Постанова

Іменем України

08 липня 2019 року

м. Київ

справа № 465/3877/16-ц

провадження № 61-15374св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на рішення Франківського районного суду м. Львова

від 20 грудня 2016 року у складі судді Гулієвої М. І. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 16 травня 2017 року у складі колегії суддів: Шандри М. М., Левика Я. А., Струс Л. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» (далі - ЛМКП «Львівтеплоенерго») про стягнення невиплаченої заробітної плати.

Позовна заява мотивована тим, що вона працювала у відповідача із 01 вересня

2007 року на посаді розподілювача робіт 3 розряду цеху з ремонту тепломеханічного устаткування ТЕЦ-1, 21 листопада 2014 року переведена у Франківський район теплових мереж на посаду оператора теплового пункту 2 розряду. Згідно із наказом від 25 червня 2015 року № 414 звільнена, у зв`язку із закінченням строку трудового договору. Наказами по підприємству встановлено мінімальні тарифні ставки робітника 1 розряду, на основі яких проводився розрахунок і виплата зарплати. Проте визначена відповідачем зарплата не відповідала розміру мінімальної зарплати, встановленої Законом України «Про державний бюджет України», що є державною соціальною гарантією, обов`язковою для підприємств та установ всіх форм власності. Так, наказом від 21 липня 2010 року № 186 встановлено з 01 липня

2010 року мінімальну тарифну ставку робітника 1 розряду в розмірі 892,80 грн, із розрахунку мінімальної зарплати 744,00 грн, тоді як Законом України «Про державний бюджет України на 2010 рік» мінімальна зарплата із 01 липня 2010 року визначена в розмірі 888,00 грн. Наказом від 23 квітня 2012 року № 150 встановлено із 01 травня 2012 року мінімальну тарифну ставку робітника 1 розряду у розмірі 1042,80 грн, тоді як Законом України «Про державний бюджет України на 2012 рік» мінімальна зарплата станом на 01 травня 2012 року становила 1 094,00 грн. Наказом

від 29 квітня 2013 року № 170 встановлено із 01 травня 2013 року мінімальну тарифну ставку робітника 1 розряду в розмірі 1 106,40 грн, проте згідно із Законом України «Про державний бюджет України на 2013 рік» мінімальна зарплата станом на 01 травня 2013 року становила 1 147,00 грн. Наказом від 30 квітня 2014 року № 176 встановлено із 01 травня 2014 року мінімальну тарифну ставку робітника 1 розряду у розмірі 1 152,00 грн із розрахунку мінімальної зарплати 960,00 грн, натомість згідно із Законом України «Про державний бюджет України на 2014 рік» мінімальна зарплата станом на 01 травня 2014 року становила 1 218,00 грн. Наказом від 27 червня

2014 року № 264 встановлено із 01 липня 2014 року мінімальну тарифну ставку робітника 1 розряду у розмірі 1 204,80 грн, проте згідно із Законом України «Про державний бюджет України на 2014 рік» мінімальна зарплата станом на липень

2014 року складала 1 218,00 грн. Відповідач самовільно визначив мінімальну зарплату на підприємстві нижче від передбаченої Законом України «Про державний бюджет України», тобто нарахування та виплата зарплати проводилось із суттєвим її заниженням.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_2 просила стягнути невиплачену зарплату за період із січня 2010 року по червень 2015 року у сумі 30 000,00 грн.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 20 грудня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто із ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь

ОСОБА_2 невиплачену зарплату у сумі 29 610,32 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення мотивоване тим, що ЛМКП «Львівтеплоенерго» порушено трудові права позивача, зокрема на належний рівень оплати праці, передбачений чинним законодавством.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 16 травня 2017 року апеляційну скаргу ЛМКП «Львівтеплоенерго» відхилено. Рішення Франківського районного суду м. Львова від 20 грудня 2016 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з`ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У липні 2017 року ЛМКП «Львівтеплоенерго» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Франківського районного суду м. Львова від 20 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 16 травня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та постановити нову про відмову у задоволенні позову, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом невірно витлумачено рішення Конституційного суду України та частина друга статті 233 КЗпП України, а саме у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить. Крім того, не взято до уваги положення частини третьої статті 97 КЗпП України, яка передбачає конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ЛМКП «Львівтеплоенерго».

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 липня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано вказану цивільну справу до Верховного Суду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 із 18 травня 1998 року працювала у ЛМКП «Львівтеплоенерго». 01 вересня 2007 року переведена у Теплоелектроцентраль-1 розподілювачем робіт 3 розряду цеху з ремонту тепломеханічного устаткування

ТЕЦ-1, а 21 листопада 2014 року переведена у Франківський район теплових мереж на посаду оператора теплового пункту 2 розряду. Згідно із наказом від 25 червня

2015 року № 414 звільнена у зв`язку із закінченням строку трудового договору, що підтверджується трудовою книжкою.

Також встановлено, що за час роботи позивача, директором ЛМКП «Львівтеплоенерго» у 2010-2014 роках видано ряд наказів «Про зміну в оплаті праці працівників», якими встановлено розмір мінімальної тарифної ставки робітника 1 розряду.

Так, наказом від 21 липня 2010 року № 186 встановлено із 01 липня 2010 року мінімальну тарифну ставку робітника 1 розряду у розмірі 892,80 грн, із розрахунку мінімальної зарплати 744,00 грн, тоді як згідно із Законом України «Про державний бюджет України на 2010 рік» мінімальна зарплата із 01 липня 2010 року становила 888,00 грн.

Відповідно до наказу від 23 квітня 2012 року № 150 встановлено із 01 травня

2012 року мінімальну тарифну ставку робітника 1 розряду у розмірі 1 042,80 грн. При цьому, згідно із Законом України «Про державний бюджет України на 2012 рік» мінімальна зарплата станом на 01 травня 2012 року становила 1 094,00 грн.

Відповідно до наказу від 29 квітня 2013 року № 170 встановлено із 01 травня

2013 року мінімальну тарифну ставку робітника 1 розряду в розмірі 1 106,4 грн, тоді як згідно із Законом України «Про державний бюджет України на 2013 рік» мінімальна зарплата станом на 01 травня 2013 року становила 1 147,00 грн.

Згідно із наказом від 30 квітня 2014 року № 176 встановлено із 01 травня 2014 року мінімальну тарифну ставку робітника 1 розряду у розмірі 1 152,00 грн із розрахунку мінімальної зарплати 960,00 грн, тоді як згідно із Законом України «Про державний бюджет України на 2014 рік» мінімальна зарплата із 01 травня 2014 року становила 1 218,00 грн.

Як убачається із наказу від 27 червня 2014 року № 264 встановлено із 01 липня

2014 року мінімальну тарифну ставку робітника 1 розряду у розмірі 1 204,80 грн, із розрахунку мінімальної зарплати 1 004,00 грн, проте згідно із Законом України «Про державний бюджет України на 2014 рік» мінімальна зарплата із 01 травня 2014 року становила 1 218,00 грн.

Пунктом 16.1 колективного договору ЛМКП «Львівтеплоенерго» на 2009-2010 роки, прийнятого конференцією трудового колективу підприємства 23 квітня 2009 року, встановлено, що мінімальна тарифна ставка для працівників, які виконують просту некваліфіковану роботу встановлюється у розмірі не нижче розміру мінімальної зарплати, встановленої законодавством, без урахування доплат і надбавок, у разі відпрацювання повної місячної норми робочого часу.

Згідно із пунктом 16.2 колективного договору ЛМКП «Львівтеплоенерго» на 2009-2010 роки розміри тарифних ставок і схеми посадових окладів встановлюються з урахуванням мінімальних гарантій, визначених галузевою (регіональною угодою (додаток № 3). Розмір місячної зарплати робітника, визначений на безтарифній основі, не може бути менший місячного заробітку, виходячи з тарифної ставки робітника відповідного кваліфікаційного розряду.

Аналогічні положення викладені і в колективному договорі ЛМКП «Львівтеплоенерго» на 2012-2013 роки, прийнятому конференцією трудового колективу підприємства 05 квітня 2012 року.

Згідно з додатком № 3 колективного договору на 2009-2010 роки для розподілювача робіт 3 розряду встановлено коефіцієнт 1,93, для оператора теплового пункту 2 розряду - 1,08; відповідно до додатку № 3 колективного договору на 2012-2013 роки встановлено коефіцієнти 1,20 та 1,08.

Постановою Залізничного районного суду м. Львова (справа № 462/7893/13-ц)

від 14 листопада 2013 року, рішенням Апеляційного суду Львівської області

від 10 вересня 2015 року (справа № 464/543/15), яке залишено в силі Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ, встановлено факт порушення відповідачем вимог законодавства про працю, зокрема у частині встановлення та нарахування заробітної плати своїм працівникам.

Нормативно-правове обґрунтування

Статтею 5 Закону України «Про оплату праці» (далі - Закон) передбачено, що організація оплати праці здійснюється на підставі: законодавчих та інших нормативних актів; генеральної угоди на державному рівні; галузевих, регіональних угод; колективних договорів; трудових договорів.

За змістом частин першої-четвертої статті 96 КЗпП України, частин першої-четвертої статті 6 Закону системами оплати праці є тарифна та інші системи, що формуються на оцінках складності виконуваних робіт і кваліфікації працівників. Тарифна система оплати праці включає: тарифні сітки, тарифні ставки, схеми посадових окладів і професійні стандарти (кваліфікаційні характеристики). Тарифна система оплати праці використовується при розподілі робіт залежно від їх складності, а працівників - залежно від кваліфікації та за розрядами тарифної сітки. Вона є основою для формування та диференціації розмірів заробітної плати. Тарифна сітка (схема посадових окладів) формується на основі тарифної ставки робітника першого розряду та міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів).

Відповідно до частини другої статті 97 цього Кодексу форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Статтею 11 Закону передбачено, що мінімальні розміри ставок (окладів) заробітної плати, як мінімальні гарантії в оплаті праці, визначаються генеральною угодою.

Відповідно до частин першої, третьої статті 2 Закону України «Про колективні договори і угоди» колективний договір укладається на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності і господарювання, які використовують найману працю і мають право юридичної особи. Угода укладається на національному, галузевому, територіальному рівнях на двосторонній або тристоронній основі: на національному рівні - генеральна угода; на галузевому рівні - галузеві (міжгалузеві) угоди; на територіальному рівні - територіальні угоди.

За змістом статті 8 Закону України «Про колективні договори і угоди» угодою на національному рівні регулюються основні принципи і норми реалізації соціально-економічної політики і трудових відносин. Угодою на галузевому рівні регулюються галузеві норми, зокрема щодо: нормування і оплати праці, встановлення для підприємств галузі (підгалузі) мінімальних гарантій заробітної плати відповідно до кваліфікації на основі єдиної тарифної сітки по мінімальній межі та мінімальних розмірів доплат і надбавок з урахуванням специфіки, умов праці окремих професійних груп і категорій працівників галузі (підгалузі); встановлення мінімальних соціальних гарантій, компенсацій, пільг у сфері праці і зайнятості; встановлення міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень в оплаті праці.

Конституційний Суд України у рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Системний аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року

№ 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, про задоволення позову, оскільки своїми наказами ЛМКП «Львівтеплоенерго» неправомірно зменшував встановлений законом розмір мінімальної заробітної плати, на основі яких проводив розрахунок мінімальної тарифної ставки і без застосування коефіцієнту співвідношення мінімальної тарифної ставки робітника першого розряду за підгалузями та видами робіт до встановленого галузевою угодою розміру мінімальної тарифної ставки для такого робітника. При цьому відповідачем не спростований наданий позивачем розрахунок невиплаченої заробітної плати за період із 2010 року по червень 2015 року.

Наведені у касаційній скарзі доводи про те, що судом невірно витлумачено рішення Конституційного суду України та частина друга статті 233 КЗпП України, а саме у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, не заслуговує на увагу, оскільки перебіг строку починається з часу припинення порушень прав позивача.

Доводи касаційної скарги про те, що судами не взято до уваги положення частини третьої статті 97 КЗпП України, яка передбачає конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород, є необґрунтованими, оскільки тарифні ставки на підприємстві розраховані на рівні нижчому ніж мінімальна заробітна плата, що є порушенням вимог чинного законодавства України.

Інші доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до переоцінки доказів, а відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України,

№ 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушені норми матеріального та процесуального права, тому суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишенню без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 20 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 16 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик