25 серпня 2005 року згідно свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів ОСОБА_4 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право власності за кожним на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 судовий збір в розмірі 2 038 грн. 80 коп.

Відмовлено в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю.

Рішення оскаржила ОСОБА_6 , яка в апеляційній скарзі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та прийняти нове, яким задовольнити її позовні вимоги та визнати за нею право особистої приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , житловою площею 33,6 кв.м., загальною площею 68,5 кв.м., який придбано нею 25.08.2005 року, згідно свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів зареєстрованого в реєстрі за № 2-551, придбаного в період перебування у шлюбі за власні кошти. Судові витрати покласти на ОСОБА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вважає рішення районного суду вірним та просить залишити його без змін.

Апеляційний розгляд справи колегія суддів вважає за можливе провести у відповідності до ч.2 ст.372 ЦПК України у відсутність ОСОБА_3 , яка належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, проте вдруге (01.07.2019р. та 10.07.2019р.) не з`явилась в судове засідання. Надана заявником довідка від про лікування не містить відомостей про перебування заявника на стаціонарному лікуванні, що позбавляє її приймати участь в судових засіданнях.

Перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, колегія суддів приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги з таких підстав:

Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 січня 2005 року до 05.05.2008 року.

Відповідно свідоцтва від 25.08.2005 року ОСОБА_7 на праві власності належить житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований у АДРЕСА_1 .

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 25.08.2005 року зареєстровано вказаний будинок.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , районний суд своє рішення мотивував тим, що сторони перебували в шлюбі з 25 серпня 2005 року, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, а тому вважав, що житловий будинок, розташований за адресою АДРЕСА_1 , є їх спільною сумісною власністю, у зв`язку з чим прийшов до висновку про відсутність підстав вважати, що вищезазначене майно належить виключно ОСОБА_6 , оскільки належних доказів на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, суду не надано.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком.

У п. 3 ч. 1 ст.57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до ч. 1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини /навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо/ самостійного заробітку /доходу/, вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом спільної сумісної власності подружжя.

Судом установлено, що спірний будинок був придбаний у власність ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 25.08.2005 року.

Як на доказ набуття вказаного будинку за кошти, які належали їй особисто ОСОБА_8 вказує, що нею на придбання цього будинку витрачені кошти від позики, укладеної усно з її дядьком ОСОБА_9 в сумі 3000 доларів США, які вважає особистими коштами.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що оформлюючи свідоцтво про право власності на будинок за результатами торгів, ОСОБА_7 не наполягала на вказівці, що він придбаний за її особисті кошти.

Як вбачається з матеріалів справи, на час придбання спірного будинку, ОСОБА_7 працювала на 0,5 посади молодшої медсестри анестезіологічного відділення Лубенської центральної міської лікарні (т.1, а.с.158).

Згідно з ч. 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Всупереч вимогам наведених норм, ОСОБА_6 не надала належних та допустимих доказів, які б підтверджували спрямування особистих коштів на придбання будинку АДРЕСА_1 .

Разом з тим, колегією суддів встановлено, і цей факт не заперечується сторонами по справі, що станом на час придбання спірного будинку ОСОБА_1 та ОСОБА_7 перебували у шлюбі, тому слід вважати, що при вирішенні спору по суті місцевим судом були вірно застосовані положення ст.ст. 57 та 60 СК України щодо режиму спільної сумісної власності подружжя.

Посилання апеляційної скарги на те, що ОСОБА_1 пропустив строк звернення до суду оцінюється колегією суддів з огляду на положення ст. ст. 256, 261 ЦК України.

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (ст. ст. 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

При цьому відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

ОСОБА_1 посилається на те, що про порушення своїх прав на спільне сумісне майно довідався у вересні 2015р., коли остаточно зрозумів, що відповідач не має наміру віддавати гроші за належну йому частку будинку, а витратила їх на придбання автомобіля своєму сину ( т.1,а.с. 111-112,117-118).

Отже, суд першої інстанції вірно оцінив зазначені обставини та прийшов до обгрунтованого висновку про визнання житлового будинку АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю сторін.

За таких обставин колегія суддів вважає, що при вирішенні спору судом першої інстанції були вірно враховані положення чинного законодавства щодо режиму спільної сумісної власності подружжя.

Враховуючи наведене, а також ту обставину, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів не знаходить підстав для скасування рішення суду першої інстанції, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1,375 , 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Лубенського міськрайонного суду від 21 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О.В. Прядкіна

Судді: С.Б. Бутенко

О.І. Обідіна

Повний текст постанови складено 11.07.2019 р.