Номер провадження: 22-ц/813/5535/19
Номер справи місцевого суду: 495/2876/18
Головуючий у першій інстанції Шевчук Ю. В.
Доповідач Кравець Ю. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.07.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді - Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Комлевої О.С.,

з участю секретаря судового засідання - Павлючук Ю.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в м.Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білгород-- Дністровського міськрайнного суду Одеської області від 14.03.2019 року, ухваленого суддею Шевчук Ю.В.,

встановив:

30.03.2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області про визнання незаконним наказу №50-к від 13.02.2018 року про звільнення, поновлення на роботі, стягнення з підприємства середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що починаючи з 15.11.2000 року він працював на посаді начальника відділення в Білгород-Дністровському районі Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Одеській області. З 01.08.2017 року найменуванням реорганізованої структури є Білгород-Дністровське відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України. ОСОБА_1 був прийнятий на роботу безстроково, однак внаслідок наступних реорганізацій, у період з 2016 року з ним було укладено трудовий контракт. 15.12.2017 року наказом №426-к його було призначено виконуючим обов`язки начальника Білгород-Дністровського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України з 15.12.2017 року на період до укладання контракту з кандидатурою, погодженою з директором виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, з посадовим окладом згідно штатного розпису. 22.01.2018 року, разом з іншими керівниками відділень Одеської області позивач відбув у відрядження до м. Києва до виконавчої дирекції Фонду соціального страхування для проведення співбесід і подальшого погодження кандидатур для продовження роботи за новим контрактом. За результатами проведених співбесід, 06.02.2018 року ОСОБА_1 зателефонував та запросив до управління керівник Одеського відділення - Чербаджи М.М. , який усно повідомив, що його буде звільнено з 14.02.2018 року, у зв`язку з тим, що його прізвище відсутнє у переліку погоджених кандидатур. Після чого, 07.02.2018 року позивач потрапив до лікувального закладу на стаціонарне лікування, де він перебував з 07.02.2018 року по 23.02.2018 року, з 24.02.2018 року позивач перебуває на амбулаторному лікуванні. Під час стаціонарного лікування позивача у лікарні, бухгалтер Управління ознайомила його з наказом №50-к від 13.02.2018 року про звільнення та надала його копію. Зазначений наказ та своє звільнення ОСОБА_1 вважає незаконними, оскільки керівництво не навело обґрунтування тому, чому саме його було звільнено, а його кандидатуру не було погоджено, адже він має належний кваліфікаційний рівень та найбільший досвід у цієї роботи. Крім того, враховуючи прийняття його на роботу за строковим договором та потім, внаслідок реорганізації, переукладання з ним трудових договорів, ОСОБА_1 вважав, що примусовим укладанням контрактів він погіршував своє становище, як працівника, умови своєї праці, та, враховуючи ст.39-1 КЗпП України вважав, що фактичні трудові відносини між сторонами були укладені на невизначений строк. Також ОСОБА_1 звертав увагу на те, що в порушенні вимог ст. 40 КЗпП України його було звільнено під час перебування на стаціонарному лікуванні та, враховуючи фактично безстрокові трудові відносини між сторонами, звільнення, в порушенні вимог ст.43 КЗпП, відбулося без попередньої згоди профспілкової організації. Крім того ОСОБА_1 вважав, що незаконними діями відповідача, які стали джерелом негативних емоцій і переживань, тривалого лікування та порушення нормального життєвого укладу , йому завдана моральна шкода, яку він оцінив у 20000 грн.

Рішенням Білгород - Дністровського міськрайнного суду Одеської області від 14.03.2019 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій з посиланням на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального та неправильне застосування матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити заявлені ним позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що після проведених чисельних реорганізацій установи, в яку з самого початку він влаштувався на роботу, підстави його влаштування не змінились, отже апелянт був прийнятий на роботу на невизначений строк - безстроково, тому і залишився працювати безстроково, трудові відносини між ним та відповідачем не закінчилися 14.12.2017 року, вони продовжували існувати і надалі. Саме за вказаних підстав є незаконними усі наступні дії щодо звільнення. Крім того апелянт звертає увагу на те, що його було звільнено 13.02.2018 року, коли він знаходився на стаціонарному лікуванні, що свідчить про недотримання відповідачем вимог ч.3 ст.40 КЗпП України, однак суд першої інстанції не застосував вказану норму в оскаржуваному рішенні. Також апелянт стверджує, що він є інвалідом IIгрупи, і його звільнення відбулося з порушенням ч.3 ст. 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні». Також ОСОБА_1 зазначає, що в порушенні вимог ст.47 та ст. 116 КЗпП України він не отримав трудову книжку у день звільнення, таким чином його звільнення відбулося з порушенням діючого законодавства. Крім того апелянт зазначає, що повний розрахунок проведений не був і трудові відносини між ним і відповідачем тривали й після дати звільнення, що підтверджується нарахуванням йому заробітної плати потягом декілька місяців після дати звільнення. Також ОСОБА_1 звертає увагу на те, що відповідачем не було доведено факту законного звільнення, не надано жодних документальних підтверджень наслідків співбесід у виконавчій дирекції Фонду соціального страхування, обґрунтування законності їх застосування або незастосування, отже ненадання відповідачем даних документів свідчить про невиконання ним свого процесуального обов`язку і як наслідок, незаконність звільнення ОСОБА_1 . Усі інші позовні вимоги апелянт вважав похідними від задоволення основної позовної вимоги, доведеними та не спростованими відповідачем, а тому такими. Що також підлягають задоволенню.

Вважаючи апеляційну скаргу безпідставною, заступник управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області Кушнір Д.І. звернувся до суду апеляційної інстанції з відзивом на неї, у якому зазначив, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги - такими, що не можуть прийматись до уваги.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції встановив наступні обставини та дійшов таких висновків.

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 працював на посаді начальника Білгород-Дністровського відділення на підставі відповідного наказу управління від 10.07.2017 року №21-к за контрактом строком дії з 01.08.2017 року по 14.12.2017 року. Вказаний контракт був підписаний позивачем особисто (а.с.47-51). По закінченню дії контракту ОСОБА_1 був звільнений з посади 14.12.2017 року (наказ від 11.12.2017 року №398-к), з чим він погодився та поставив особистий підпис (а.с.52).

Відповідно до п.2 та 8 ч.1 ст.36 КЗпП України, передбачена підстава припинення трудового договору - закінчення строку його дії (п.2 і 3 ст. 23 КЗпП), і саме ця підстава була передбачена вищевказаним контрактом. У контракті, укладеному з позивачем ОСОБА_1 , датою закінчення контракту встановлено 14.12.2017 року.

Відповідно до ч.4 ст.8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23.09.1999 року, «Керівники відділень управлінь виконавчої дирекції Фонду призначаються керівниками управлінь виконавчої дирекції Фонду за погодженням з директором виконавчої дирекції Фонду. Керівники управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх виділень виконують свої повноваження на умовах контракту.

Трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Трудовий договір може бути: безстроковим,що укладається на не визначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами (ст.23 КЗпП України).

Підставами припинення трудового договору є: угода сторін; закінчення строку (п.п.2,3 ст.23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення (ст.36 ч.1 п.2 КЗпП України).

Якщо після закінчення строку трудового договору (п.п.2 і 3ст.23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення,дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених ч.2 ст.23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк (ст. 39-1 КЗпП України).

З матеріалів справи вбачається, що наказом управління від 15.12.2017 року №426-к ОСОБА_1 був призначений на посаду виконуючого обов`язки начальника Білгород-Дністровського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області на період до укладення контракту з кандидатурою, погодженою директором виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, з посадовим окладом відповідно до штатного розпису (а.с.9) Вказаний наказ був виданий на підставі заяви ОСОБА_1 (а.с.54), з умовами якого - працювати на підставі строкового трудового договору ОСОБА_1 , погодився, про що поставив остистий підпис.

Згідно п.2 ст.23 КЗпП України, трудовий договір може бути на визначений строк, встановлений за погодженням сторін.

Саме такий договір був укладений Управлінням з позивачем ОСОБА_1 , на підставі його заяви, на строк з 15.12.2017 року на період до укладення контракту з кандидатурою, погодженою директором виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, з посадовим окладом відповідно до штатного розпису.

11.01.2018 року на адресу директора виконавчої дирекції Фонду був направлений лист з доданим списком для погодження кандидатів на посади начальників відділення для укладання з ними контрактів (а.с.55)

11.01.2018 року Управління отримало листа виконавчої дирекції Фонду для прибуття кандидатів на посади начальників відділень для проведення співбесід особисто (а.с.56)

23.01.2018 року у Виконавчій дирекції Фонду відбулися співбесіди з кандидатами на посади начальників відділень, серед інших і з позивачем ОСОБА_1

31.01.2018 року на адресу Управління надійшов лист виконавчої дирекції Фонду від 30.01.2018 року №11-41-284, у додатку до якого було вказано кандидатів на посади начальників відділень, кандидатури яких для призначення на посади начальників відділень погодив Директор виконавчої дирекції Фонду. Прізвища ОСОБА_1 у вказаному додатку було відсутнє (а.с.57)

У зв`язку з відмовою у погодженні кандидатів на посади начальників відділень 06.02.2018 року, начальник Управління направив листа на погодження нових кандидатів на посади, де було вказано про те, що на посаду начальника Білгород-Дністровського відділення управління був погоджений ОСОБА_4. (а.с.58)

13.02.2018 року на адресу Управління надійшов лист виконавчої дирекції Фонду про погодження Директором виконавчої дирекції звільнення виконуючих обов`язки начальників відділень, одним з яких вказаний ОСОБА_1 (а.с.59)

У зв`язку з погодженням директором кандидатури ОСОБА_4 , з ним був укладений контракт, а ОСОБА_1 був звільнений 14.02.2018 року наказом Управління від 13.02.2018 року №50-к у зв`язку з укладенням контракту з кандидатурою, погодженою директором виконавчої дирекції, тобто у зв`язку із закінченням строку трудового договору (а.с.10).

Суд прийняв до уваги твердження представника відповідача про те, що якби наказ не був виданий 14.02.2018 року, по закінченню строку трудового договору, то у відповідності до ст.39-1 КЗпП України, строковий трудовий договір вважався би продовженим на невизначений час.

Що стосується тверджень позивача щодо неправомірності його звільнення, оскільки у цей час він перебував на лікарняному, суд зазначив наступне.

Наказом №50-к «По особовому складу» від 13.02.2018 року, ОСОБА_1 було звільнено з 14.02.2018 року з посади виконуючого обов`язки начальника Білгород-Дністровського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області у зв`язку зі закінченням строку трудового договору. Відомостей про оспорювання чи про визнання незаконним вищевказаного наказу наказ №50-к від 13.02.2018 року матеріали справи не містять, таких відомостей сторонами не надано.

Згідно ч.3 ст.40 КЗпП України, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці.

Позивача ОСОБА_1 звільнено за п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку із закінченням строку трудового договору, тому ч.3 ст. 40 КЗпП України (розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу), у даному випадку, не підлягає застосуванню.

В якості правового обґрунтування неправомірності звільнення позивача, позивач та його представник посилались на те, що позивач є інвалідом, і його звільнення суперечить приписам ч.3 ст.17 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні».

Згідно ч.3 ст.17 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», відмова в укладенні трудового договору або в просуванні по службі, звільнення за ініціативою адміністрації, переведення особи з інвалідністю на іншу роботу без її згоди з мотивів інвалідності не допускається, за винятком випадків, коли за висновком медико-соціальної експертизи стан його здоров`я перешкоджає виконанню професійних обов`язків, загрожує здоров`ю і безпеці праці інших осіб, або продовження трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню здоров`я осіб з інвалідністю.

Таким чином, дія цієї статті на випадок припинення трудового договору у зв`язку із спливом строку його строку дії не розповсюджується.

Щодо тверджень позивача про те, що його трудові відносини із позивачем є такими, що укладені на невизначений строк, суд зазначив наступне.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. У даному випадку, 15 грудня 2017 року між сторонами був укладений строковий трудовий договір на строк до укладання контракту з кандидатурою, погодженою з директором виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, і позивач був належним чином проінформований про умови цього строкового договору, про що свідчить його заява від 15.12.2017 року (а.с. 54), тому трудові відносини позивача не могли бути встановлені на невизначений строк, а укладені на певний строк, тобто до укладення контракту з кандидатурою, погодженою директором виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України.

Твердження позивача щодо не проведення розрахунку із ним спростовується матеріалами справи - а саме: наказом про звільнення та проведення повного розрахунку ОСОБА_1 (а.с.61) та довідкою про нараховані та виплачені позивачу суму при звільненні (а.с. 62).

Що стосується посилань позивача про не видачу йому трудової книжки, суд зазначав наступне. 14.02.2018 року за № 11/304 на адресу ОСОБА_1 було надіслано поштове повідомлення про його звільнення та необхідність з`явитись до відділу кадрів управління для отримання трудової книжки та ознайомлення з наказом про звільнення. Також вказано, що у разі наявності бажання отримати трудову книжку та копію наказу про звільнення поштою, було запропоновано письмово звернутись до управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України. Однак, позивач особисто не з`явився, письмового повідомлення щодо надіслання йому вказаних документів також не надходило.

Як пояснив сам позивач у судовому засіданні, трудову книжку він отримав за декілька днів до дати судового засідання, яке відбулось 14.03.2019 року.

Таким чином, приймаючи до уваги наведене вище, суд дійшов висновку, що звільнення позивача було проведено з додержанням відповідної процедури, та без порушень діючого законодавства.

Оскільки суд прийшов до висновку про недоведеність позовних вимог позивача щодо скасування, як незаконного наказу про звільнення позивача, а позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від цієї вимоги, суд дійшов висновку, що ці позовні вимоги також не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення коштів на придбання ліків та стягнення моральної шкоди, слід зазначив наступне.

Згідно ст.23 ЦК України, особа, яка має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У відповідності до ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі порушення законних прав працівника та у випадку, якщо таке порушення призвело до моральних страждань.

При цьому, обов`язковими підставами відшкодування моральної шкоди є наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Отже, оскільки судом не встановлено порушення трудових прав позивача при його звільненні з боку відповідача, суд не вбачав законних підстав для задоволення позову в цій частині.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначив, що позивач пропустив встановлений законодавством місячний строк для звернення до суду за захистом своїх порушених прав, оскільки копію Наказу про свої звільнення ОСОБА_1 отримав 16.02.2018 року, а до суду звернувся лише 30.03.2018 року, тобто із пропуском строку, що є підставою для відмови у позові.

У заяві про поновлення строку звернення до суду ОСОБА_1 зазначає, що дійсно він отримав копію наказу про своє звільнення у лікарні, коли він перебував на стаціонарному лікуванні, (коли саме це було він не пам`ятає). 30.03.2018 року його лікарняний було закрито, і він одразу звернувся а звернувся за допомогою до юриста та подав дану позовну заяву до суду.

Згідно ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно ст.234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Приймаючи до уваги той факт, що позивач перебував на стаціонарному лікуванні до 30.03.2018 року, що підтверджується відповідними листками непрацездатності, суд вважав, що причина пропуску позивачем місячного строку звернення до суду є поважною та вважав за необхідне поновити цей строк.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі» за № 14 від 18.12.2009 року, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.

Згідно ст.2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ст.12,13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказі в їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Аналізуючи зазначені норми права, з`ясовуючи вказані обставини та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів кожний окремо і у їх сукупності, суд прийняв їх до уваги і вважав, що надані на обґрунтування позову докази є недостатніми, і в судовому засіданні не встановлено порушень з боку відповідача при проведенні звільнення позивача, що є підставою для відмови у позові.

Колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду. Оскільки, суд першої інстанції, з`ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, зводяться до дублювання доводів позову, були предметом дослідження судом першої інстанції, їм судом була надана належна, детальна оцінка, а тому додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права. Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Твердження апелянта стосовно того, що нарахування йому заробітної плати проводилось протягом декілька місяців після дати звільнення, є необґрунтованими, оскільки після звільнення позивачу було нарахована не заробітна плата, а лікарняний.

Відповідно до ч.1 ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Білгород-- Дністровського міськрайнного суду Одеської області від 14.03.2019 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18.07.2019 року.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.Г.Журавльов

О.С.Комлева