Постанова

Іменем України

11 липня 2019 року

м. Київ

справа № 760/18121/16-ц

провадження № 61-10744св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Служба у справах дітей Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 27 грудня 2018 року у складі судді Шереметьєвої Л. А. та постанову Київського апеляційного суду від 07 травня 2019 року у складі колегії суддів: Махлай Л. Д., Мазурик О. Ф., Поливач Л. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, визначення способів участі у вихованні дитини, третя особа - Служба у справах дітей Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації.

В обґрунтування позову зазначала, що з 17 листопада 2012 року вона перебувала з відповідачем у шлюбі, від якого вони мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Під час спільного проживання відповідач неодноразово бив позивача, однак заради дитини вона продовжувала жити з ним. 26 грудня 2013 року відповідач вкотре побив позивача та вигнав за територію будинку, в якому вони проживали, а дитину залишив у себе всупереч її волі.

У червні 2014 року позивачка звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини разом з нею, а відповідач звернувся з зустрічним позовом про визначення місця проживання дитини з ним.

Під час знаходження справи в провадженні суду відповідач викрав з квартири, де вона проживала, речі, меблі, побутову техніку та обладнання, а тому при дослідженні органом опіки та піклування умов її проживання був складений негативний висновок, внаслідок чого місце проживання дитини було визначено з відповідачем.

Тривалий час відповідач чинить позивачу перешкоди в спілкуванні з дитиною, вона не має змоги зустрітися з нею. Відповідач не відповідає на телефонні дзвінкипозивача, грошові кошти, які вона направляє на утримання дитини як аліменти не отримує, не дозволяє охоронцям та іншим хатнім працівникам отримувати від неї подарунки для дитини. Позивач неодноразово намагалася вирішити з відповідачем питання своєї участі у вихованні дитини, однак відповідач уникає таких контактів, доступу до будинку та дитини не надає.

Просила зобов`язати відповідача не чинити перешкоди у спілкуванні з донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та визначити способи участіпозивача у вихованні дитини, встановивши графік побачень: кожної суботи з 10:00 до 19:00 та кожного вівторка з 10:00 до 19:00 на території її фактичного проживання, або на її розсуд.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 27 грудня 2018 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, визначення способів участі у вихованні дитини, третя особа - Служба у справах дітей Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, задоволено.

Зобов?язано ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 у спілкуванні з дитиною, донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визначено ОСОБА_1 способи участі у спілкуванні та вихованні дитини, доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом встановлення зустрічей з дитиною: щовівторка та щосуботи з 10:00 до 13:00 за умови попереднього налагодження психоемоційного контакту з дитиною.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач порушує право матері дитини на зустрічі з нею та участь у її вихованні.

Не погодившись із цим рішенням ОСОБА_1 , а також ОСОБА_2 подали до суду апеляційні скарги.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 07 травня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 27 грудня 2018 року змінено, викладено абзац третій резолютивної частини рішення в наступній редакції: «Визначити ОСОБА_1 способи участі у спілкуванні та вихованні доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , шляхом встановлення зустрічей з дитиною: щовівторка та щосуботи з 10:00 до 13:00 у присутності дитячого психолога».

В решті рішення залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.Разом з тим зазначив, що суд має ухвалити рішення за результатами розгляду, яким вирішується спір між сторонами, а тому винесення судового рішення під умовою не допускається.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У червні 2019 року ОСОБА_2 подав до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасуватирішення судів першої та апеляційної інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що встановлені судом способи участі ОСОБА_1 у вихованні доньки шляхом її побачень по вівторкам та суботам з 10.00 до 13.00 в присутності дитячого психолога порушують не тільки права відповідача як батька, а й інтереси дитини її віку, оскільки не врахований режим навчання та вимоги до учня. Також обмежено право дитини на відвідування позашкільних занять у дні та часи, встановлені судом для реалізації прав ОСОБА_1 . Крім того, встановлений спосіб спілкування дитини з матір`ю порушує право дитини святкувати день народження у звичному колі сім`ї та друзів родини з батьком, братом та іншими родичами, шкільними друзями, враховуючи вік дитини. У випадку співпадання днів побачень із святковими днями, заздалегідь виключає планування відпочинку і святкування Нового року, Різдва, з виїздом з місця проживання дитини. Також ОСОБА_1 тривалий час ухиляється від виконання батьківських обов`язків, у зв`язку із чим між нею та дитиною відсутні жодні зв`язки.

Доводи інших учасників справи

27 червня 2019 року на адресу Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від ОСОБА_1 надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому позивач зазначила, що вимоги касаційної скарги є необґрунтовані та не можуть бути задоволені, просить в задоволенні касаційної скарги відмовити, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін. Позивач також вказала, що на час звернення до суду з цим позовом у 2016 році, а також на час вирішення спору судами першої та апеляційної інстанції, донька не є школяркою. Жодні відомості про те, що ОСОБА_7 відвідує навчальний заклад у матеріалах справи відсутні.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

04 червня 2019 року вказана справа передана судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду від 05 червня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою в указаній справі та витребувано матеріали цивільної справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що з 17 жовтня 2012 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 20 березня 2015 року шлюб між сторонами розірваний, місце проживання дитини визначено з батьком.

Між сторонами склалися неприязні стосунки, що стало перешкодою для спільного вирішення питань, пов`язаних з вихованням дитини, а також участі позивачки у спілкуванні з нею. З грудні 2013 року сторони проживають окремо і ОСОБА_1 позбавлена можливості спілкуватися з дитиною.

27 грудня 2013 року позивач зверталася до Києво-Святошинського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області із заявою про насилля з боку відповідача, а також про те, що відповідач вигнав її з дому, залишивши дитину із собою.

У квітні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про позбавлення позивачки батьківських прав відносно доньки.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 20 березня 2018 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07 червня 2018 року, у позові було відмовлено.

26 листопада 2014 року позивачка зверталася до прокурора Голосіївського району м. Києва з заявою про неправомірні дії відповідача, направлені на відібрання у неї дитини.

08 грудня 2014 року позивачка зверталася до Служби у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації з приводу захисту інтересів дитини та її прав на участь у спілкуванні з дитиною та її вихованні.

Відповідно до свідоцтва про шлюб від 22 березня 2018 року позивачка уклала шлюб вдруге та взяла прізвище чоловіка ОСОБА_8 .

Позивачка працює, матеріально забезпечена, позитивно характеризується за місцем роботи, має житло, де відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов, складеного 28 квітня 2016 року працівниками служби у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, створені належні умови для перебування дитини.

Згідно з висновком спеціаліста (психолога) від 13 серпня 2014 року № 014 Міського центру дитини Київської міської державної адміністрації донька сторін не ідентифікує позивачку, як матір.

Згідно з висновком спеціаліста (психолога) від 15 травня 2015 року № 3/01-36/1 Медичного центру «КЛАСИК-Р» у порівнянні з результатами психологічного дослідження, яке мало місце у серпні 2014 року, ставлення дитини до матері не змінилося.

Згідно з рецензією на висновки, яка надана кандидатом психологічних наук ОСОБА_9 , дослідження були проведені неякісно, не професійно та упереджено, з порушенням методики та процедури психологічного обстеження дитини, пов`язаному з охороною немайнових прав дітей та батьків. Надано рекомендації щодо повторного проведення дослідження. У рецензії також зазначено, що виходячи з високого ризику формування дезадаптації у дитини з відсутністю позитивної прихильності до матері і не сформованістю категорії «мама», необхідно поновити зустрічі дитини з матір`ю, та у разі відновлення зустрічей мами з дитиною бажано у перший час здійснювати зустрічі у присутності досвідченого дитячого психолога.

Відповідно до висновку Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації від 22 листопада 2017 № 108-19952 орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити наступний спосіб участі матері у вихованні малолітньої доньки сторін ОСОБА_5 : щовівторка та щосуботи з 10:00 до 13:00 за умови попереднього проведення психологом роботи з батьками і дитиною та налагодження психоемоційного зв`язку між матір`ю та малолітньою ОСОБА_4 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини сьомої статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частиною другою статті 1 Європейської конвенції про здійснення прав дітей предметом цієї Конвенції є - у найвищих інтересах дітей - підтримка їхніх прав, надання дітям процесуальних прав та сприяння здійсненню ними цих прав шляхом забезпечення становища, при якому діти особисто або через інших осіб чи органи поінформовані та допущені до участі в розгляді судовим органом справ, що їх стосуються.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з пунктом першим статті 18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до пункту першого статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини.

Пунктом першим статті 9 Конвенції про права дитини встановлено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Пунктом третім статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що дитина, яка розлучається з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, в якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHURv. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Згідно з частиною першою статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (частини перша, друга статті 155 СК України).

Частинами другою, третьою статті 157 СК України передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до частин першої та другої статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» (далі - ЗУ «Про охорону дитинства») дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні й мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Правильним є висновок судів попередніх інстанцій, що батьки - сторони у справі не дійшли згоди щодо способів участі матері в спілкуванні з дитиною, яка проживає разом із батьком.

Статтею 8 ЗУ «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до частини першої статті 10 ЗУ «Про охорону дитинства» кожній дитині гарантується право на свободу, особисту недоторканність та захист гідності.

Згідно частини четвертої та п`ятої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, врахувавши зазначені норми права, а також вік дитини, відношення її до кожного із батьків, необхідність її духовного і фізичного розвитку, дійшов обґрунтованого висновку, що визначений спосіб участі ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з донькою є достатнім для відновлення порушеного права і відповідає інтересам дитини. Цей порядок забезпечує можливість матері повноцінно брати участь у вихованні доньки.

Як суд першої інстанції, так і суд апеляційної інстанції при вирішенні спору виходили із якнайкращого забезпечення інтересів дитини.

Суди правильно встановили наявність бажання позивачки спілкуватися із дитиною та наявність перешкод з боку відповідача у спілкуванні ОСОБА_1 з донькою. Також судами попередніх інстанцій урахований висновок Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації від 22 листопада 2017 № 108-19952 орган опіки та піклування, яка вважає за доцільне спілкування позивачки з дитиною та визначила спосіб участі матері у вихованні малолітньої доньки.

При цьому суд апеляційної інстанції вірно змінив рішення суду першої інстанції та зазначив, що винесення судового рішення під умовою не допускається.

Доводи відповідача щодо неврахування можливого співпадання часу навчання дитини у школі та часу, визначеного судом для її спілкування із матір`ю, є необґрунтованими, оскільки на час звернення ОСОБА_1 у 2016 році до суду та на час розгляду справи судами попередніх інстанцій донька сторін у навчальному закладі не навчалася.

Також не є обґрунтованими посилання у касаційній скарзі на ухилення ОСОБА_1 протягом тривалого часу від виконання батьківських обов`язків, оскільки такі доводи не підтверджено належними та допустимими доказами.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права, та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 27 грудня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

С. Ю. Бурлаков

А. Ю. Зайцев