П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2019 року м. Київ

Справа № 753/17142/17

Провадження: № 22-ц/824/2314/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Київського міського центру зайнятості на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 23 червня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Даниленко В.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Київського міського центру зайнятості про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

в с т а н о в и в:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Київського міського центру зайнятості про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Зазначила, що 10.09.2013 року її було прийнято на посаду головного спеціаліста відділу взаємодії з роботодавцями Дніпровського РЦЗ м. Києва та надано статус державного службовця. 03.02.2014 року її було звільнено з посади за п.1 ст.40 КЗпП. 28.02.2017 року рішенням Київського апеляційного адміністративного суду у справі № 826/5519/14 її було поновлено на попередній посаді. Наказом від 30.03.2017 року №43-к її було переведено на посаду провідного фахівця з питань зайнятості відділу взаємодії з роботодавцями Дніпровського РЦЗ м.Києва з втратою статусу державного службовця. Наказом від 31.03.2017 року №40-в їй була надана відпустка з 07.03.2017- 20.06.2017 року за період роботи з 04.02.2014 по 20.06.2017 року. 20.06.2017 року її було звільнено за ч.3 ст.38 КЗпП, а 23.06.2017 року вона отримала розрахунковий лист за червень 2017р., з якого убачається, що відповідачем за березень їй так і не доплачено 802,20 грн. заробітної плати.Разом з тим, відповідачем було виплачена матеріальна допомога на оздоровлення та вирішення соціально-побутових питань за 2017 рік у розмірі 1218 грн., а не у розмірі 3959,78 грн. Крім того, відпустка мала бути надана за кожен рік, тобто, за 2013-2017 року, а відповідно і за кожен рік 2014-2017 мала бути виплачена матеріальна допомога на оздоровлення та вирішення соціально-побутових питань. З урахуванням викладеного ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача на її користь заробітну плату за березень 2017 року у розмірі 802,20 грн., допомогу на оздоровлення та вирішення соціально-побутових питань за 2017 рік у розмірі 5483,56 грн., середньомісячну заробітку плату в якості матеріальної допомоги на оздоровлення та вирішення соціально-побутових питань за 2014-2016 роки у розмірі 23758,68 грн. та середню заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні з 21.06.2017 року по день винесення рішення судом.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 23 червня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з Київського міського центру зайнятості на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні, з 21.06.2017 року по 23.06.2018 року, заробітну плату за березень 2017 року у розмірі 802,20 грн., допомогу на оздоровлення та вирішення соціально-побутових питань за 2017 рік у розмірі 5483,56 грн., середньомісячну заробітну плату в якості матеріальної допомоги на оздоровлення та вирішення соціально-побутових питань за 2014-2016 роки у розмірі 23758,68 грн.

Стягнуто з Київського міського центру зайнятості на користь держави 960 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, Київський міський центр зайнятості подав апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити. На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазаначено, що допомога на оздоровлення виплачується під час надання щорічної основної відпустки, при цьому під час формування фонду оплати праці на відповідний бюджетний рік передбачається виплата лише однієї допомоги на оздоровлення. Матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань не є обов`язковою виплатою. Надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та допомоги на оздоровлення у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника за попередні роки у разі поновлення його на роботі за рішенням суду законодавством не передбачено. В день звільнення ОСОБА_1 було виплачено всі належні їй суми, а тому у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для задоволення позову.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 листопада 2018 року відкрито апеляційне провадження у справі.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України та ч. 2 ст. 369 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 10.09.2013 року ОСОБА_1 було прийнято на посаду головного спеціаліста відділу взаємодії з роботодавцями Дніпровського РЦЗ м. Києва та надано статус державного службовця.

03.02.2014 року ОСОБА_1 було звільнено з посади за п.1 ст.40 КЗпП.

28.02.2017 року рішенням Київського апеляційного адміністративного суду у справі № 826/5519/14 ОСОБА_1 було поновлено на попередній посаді.

Наказом Київського міського центру зайнятості від 07 березня 2017 року №30-к було поновлено ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу взаємодії з роботодавцями Дніпровського районного центру зайнятості м. Києва (а. с. 7).

Наказом Київського міського центру зайнятості від 30.03.2017 року №43-к її було переведено на посаду провідного фахівця з питань зайнятості відділу взаємодії з роботодавцями Дніпровського РЦЗ м.Києва з втратою статусу державного службовця.

Наказом Київського міського центру зайнятості від 31.03.2017 року №40-в ОСОБА_1 була надана відпустка з 07.03.2017- 20.06.2017 року за період роботи з 04.02.2014 по 20.06.2017 року. Вказано про виплату ОСОБА_1 матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі середньомісячної заробітної плати за 2017 рік, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі середньомісячної заробітної плати за 2017 рік (а. с. 9).

Наказом Київського міського центру зайнятості від 20.06.2017 року №391-к ОСОБА_1 було звільнено з посади за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю за ч.3 ст38 КЗпП, вказано про виплату вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку, відповідно до ст. 44 КЗпП України (а.с. 11).

Суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та стягнув з Київського міського центру зайнятості на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні, з 21.06.2017 року по 23.06.2018 року, заробітну плату за березень 2017 року у розмірі 802,20 грн., допомогу на оздоровлення та вирішення соціально-побутових питань з 2017 рік у розмірі 5483,56 грн., середньомісячну заробітну плату в якості матеріальної допомоги на оздоровлення та вирішення соціально-побутових питань за 2014-2016 роки у розмірі 23758,68 грн.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не здійснив повного розрахунку з позивачкою на день звільнення. Позивачці не було доплачено заробітну плату за березень 2017 року у сумі 802,20 грн., яка підлягає стягненню; позивачка отримала допомогу на оздоровлення та вирішення соціально-побутових питань за 2017 рік не у повному обсязі, а саме, допомога було оплачена в розмірі окладу замість середньої заробітної плати, різниця у виплаті становить 5483,56 грн.; позивачці не було сплачено допомогу на оздоровлення та вирішення соціально-побутових питань за 2014-2016 року. Оскільки відповідачем не було проведено повного розрахунку, з нього також підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції було неправильно застосовано норми матеріального права з наступних підстав.

Статтею 47 КЗпП України на власника покладено обов`язок в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У відповідності зі ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно роз`яснень, викладених у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

ОСОБА_1 , посилаючись на те, що з нею не було проведено повного розрахунку, зазначала, зокрема, на те, що відповідачем не було доплачено їй заробітну плату за березень 2017 року у розмірі 802,20 грн., оскільки наказ про поновлення її на роботі після ухвалення рішення Київського апеляційного адміністративного суду від 28.02.2017 року про поновлення її на роботі було винесено відповідачем не 01 березня 2017 року, а лише 07 березня 2017 року.

Разом з тим, такі доводи не ґрунтуються на нормах трудового законодавства.

Так, відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України "Про оплату праці", заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції "Про захист заробітної плати" N 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України "Про оплату праці", за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Крім того, на підставі статті 2 Закону України "Про оплату праці" структуру заробітної плати можна визначити, беручи до уваги положення Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року N 5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за N 114/8713 (далі - Інструкція N 114/8713), розробленої відповідно до Закону України від 17 вересня 1992 року N 2614-XII "Про державну статистику" та Закону України "Про оплату праці" з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці й стандартів Системи національних рахунків (за змістом преамбули цієї Інструкції).

Відповідно до пункту 1.3 Інструкції N 114/8713 для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

При цьому Велика Палата Верховного Суду в постанові від 30 січня 2019 року в справі № 910/4518/16 звернулаувагу на те, що розміщення норм статей 116, 117 КЗпПУкраїни в розділі VII "Оплата праці" є логічно вмотивованим, оскільки ними встановлено відповідальність роботодавців за затримку виплат коштів винагороди за виконану працівниками роботу, які повинні бути виплачені при їх звільненні.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 фактично не працювала в період з 01 березня 2017 року по 07 березня 2017 року.

Позивачка фактично посилалася на затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі. Разом з тим, у випадку затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, працівник має право на отримання середнього заробітку відповідно до ст. 236 КЗпП України. Заробітна плата за такий період працівнику не нараховується.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про наявність у відповідача перед ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі.

Також, колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції про те, що Київський міський центр зайнятості крім виплачених сум мав сплатити на користь ОСОБА_1 середньомісячну заробітну плату в якості матеріальної допомоги на оздоровлення та вирішення соціально-побутових питань за 2014-2016 роки у розмірі 23758,68 грн., а також недоплачену частину допомоги на оздоровлення та вирішення соціально-побутових питань з 2017 рік у розмірі 5483,56 грн., оскільки таку допомогу було обраховано виходячи із посадового окладу, а не із середньої заробітної плати.

Відповідно до абз. 18 п.4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Згідно з умовами оплати праці працівників Державної служби зайнятості керівникам центрів зайнятості у межах затвердженого фонду оплати праці на відповідний рік надано право, зокрема, надавати працівникам матеріальну допомогу.

Матеріальна допомога виплачується за заявою працівника, наприклад, у разі скрутного матеріального становища, у зв`язку з тривалою хворобою тощо. Рішення про надання матеріальної допомоги приймається керівником відповідного органу, виходячи з обставин, викладених у заяві працівника, за наявності коштів у межах затвердженого фонду оплати праці.

Після надання позивачкою заяви з проханням надати матеріальну допомогу за попередні роки, Київським міським центром зайнятості був направлений лист - запит до Міністерства соціальної політики України.

Згідно листа Міністерства соціальної політики України від 21.04.2017 року № 1233/0/101-17/282, надання матеріальної допомоги для вирішення соціально - побутових питань та допомоги для оздоровлення у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника за попередні роки, у разі поновлення його на роботі за рішенням суду, законодавством не передбачено.

Такі висновки відповідають вимогам ст. ст. 12, 57, 59 Закону України «Про відпустки».

Відповідно до листа Міністерства праці та соціальної політики України від 19.09.2017 року №2416/0/101-17 допомога для оздоровлення може виплачуватися працівникові один раз при наданні будь-якої частини щорічної основної відпустки за заявою працівника. Під час формування фонду оплати праці на відповідний бюджетний рік для кожного працівника передбачається одна допомога для оздоровлення, яка є гарантованою виплатою один раз на рік при наданні щорічної відпустки за відповідний робочий рік.

Відповідно, законодавством не передбачено виплати допомоги для вирішення соціально-побутових питань та допомоги для оздоровлення за минулі роки.

Відповідно до наказу Міністерства праці та соціальної політики України від 24.03.2006 № 86 «Про умови оплати праці працівників державної служби зайнятості» (якій діяв у період, коли працівники державної служби зайнятості мали статус державного службовця) та наказу Київського міського центру зайнятості від 25.11.2013 № 51-АГ з 1 грудня 2013 посадовий оклад головного спеціаліста відділу взаємодії з роботодавцями було встановлено в розмірі 1218 грн.

Таким чином, відповідач нарахував та виплатив матеріальні допомоги позивачці відповідно до чинного законодавства.

У Київського міського центру зайнятості були відсутні підстави для виплати при звільненні позивачки матеріальної допомоги на оздоровлення та вирішення соціально-побутових питань за 2014-2016 роки.

Колегія суддів доходить висновку про те, що позивачкою не було доведено того, що їй при звільненні не було виплачено всіх належних сум відповідно до ст. 116 КЗпП України.

Враховуючи викладене, у суду були відсутні підстави для стягнення з Київського міського центру зайнятості на користь ОСОБА_1 сум, визначених ст. 117 КЗпП України.

Відповідно, рішення Дарницького районного суду міста Києва від 23 червня 2018 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в позові ОСОБА_1 до Київського міського центру зайнятості.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Київського міського центру зайнятості задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 23 червня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Київського міського центру зайнятості про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді Д.Р. Гаращенко

А.А. Пікуль