ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

19 липня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/10128/18

Головуючий у першій інстанції - Логвіна Т. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/913/19

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді - Бобрової І.О.,

суддів - Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,

із секретарями - Шкарупою Ю.В., Зіньковець О.О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи без самостійних вимог - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Комунальне підприємство «Деснянське» Чернігівської міської ради,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 25 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

місце постановлення рішення судом першої інстанції - м.Чернігів,

дата складання повного тексту рішення суду -25.10.2018,

У С Т А Н О В И В :

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, з відповідачем він перебував у зареєстрованому шлюбі з 27.10.1984, від якого мають двох повнолітніх дітей, та який розірваний за рішенням суду від 22.03.2018. В квартирі АДРЕСА_1 , яка була виділена в користування сім`ї ОСОБА_2 на підставі рішення Чернігівського міськвиконкому в травні 1991 року, зареєстрована відповідач, однак не проживає без поважних причин з грудня 2017 року, її особистих речей у квартирі немає.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив визнати відповідача такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 25 жовтня 2018 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 704,80 грн та витрати на правничу допомогу в сумі 5000 грн., а всього 5704,80 грн.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Чернігова від 23.04.2019 у задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 25 жовтня 2018 року відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції, посилаючись на те, що суд розглянув справу з порушенням норм процесуального права. Зокрема, скаржник вважає, що суд безпідставно розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження, а не загального позовного, враховуючи, що спір виник із сімейних правовідносин, так як спірна квартира була отримана в користування на сім`ю. Відповідач зазначає, що вона не була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, не отримувала ухвалу про відкриття провадження у справі, не змогла скористатись своїм правом надати відзив на позов. Єдиним доказом її не проживання в квартирі є акт від 08.09.2018, в якому зазначено лише про те, що вона не мешкає за адресою реєстрації, при цьому не вказано, чи знаходяться її речі за місцем реєстрації. Відповідач зазначає, що вона не мешкає за місцем реєстрації, оскільки в середині листопада 2017 року позивач намагався завдати їй тілесних ушкоджень, забрав ключі. З того часу не допускає у спірне житло. Про вказані обставини нею зазначалось при розгляді справи про розірвання шлюбу з позивачем. На вимогу позивача вона змушена була забрати частину власних речей (одяг, взуття), але у сторін є сумісне нажите майно. Також відповідач зазначає, що вона зверталась до позивача з проханням надавати їй частину квитанцій для оплати комунальних послуг, або розділити рахунки для оплати, проте він погоджувався лише на отримання від неї грошей. Не погоджується відповідач із стягненням з неї витрат на правову допомогу, зазначаючи, що адвокат не бажав приймати участь в розгляді справи, в попередньому розрахунку витрат не зазначено час, витрачений адвокатом на виконання роботи по підготовці та подання позову до суду.

Позивач ОСОБА_1 не скористався своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 .

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення сторін, їх представників, показання свідків, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 2,5 ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення суду не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що згідно із актом від 07.09.2018 відповідач зареєстрована у спірній квартирі, але не проживає у зв`язку зі зміною місця проживання, тобто понад встановлені законом строки без поважних причин не проживає в квартирі та є такою, що втратила право користування житлом.

Колегія суддів не погоджується зі даним висновком суду з огляду на наступне.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 , що належить до державного житлового фонду, на підставі рішення №144 виконавчого комітету міської Ради народних депутатів м. Чернігова від 20.05.1991 була надана в користування позивачу ОСОБА_1 на сім`ю з чотирьох чоловік - дружину ОСОБА_2 , сина ОСОБА_3 , дочку ОСОБА_4 . Відповідний ордер на жиле приміщення ОСОБА_1 був виданий 31.05.1991 (а.с. 10).

В квартирі станом на дату подачі позову зареєстровані ОСОБА_1 (наймач) та члени його сім`ї дружина ОСОБА_2 , син ОСОБА_3 , дочка ОСОБА_4 .

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 березня 2018 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.8).

Позивачем на підтвердження позовних вимог наданий акт від 07.09.2018, що складений за участю сусідів ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , який містить інформацію про те, що ОСОБА_2 зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 , але не проживає у зв`язку із залишенням місця проживання.

Відповідач не заперечує того факту, що в листопаді 2017 року після застосування до неї фізичного та психологічного насільства з боку позивача, вона була вимушена забрати частину речей і виїхати зі спірної квартири до тимчасового помешкання. В подальшому вона не раз бувала в квартирі за відсутності ОСОБА_1 , де і зараз знаходяться частина її речей та спільне нажите з позивачем майно. Ключі від вхідних дверей позивач в неї забрав обманним шляхом. Вказані обставини підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Дані показання узгоджуються з письмовим доказом - відзивом ОСОБА_2 від 01.02.2018 на позовну заяву ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Відповідач ОСОБА_2 як в заяві про перегляд заочного рішення так і в апеляційній скарзі наполягає на тому, що її не проживання у спірній квартирі пов`язано із протиправною поведінкою позивача щодо неї, створенні ним перешкод в користуванні квартирою та відсутністю ключів від вхідних дверей житла. На підтвердження даних обставин відповідач надала докази, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, яким суд першої інстанції оцінки взагалі не надав, проігнорував клопотання про допит свідків, що призвело до ухвалення помилкового рішення.

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року, заява № 30856/03, KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, § 41-42).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц висловлений висновок щодо застосування статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Вказано, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підтвердження заявлених позовних вимог позивачем ОСОБА_1 був наданий лише акт від 07.09.2018, складений сусідами, про те, що ОСОБА_2 зареєстрована за спірною адресою, але не проживає у зв`язку із зміною місця проживання.

Проте зазначений акт не може бути визнаний належним, допустимим та достатнім доказом відсутності відповідача у спірній квартирі.

Так, із зазначеного акту від 07.09.2018 слідує, що він складений виключно для пред`явлення у відділ соціальних допомог та субсидій. В ньому відсутня інформація з якого часу відповідач не проживає в спірній квартирі і чи є в квартирі речі, що належать ОСОБА_2 Особи, що підписали акт, як свідки в суді першої інстнції не допитувалися.

Жодні інші докази не проживання відповідача в квартирі понад строки, встановлені ст.71,72 ЖК УРСР, в справі на час ухвалення судом рішення - відсутні.

Позивачем не надано доказів наявності у відповідача іншого постійного житла.

Судом першої інстанції не було враховано поважність причини непроживання відповідача у спірному житлі, його вимушеність, через необхідність уникнення конфліктних ситуацій в сім`ї, на яких наголошувала ОСОБА_2 при розгляді справи про розірвання шлюбу, розгляд якої відбувався до подачі позову про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Активний відкритий конфлікт колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 унеможливив сумісне проживання сторін в одній квартирі і примусив відповідача виїхати зі спірної квартири.

Таким чином, непроживання відповідача за місцем її реєстрації, як встановлено апеляційним судом, пов`язано з конкретними життєвими обставинами, а не з суб`єктивною відмовою відповідача від свого права на проживання в спірній квартирі. Причиною відсутності відповідача за вказаною адресою є неприязні стосунки з позивачем, внаслідок чого відповідач була позбавлена можливості вільно та безперешкодно користуватись квартирою, а тому відсутні законні підстави для визнання її такою, що втратила право користування житлом.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 06.06.2019 у справі №496/2533/16-ц, ухваленій у подібних за змістом правовідносинах.

Встановивши, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження безспірності відсутності відповідача у квартирі без поважних причин, колегія суддів приходить до висновку про недоведеність позивачем заявлених ним вимог.

При цьому судом апеляційної інстанції враховується також відсутність доказів існування у відповідача іншого житла, а задоволення вказаних вимог призведе до порушення права ОСОБА_2 на житло, гарантованого статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З огляду на викладене вище, доводи, що викладені в апеляційній скарзі є слушним. Рішення суду першої інстнції підлягає скасуванню через недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими.

На підставі ст.141 ЦПК України з позивача на користь відповідача належить стягнути 1057,20 грн судового збору, сплаченого при зверненні до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. 141, 367, 374, 376 ч.1 п.2, 381- 384, 390 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 25 жовтня 2018 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , місце проживання АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 1057,20 грн судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Судді Чернігівського апеляційного суду

І.О.Боброва

Н.В.Висоцька

О.Є.Мамонова

Повний текст складений 22.07.2019.