Постанова

Іменем України

08 липня 2019 року

м. Київ

справа № 755/16940/16-ц

провадження № 61-28921св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бойко Людмила Леонідівна, ОСОБА_5 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , на рішення Дніпровського районного суду міста Києва у складі судді Арапіної Н. Є.

від 13 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва у складі колегії суддів: Усика Г. І., Невідомої Т. О., Ратнікової В. М., від 19 вересня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бойко Л. Л., ОСОБА_5 , про визнання договору дарування недійсним.

Позовну заяву мотивовано тим, що їй та ОСОБА_5 належало по Ѕ частини квартири

АДРЕСА_1 . 22 вересня 2016 року ОСОБА_5 подарувала належну їй частку квартири ОСОБА_3 (1/6 частини) та ОСОБА_4

(1/3 частини). Посилаючись на те, що на момент вчинення вказаного правочину ОСОБА_5 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, укладенням договору порушені її права як іншого співвласника нерухомого майна, позивач просила визнати договір дарування від 22 вересня 2016 року недійсним та скасувати його державну реєстрацію.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 13 липня 2017 року, з урахуванням додаткового рішення цього ж суду від 28 липня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 19 вересня 2017 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що положенням статті 225 ЦК України визначено обмежене коло осіб, наділених правом звертатись до суду із позовом про визнання недійсним правочину у зв`язку із його вчиненням особою, яка не усвідомлювала своїх дій та не могла керувати ними, однак позивач не належить до цього кола осіб. Крім того, оспорюваним правочином не порушені права позивача, оскільки ОСОБА_5 скористалася своїм правом, передбаченим статтею 319 ЦК України, щодо розпорядження своїм майном на власний розсуд.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 рокудо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки судів про те, що вона не належить до кола осіб, передбачених статтею 225 ЦК України, які мають право заявляти вимоги про визнання правочину недійсним, оскільки вона є співвласником спірної квартири, тобто є заінтересованою особою, право якої порушено укладенням правочину, у зв`язку з тим, що це погіршує умови її проживання у квартирі.

У листопаді 2017 року ОСОБА_3 , а у травні 2019 року - ОСОБА_5 подали відзиви (заперечення) на касаційну скаргу ОСОБА_1 , які мотивовані незгодою з доводами касаційної скарги та законністю й обґрунтованістю ухвалених у справі судових рішень.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

У зв`язку зі смертю ОСОБА_1 ухвалою Верховного Суду від 12 листопада 2018 року зупинене касаційне провадження у справі, яке ухвалою суду від 10 квітня 2019 року поновлене, до участі у справі залучено її правонаступника - ОСОБА_2 .

Фактичні обставини справи, встановлені судами

21 березня 2006 року ОСОБА_5 та ОСОБА_1 набули право власності, в рівних частках кожна, на квартиру АДРЕСА_2 .

Відповідно до висновку стаціонарної комісійної судово-психіатричної експертизи від 13 липня 2010 року ОСОБА_5 проявляє ознаки хронічного психічного захворювання - шизофренії параноїчної і за своїм психічним станом здатна усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, хоча наявний у неї психічний розлад істотно впливає на цю здатність.

Згідно з довідкою Київської міської клінічної психоневрологічної лікарні

№ 1 від 27 липня 2011 року ОСОБА_5 є інвалідом ІІ групи безстроково, страждає хронічним психічним захворюванням з 1976 року, неодноразово лікувалась стаціонарно. Останній раз з 03 жовтня до 12 листопада

2009 року, за результатами якого їй рекомендовано спостереження дільничного психіатра, підтримуюче та протирецидивне лікування.

22 червня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л. Л. посвідчено договір дарування частки квартири, за яким ОСОБА_5 передала ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в дар, а обдаровані безоплатно прийняли у власність 1/2 частини спірної квартири, зокрема в таких частках: ОСОБА_3 прийняв у власність

1/6 частки квартири, а ОСОБА_4 - 1/3 частки квартири.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом частин першої та другої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред`явити її опікун.

Відповідно до пункту 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України 2004 року зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року.

При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України суд відповідно до статті 145 ЦПК України 2004 року за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Установивши, що ОСОБА_5 не визнана у встановленому законом порядку недієздатною чи такою, що на момент укладення договору дарування не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, та врахувавши вказаний вище висновок судово-психіатричної експертизи від 13 липня 2010 року, суди попередніх інстанцій за відсутності іншого висновку експертизи, на підставі наявних у справі доказів, дійшли обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог.

Стаття 225 ЦК України є спеціальною для правовідносин, що виникли між сторонами, чітко встановлює коло осіб, які мають право на звернення з позовом про визнання договору дарування недійсним, саме з підстав укладення його особою, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Так, з позовом про визнання правочинів недійсними на підставі статті

225 ЦК України може звертатися:

(а) або сторона правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними;

(б) або в разі її смерті - інші особи, чиї цивільні права або інтереси порушені. До інших осіб відносяться, зокрема, спадкоємці сторони правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними;

(в) або у разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною її опікун.

Позивач не відноситься до кола осіб, які наділені правом звертатися до суду із позовом про визнання укладеного ОСОБА_5 правочину недійсним на підставі статті 225 ЦК України, тому суди попередніх інстанцій правильно зазначили ці обставини як підставу для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Посилання в касаційній скарзі на те, що оспорюваний договір порушує права ОСОБА_1 як іншого співвласника квартири є помилковими, оскільки ОСОБА_5 реалізувала своє право щодо розпорядження своїм майном на власний розсуд, подарувавши свою частку у спільній частковій власності відповідачам (стаття 319 ЦК України). При цьому право власності позивача на її Ѕ частку квартири унаслідок укладення оспорюваного правочину залишилось непорушним й підлягало б захисту у разі продажу, а не дарування ОСОБА_5 своєї частки, оскільки тільки у разі продажу співвласником своєї частки, інший співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю (стаття 362 ЦК України).

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій, якими у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , який є правонаступником ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 19 вересня 2017 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара