Справа № 465/7034/17 Головуючий у 1 інстанції: Ванівський Ю.М.
Провадження № 22-ц/811/3108/18 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого судді - Мікуш Ю.Р.

суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.

секретар Фейір К.О.

за участю: представника прокуратури Заєць І.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу Заступника прокурора Львівської області на рішення Франківського районного суду м.Львова від 07 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Львівської міської ради про визнання права власності на нежитлові приміщення(цегляний гараж) в дворі будинку АДРЕСА_1 загальною площею 78,20 кв.м. Свої вимоги обґрунтовує тим, що постійно вирішує проблеми побутового характеру, ремонтує приміщення, оплачує всі комунальні послуги та інше, зокрема нежитлове приміщення (гараж), позначене літерою Б площею 78,20 кв.м., яке розташоване на прибудинковій території будинку АДРЕСА_1 . Частка: 1/1.

Оскаржуваним рішенням суду позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право особистої власності на нежитлове приміщення (гараж), позначено під індексом Б загальною площею 78,20 кв.м., яке розташоване на прибудинковій території будинку АДРЕСА_1 . Частка: 1/1.

Рішення оскаржив Заступник прокурора Львівської області А.Голомша. В апеляційній скарзі зазначає, що рішення ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильними застосуванням норм матеріального права. Ухвалюючи рішення, суд не врахував, що гараж з надбудовою господарського приміщення є самочинним будівництвом, оскільки побудований на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, а також особою, яка не є власником чи користувачем цієї земельної ділянки. Зазначає, що звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Суд не повинен підміняти органи, які зобов`язані видавати дозволи на будівництво і узгоджувати забудови. При ухваленні рішення, судом не було враховано відсутність даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Стверджує, що позов носить формальний характер, а метою його подання є не визнання права власності (як наявного), а його набуття-що само по собі є неприпустимим, оскільки набуття права власності регулюється окремими правовими нормами. Позивач не надала суду жодних доказів, що відповідачем порушено право власності ОСОБА_1 , що воно оспорюється чи не визнається, а відтак судом першої інстанції безпідставно здійснено його захист. Крім цього, судом не взято до уваги, що матеріали справи не містять жодного доказу стосовно надання позивачу в установленому порядку земельну ділянку. Звертає увагу, що чинним законодавством встановлений порядок набуття права власності на нерухоме майно, та зважаючи на те, що матеріали справи не містять даних щодо виконання позивачем вимог закону щодо зведення нерухомого майна, здачі в експлуатацію спірного об`єкта і його державної реєстрації у відповідності до вимог ст.182 ЦК України, а тому передбачені ч.5 ст.376 та ст.392 ЦК умови та підстави для визнання за позивачем права власності відсутні. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідно до ст.360 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) не надано.

Розгляд справи призначався в апеляційній інстанції тричі про що позивач повідомлялась у передбаченому процесуальним законом порядку, а також на веб - сайті суду, однак остання в жодне судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не повідомила.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Згідно з ст.5 ЦПК здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 12 ЦПК визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 належить в цілому квартира №4 у будинку АДРЕСА_1 , що стверджується Реєстраційним посвідченням від 31.12.1994р.

Квартира №3 у будинку АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 03.11.2011 року, належить ОСОБА_1 - позивачу у справі.

Наприкінці 1996 року позивачка разом з чоловіком ОСОБА_2 розпочали реконструкцію існуючого гаражу у дворі будинку АДРЕСА_1 , доказом чого є те, що уже 24.07.1997р. адміністративною комісією при Франківській районній адміністрації Львівської міської ради прийнято постанову №562, якою ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності у формі накладення штрафу по факту порушення благоустрою прибудинкової території.

19.12.1997р. Франківською районною адміністрацією Львівської міської ради прийнято розпорядження за №1291 «Про завершення самовільно розпочатої перебудови сараю на цегляний гараж на АДРЕСА_1 ».

Поряд з цим, 13.12.2006р. адміністративною комісією при Франківській районній адміністрації Львівської міської прийнято постанову №411, якою на ОСОБА_2 накладено адміністративне стягнення за порушення ст. 152 КАС України, зокрема самовільно розпочав надбудову над існуючим гаражем.

07.11.2008р. за №8/1392 Франківським РВ м. Львова ГУ МНС України у Львівській області видано експертний висновок, яким погоджено розширення існуючого цегляного гаражу з надбудовою господарського приміщення на АДРЕСА_1 .

26.11.2008р. Франківська районна санітарно-епідеміологічна станція м. Львова листом №3361/01 погодила розширення існуючого цегляного гаражу з надбудовою господарського приміщення на АДРЕСА_1 .

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, разом із реконструкцією гаражу відбулась і реконструкція квартири №3 , на що 25.11.2008р. за №19-1574 отримано попереднє погодження комунальних служб міста, зокрема попередні технічні умови ПАТ «Львівгаз». Реконструкція квартир була зумовлена аварійним станом покрівлі другого поверху двоповерхового будинку, а квартири №3 та № 4 розташовані на останньому, другому поверсі будинку.

16.11.2010р. листом №17/1/8333 Головне управління МНС України у Львівській області погодило ескізний проект реконструкції квартир № 3 та №4 у вищевказаному будинку.

Мешканці двох інших квартир - №1 та №2, зокрема ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відповідно у 2010 році надали нотаріально завірену заяву про те, що вони не заперечують стосовно узаконення та визнання права власності на гараж з надбудовою господарського приміщення над ним загальною площею 78,2 кв.м., який розташований на прибудинковій території будинку АДРЕСА_1 .

23.10.2010р. Управління архітектури Департаменту містобудування Львівської міської ради листом №2401-3вих-3504 попередньо погодило розширення існуючого цегляного гаражу з надбудовою господарського приміщення на АДРЕСА_1 .

04.11.2010р. Франківська районна санітарно-епідеміологічна станція м. Львова листом №3077/01 погодила реконструкцію квартир №3 та №4 на АДРЕСА_1 .

12.11.2010р. Державним підприємством «Західний експертно-технічний центр Держгірпромнагляду України» видано висновок з питань охорони праці та промислової безпеки №7073.10.46/8314, відповідно до якого несучі конструкції ІІ-го поверху будинку АДРЕСА_1 знаходяться в задовільному стані. Може бути проведена реконструкція.

Як вбачається із матеріалів справи, реконструкція квартир проводилась у відповідності до розробленої проектної документація, яка була розроблена ЛКП «Архбуднагляд», за що чоловіком позивача - ОСОБА_2 оплачено вартість послуг (рахунок №40-ТУ від 05.11.2010р.).

У 2010 році в будинку АДРЕСА_1 створено ОСББ «ЯРОСЛАВА-1» , яке визнає факт реконструкції квартири №3 та гаражу.

13.10.2011р. Управління архітектури Департаменту містобудування Львівської міської ради листом №2401-3вих-2722 попередньо погодило реконструкцію квартир №3 та №4 на АДРЕСА_1 .

Відповідно до Проекту відповідності розширення існуючого цегляного гаража з надбудовою господарського приміщення на вул . Я . Музики проведена реконструкція відповідає будівельним нормам.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із встановлених обставин справи та зазначив, що позивач впродовж усього часу проводила та продовжує і надалі ремонт у спірних приміщеннях, підтримує у належному стані. Вказані факти підтверджуються квитанціями про придбання будівельних матеріалів. Однак враховуючи те, що вказані факти не визнають державні установи та відмовляються видати свідоцтво про право власності на її приміщення, суд з посиланням на положення ст. 392 ЦК України, згідно якої власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, дійшов висновку про задоволення позову та визнання за ОСОБА_1 право особистої власності на нежитлове приміщення (гараж), позначене під інд. Б, загальною площею 78, 20 м.кв., яке розташоване на прибудинковій території будинку АДРЕСА_1 .

Однак із висновками суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції не погоджується.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України у редакції чинній на момент звернення до суду із даним позовом, а також частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Згідно ч. 2 ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Аналіз норм ЦК України вказує на те, що право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов`язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на окремі об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту.

Згідно ч. ч. 2, 3 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об`єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об`єкта незавершеного будівництва.

Натомість частиною 1 ст. 376 ЦК України визначено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети або без належного дозволу чи належного затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Таким чином, за загальними правилами особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

В силу ч. 3 ст. 376 ЦК України, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, лише за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особи, які вважають, що вимоги про визнання права власності на самочинне будівництво порушують їхні права, мають право заперечувати проти таких вимог, якщо вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власник (користувач) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 цього Кодексу).

Із контексту норм частин третьої та четвертої статті 376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить.

Аналіз норми частини третьої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки такій особі власником та користувачем, якщо такий є і не являється забудовником. Це єдина умова для визнання права власності на об`єкт нерухомості за такою особою.

У п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України» зазначено, що самочинним вважається будівництво, якщо воно збудовано на земельній ділянці, що не була відведена особі. Не може вважатися наданням земельної ділянки акт вибору, або лише рішення органу влади про надання дозволу на розробку проекту землеустрою або для розробки проекту забудови. У п. 6 зазначеної Постанови вказано, що таке самочинне будівництво не є об`єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та продажу.

Відповідно до п.12 (абз.12) вищевказаної Постанови, вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

Відповідно до п. 21 зазначеної Постанови, при вирішенні позову про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суд має виходити з того, що право на виконання будівельних робіт виникає у забудовника лише за наявності документів, які надають право виконувати будівельні роботи та передбачених статтями 27, 29, 31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а також у передбачених законом випадках отримання дозволу на виконання будівельних робіт (статті 34, 37 цього Закону).

У ст. 116 ЗК України зазначено, що рішення про передачу земельної ділянки, що входить до складу державної (комунальної) власності в користування, є виключним правом органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Суд першої інстанції не врахував зазначених вимог закону, не звернув увагу на відсутність доказів у позивача про прийняття спірного майна до експлуатації в установленому законодавством порядку, на відсутність підстав набуття позивачем права власності на самочинне збудоване нерухоме майно.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 2 узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав від 28.01.2013 року відмітив, що суди при розгляді справ про визнання права власності на самочинне будівництво повинні належним чином перевіряти, чи було питання оформлення права власності на самочинне будівництво предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність давали б підстави вважати про наявність спору про право. Суд не повинен заміняти органи, які зобов`язані видавати дозволи на будівництво й узгоджувати забудови; визнання права власності на самочинне будівництво в судовому порядку має залишатися винятковим способом захисту права. Тому судам необхідно з`ясовувати, чи звертався позивач до компетентних органів із питання узаконення самочинного будівництва, чи було відмовлено компетентними органами у вирішенні зазначеного питання.

Аналіз вищезазначеного дає підстави для висновку, що визнання судом права власності на самочинне будівництво можливе лише у тому разі, якщо в прийнятті такого об`єкта в експлуатацію було незаконно відмовлено та за умови дотримання визначених законом вимог, які необхідні для прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта.

Колегія суддів приходить до висновку, що позивач не дотрималась зазначених вище обов`язків, а саме: не зверталась до компетентних органів з питанням отримання дозволу на надбудову над існуючим гаражем, а отже не розроблявся проект будівництва; не зверталась до компетентного органу щодо прийняття до експлуатації побудованих споруд, відмову не отримувала, не зверталась з заявою про надання земельної ділянки під вже збудовану споруду, а тому підстав, які б надавали б суду першої інстанції визнати право власності на самочинно збудований позивачем об`єкт немає.

Між тим, земельна ділянка, на якій знаходяться самочинно реконструйоване нежиле приміщення (гараж) загальною площею 78,20 м.кв. за адресою: АДРЕСА_1 у користування чи у власність Львівською міською радою позивачу не надавалась.

Позивачем не надано до суду доказів про те, що їй надано дозвіл органами місцевого самоврядування на будівництво нежитлового приміщення та на отримання нею чи ОСОБА_2 земельної ділянки в користування або власність щодо вказаного приміщення.

Львівська міська рада, як власник земельної ділянки, відповідно до ст. 319 ЦК України володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, повинно враховуватися, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів.

При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України).

Колегія суддів погоджується з мотивами апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно застосував положення ст. 392 ЦК України, згідно якої власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Судові витрати підлягають розподілу у відповідності до вимог ст.141, п.п. б, в п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 383, 384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Прокуратури Львіваської області задовольнити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 07 червня 2018 року скасувати.

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову про визнання права власності на нежитлове приміщення (цегляний гараж) у дворі будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 78,20 кв.м. Частка1/1.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_8 , паспорт НОМЕР_2 ) в користь Прокуратури Львівської області () 881 грн. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст.ст. 389-391 ЦПК України.

Поний текст постанови складений 15 липня 2019 року.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк