Справа № 146/295/16-ц
Провадження № 22-ц/801/1349/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Скаковська І. В.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2019 рокуСправа № 146/295/16-цм. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя - доповідач),

суддів Шемети Т. М., Якименко М. М.,

з участю секретаря судового засідання Кирилюк Л. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Томашпільського районного суду Вінницької області у складі судді Скаковської І. В. від 16 квітня 2019 року (повний текст рішення складено 22 квітня 2019 року), -

встановив:

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Зернопродукт-Липівка» (далі - ТОВ «Зернопродукт-Липівка») про визнання договору оренди землі недійсним та скасування державної реєстрації договору оренди.

Позовна заява мотивована тим, що 10 травня 2006 року було зареєстровано договір оренди земельної ділянки площею 4,0389 га, що розташована на території Олександрівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області, укладеного 20 березня 2006 року між ТОВ «Зернопродукт-Липівка» та ОСОБА_2 , якій земельна ділянка належала на праві власності згідно з державним актом про право власності від 14 березня 2003 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла.

Правонаступником прав і обов`язків за вказаним договором оренди є він, позивач, який прийняв спадщину після смерті ОСОБА_2 на підставі заповіту від 22 серпня 2006 року.

Зазначав, що 25 листопада 2014 року отримавши свідоцтво про право на спадщину дізнався про існування зазначеного договору оренди землі від 20 березня 2006 року, який ні він, ні ОСОБА_2 не підписували, тобто договір був укладений без волевиявлення власника земельної ділянки.

Ураховуючи викладене на підставі статей 203, 215 ЦК України просив суд визнати договір оренди землі від 20 березня 2006 року, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Зернопродукт-Липівка», недійсним.

Рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 16 квітня 2016 року у позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що висновком експертів Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судово-технічної та почеркознавчої експертизи № 1097/1098/16-21 від 15 липня 2016 року підпис від імені ОСОБА_2 у договорі оренди землі № 180/2006-О-Т-В від 20 березня 2006 року виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою, однак позов не може бути задоволений через сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено відповідачем.

ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просив скасувати рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що суд не звернув уваги на пояснення позивача про те, що у 2002 році ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , уклала договір оренди земельної частки (паю) з Сільськогосподарським приватним підприємством «Олександрівське» (далі СПП «Олександрівське»), керівником якого була одна і таж особа, що й керівник ТОВ «Зернопродукт-Липівка». У відомостях на отримання орендної плати не зазначалось назви підприємства-орендаря, а тому вона, а також сам позивач вважали, що отримують орендну плату від СПП «Олександрівське» і не могли знати про наявність договору оренди землі, укладеного з ТОВ «Зернопродукт-Липівка». Сам же ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснював, що дійсно допомагав ОСОБА_2 отримувати орендну плату, але ще у 2002 - 2004 роках, тобто до укладення договору оренди землі з ТОВ «Зернопродукт-Липівка».

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Частинами першою - третьою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 20 березня 2006 року між ТОВ «Зернопродукт-Липівка» та ОСОБА_2 було укладено договір оренди землі, площею 4,0389 га, що розташована на території Олександрівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області, яка належала ОСОБА_2 на праві власності на підставі державного акту про право власності від 14 березня 2003 року, строком на п`ятнадцять років. Зазначений договір оренди землі пройшов державну реєстрацію 10 травня 2006 року.

Згідно з свідоцтвом про право на спадщину від 25 листопада 2014 року ОСОБА_1 є спадкоємцем за заповітом ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спадщина складається із земельної ділянки площею 4,0359 га, що розташована на території Олександрівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області, та передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Відповідно до витягу з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, площею 4,0389 га, що призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташована на території Олександрівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області.

Висновком судово-почеркознавчої експертизи від 15 липня 2016 року встановлено, що підпис від імені ОСОБА_2 у договорі оренди землі від 20 березня 2006 року виконаний рукописним способом, кульковою ручкою, без попередньої підготовки і технічних засобів не ОСОБА_2 , а іншою особою (особами).

Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» (далі - Закон) визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Договір оренди землі укладається у письмовій формі та за бажанням сторін може бути посвідчений нотаріально. Договір оренди землі набирає чинності з моменту його державної реєстрації (статті Закону в редакції, чинній на момент вчинення спірного правочину).

Частина третьою статті 203 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) встановлює, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Разом з тим, за змістом статтей 256, 258 ЦК України загальна позовна давність - строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, - встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на судовий захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

До таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 травня 2019 року у справі № 234/3341/15-ц, провадження № 61-30536св18.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбулися у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливомчасу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Як роз`яснено у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 14 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» згідно з пунктом 2.3 Типового договору оренди земельної частки (паю), затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 17 січня 2000 року N 5, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 23 лютого 2000 року за N 101/4322, після виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання державного акта на право приватної власності на землю зобов`язання сторін припиняються відповідно до чинного законодавства. З часу отримання особою державного акта на право приватної власності на землю вона набуває статусу власника земельної ділянки, у зв`язку з чим змінився предмет оренди та статус сторін договору оренди, а тому договір оренди земельної частки (паю) припиняється.

Отже, починаючи з 14 березня 2003 року - часу отримання ОСОБА_2 державного акту на право власності на земельну ділянку - дія договору оренди земельної частки (паю), укладеного у 2002 році з СПП «Олександрівське» припинилась, тому ні ОСОБА_2 , ні її правонаступник (спадкоємець) ОСОБА_1 не мали законних підстав вважати, що відносини сторін, зокрема нарахування та виплата орендної плати, регулювались цим договором.

За змістом статей 18, 20 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації, договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.

Пунктом шостим частини першої статті 3 ЦК України добросовісність та розсудливість віднесено до загальних засад цивільного законодавства.

Згідно з частинами другою, четвертою статті 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Власність зобов`язує.

Пункти «а», «б», «ґ» частини першої статті 91 Земельного кодексу України покладають на власника земельної ділянки обов`язки, зокрема: забезпечувати використання земельної ділянки за цільовим призначенням; додержуватись вимог законодавства про охорону довкілля; підвищувати родючість ґрунтів та зберігати інші корисні властивості землі.

Системний аналіз цих норм вказує на те, що власник земельної ділянки зобов`язаний розсудливо та добросовісно ставитись до своїх прав, бути обізнаним про них та вживати заходів щодо виявлення та припинення їх порушень. При цьому суд враховує і те, що у цивільних правовідносинах прийнято вважати, що власник майна, як добрий господар, який є зваженим, передбачливим і розсудливим, має знати та дбати про свою власність та зобов`язаний нести витрати на її утримання.

Отже, ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , не мала жодних об`єктивних перешкод довідатись про наявність договору оренди земельної ділянки з часу його укладення в 2006 році, натомість з огляду на приписи статтей 14, 18, 20 Закону України «Про оренду землі» в редакції, чинній на момент вчинення спірного правочину, за умови розсудливого та добросовісного ставлення до своїх прав як власника земельної ділянки могла і повинна була довідатись про їх порушення у зв`язку із вчиненням спірного договору та особу, яка ці права порушила після набуття чинності правочином в травні 2006 року, а тому саме з цього часу необхідно рахувати початок перебігу позовної давності, про застосування якої було заявлено відповідачем у справі.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 2018 ЦК України).

Оскільки строк позовної давності сплив ще за життя ОСОБА_2 , то доводи позивача про те, що йому не було відомо про наявність оспорюваного договору оренди до часу прийняття ним спадщини, в тому числі і його посилання на те, що орендну плату він допомагав отримувати ОСОБА_2 ще у 2002 - 2004 роках, на увагу не заслуговують.

Доводи ОСОБА_1 про поважність причин пропуску строку для звернення до суду із цим позовом є безпідставними, з огляду також і на те, що договір оренди укладено у 2006 році, тобто протягом 8 років (до дня своєї смерті) ОСОБА_2 не цікавилася належною їй земельною ділянкою, враховуючи також презумпцію цивільного права про те, що власність зобов`язує. Крім того, саме позивач повинен довести поважність причин пропуску строку позовної давності та факт необізнаності не лише своєї, а й спадкодавниці щодо укладення спірного договору оренди землі. При цьому особа, здійснюючи право власності на належне їй майно (особливо землю, яка згідно з статтею 14 Конституції України та статтею 1 ЗК України є основним національним багатством), має діяти відповідально, зокрема проявляти турботу щодо земельної ділянки задля збереження її корисних властивостей (стаття 91 ЗК України), бути обізнаною про її стан, тощо. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав, не може бути підставою для поновлення пропущеного строку для звернення до суду.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на невідповідність доводів апеляційної скарги фактичним обставинам справи.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 стверджував, що при отриманні орендної плати ОСОБА_2 та він особисто вважали, що плата отримується за договором оренди земельної частки (паю), укладеним у 2002 році з СПП «Олександрівське», ще й тому, що у відомостях про видачу орендної плати не зазначалось підприємство-орендар. Проте, в наявних у справі відомостях на видачу зерна пшениці в рахунок орендної плати зазначено ТОВ «Зернопродукт-Липівка» або в назві документу (відомості за 2006, 2007 роки), або про їх затвердження директором ТОВ «Зернопродукт-Липівка» (відомість за 2013 рік) (а. с. 53 - 56). Більше того, відомість за 2006 рік містить посилання, що орендна плата здійснюється саме за договорами, укладеними у 2006 році.

За змістом статтей 2, 44 ЦПК України добросовісність здійснення процесуальних прав є однією із основних засад цивільного судочинства, спрямованих на забезпечення виконання його завдання, яким повинні керуватись суд та учасники судового процесу.

Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою до суду та інтересів інших учасників судового процесу.

Навмисне наведення в апеляційній скарзі відомостей, які не відповідають дійсності, очевидно суперечить завданню цивільного судочинства - справедливому, неупередженому та своєчасному розгляду і вирішенню цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, а тому є неприпустимим.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 384 ЦПК України апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 16 квітня 2019 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Суддя-доповідач підпис О. С. Панасюк

Судді: підпис Т. М. Шемета

підпис М. М. Якименко

Згідно з оригіналом О. С. Панасюк

Повний текст постанови складено 11 липня 2019 року