Справа № 2-1434/10
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2019 року м. Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі головуючого судді Гребенюка В.В., за участю секретаря судового засідання Борисенко О.І., представника боржника ОСОБА_1 , державного виконавця Амборського А.В., представника стягувача - Українського А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за скаргою ОСОБА_2 на дії та рішення начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Подолянко І.А., державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Амборського А.В., стягувач ТОВ «Кей Колект» -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2019 року ОСОБА_2 (надалі за текстом - скаржник) звернулась до суду зі скаргою на дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Амборського А.В. (надалі за текстом - державний виконавець), в якій просила визнати неправомірними дії державного виконавця щодо підготовки звіту про оцінку майна ОСОБА_2 у виконавчому проваджені № 25836896, а саме, квартири АДРЕСА_1 ; визнати неправомірними дії державного виконавця щодо складання заявки від 16.04.2019 р. про реалізацію арештованого майна у виконавчому проваджені; визнати неправомірними дії начальника ВПВР Управління ДВС ГТУЮ у м. Києві Подолянко І.А. щодо підписання заявки та передачі на реалізацію квартири ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , через електронні торги ДП «СЕТАМ»; зобов`язати державного виконавця та начальника даного відділу скасувати та відкликати Заявку від 16.04.2019 р. про реалізацію арештованого майна у виконавчому проваджені № 25836896, яку подано 17.04.2019 р. до ДП «СЕТАМ».

Свої вимоги мотивувала тим, що на виконанні державного виконавця перебуває виконавче провадження № 25836896 про стягнення з неї на користь ТОВ «Кей Колект» 5 921 049,51 грн. на підставі виконавчого листа Подільського районного суду міста Києва від 24.02.2011 р. у цивільній справі № 2-1434/10. 26.04.2019 р. представник боржника ОСОБА_2 у ВПВР Управління ДВС ГТУЮ у м. Києві дізнався про те, що 13.03.2019 р. постановою державного виконавця у виконавчому проваджені № 25836896 призначено суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання ТОВ «ЕКСПЕРТНА ОЦІНКА МАЙНОВИХ ПРАВ», 19.03.2019 р. ТОВ «ЕКСПЕРТНА ОЦІНКА МАЙНОВИХ ПРАВ» зроблено висновок про вартість об`єкта незалежної оцінки, відповідно до якого оцінено майно боржника, а саме: житлову квартиру АДРЕСА_1 . 17.04.2019 р. до ДП «СЕТАМ» подано заявку від 16.04.2019 р. на реалізацію арештованого майна у виконавчому проваджені № 25836896 підписану державним виконавцем та начальником даного відділу. Такі дії щодо підготовки до проведення торгів, скаржник вважає незаконними, неправомірними та такими, що порушують її права з підстав: недотримання мораторію на стягнення майна, наданого як забезпечення кредиту в іноземній валюті, також квартира не підлягає стягненню шляхом реалізації на електронних торгах, оскільки загальна площа квартири становить 137,50 кв. метрів, що не перевищує розміри передбачені Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», та є єдиним житлом яке використовується ОСОБА_2 для проживання в якій вона зареєстрована, що підтверджується сторінкою в паспорті. Скаржник також зазначає, що зі змісту заявки на реалізацію арештованого майна (предмету іпотеки) ВП №25836896 від 16.04.2019 року слідує, що заявка має ряд порушень, а при складанні заявки державним виконавцем було допущено грубе порушення норм чинного законодавства; невідповідності висновку про вартість майна вимогам законодавства; порушення державним виконавцем вимог щодо проведення оцінки майна.

Представник скаржника в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав, з підстав викладених у скарзі, просив скаргу задовольнити.

Особа рішення, дія і бездіяльність якої оскаржується - державний виконавець в судовому засідання проти задоволення скарги заперечував, з підстав зазначених в запереченням, що були надані (а.с. 36-41).

Представник заінтересованої особи ТОВ «Кей Колект» в судовому засіданні проти задоволення скарги заперечував, підтримав думку державного виконавця.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали скарги, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, приходить до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконанні у державного виконавця перебуває виконавче провадження №25836896 з примусового виконання виконавчого листа №2-1434/10 від 24.02.2011 р., виданого Подільським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно на користь АТ "УКРСИББАНК" 5 921 049,51 грн. (а.с. 7), згідно Ухвали Подільського районного суду м. Києва від 15.11.2012 р. у справі №2607/13141/12 замінено у виконавчому провадженні, відкритому по виконанню виконавчих листів №2-1434/10, виданих 24.02.2011 року Подільським районним судом м. Києва.

12.04.2011 року головним виконавцем підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві Магдою С.Г. на підставі виконавчого листа № 2-1434/10 було винесено Постанову про відкриття виконавчого провадження № 25836896, якою, зокрема, було накладено арешт на все майно ОСОБА_2 Вказана постанова не оскаржена в установленому законом порядку, докази на підтвердження зворотного в розпорядження суду не надані.

Як вбачається з матеріалів скарги, зокрема, Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (надалі за текстом - ДРРП) та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 168388137, вказану вище квартиру скаржник передала, а АКІБ «Укрсиббанк» отримав в іпотеку (а.с. 56-66).

01.02.2017 року в межах виконання вказаного виконавчого провадження державним виконавцем Пишним А.В. винесено постанову арешт майна боржника, згідно якої було накладено арешт на майно: квартира АДРЕСА_1 , із відповідним занесенням такого запису 01.02.2017 р. до ДРРП (а.с. 62).

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; гласності та відкритості виконавчого провадження; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника визначено ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження».

Так, відповідно до ч.ч. 1-2, 6, 8 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах. Забороняється звернення стягнення та накладення арешту на кошти на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 15-1Закону України "Про електроенергетику", на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 19-1 Закону України "Про теплопостачання", на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків за інвестиційними програмами, на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для кредитних коштів, відкритих відповідно до статті 26-1 Закону України "Про теплопостачання", статті 18-1 Закону України "Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення", на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно до Закону України "Про впорядкування питань, пов`язаних із забезпеченням ядерної безпеки", на кошти на інших рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом. Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця. Виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не рідше ніж один раз на два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.

Згідно з ч. 1-3 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною. Реалізація за фіксованою ціною застосовується щодо майна, оціночна вартість якого не перевищує 50 мінімальних розмірів заробітної плати. Реалізація за фіксованою ціною не застосовується до нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден незалежно від вартості такого майна.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, скаржник, зокрема, посилалась на те, що при реалізації майна боржника, виконавцем не було враховано того факту, що згадана квартира є єдиним житлом скаржника.

Разом з тим, вказане твердження скаржника не приймається до уваги з огляду на його недоведеність, у зв`язку з наступним.

Так, 05.03.2019 р. державним виконавцем здійснено вихід за адресою: АДРЕСА_1 та встановлено, що за вказаною адресою боржник: ОСОБА_2 не проживає, за даною адресою здійснює підприємницьку діяльність ФОП « ОСОБА_4 », який пояснив, що є другом ОСОБА_2 та тимчасово тут проживає (що зафіксовано державним виконавцем за допомогою засобів фотозйомки) (а.с. 47-52).

Крім того, відповідно до запиту (відповіді на запит) про перетин державного кордону України, наданої в Автоматизованій системі виконавчих проваджень Держприкордонслужбою № від 13.02.2019 р., останній раз боржник: ОСОБА_2 здійснила виїзд за межі України 01.10.2016 р. о 05.35 (а.с. 55), та не поверталась.

Згідно пояснень державного виконавця, відповіді Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від 08.04.2019 р. №105/01-1558/1 та витягу з Реєстру територіальної громади міста Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні №38776170 від 05.04.2019 р. містить інформацію про те, що за адресою: АДРЕСА_1 відсутні зареєстровані особи.

До того ж, інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 168388137 від 29.05.2019 р. містить інформацію щодо адреси ОСОБА_2 , так, на а.с. 64 відомості щодо адреси останньої: АДРЕСА_2 , та а.с. 65 (наступний): АДРЕСА_3 .

Так, посилання скаржника на порушення виконавцем під час ухвалення оскаржуваної постанови положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, виданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», також судом не приймається до уваги з огляду на наступне

Порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника визначено ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження».

Скаржник зазначає, що дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, виданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» розповсюджується на квартиру, описану та арештовану приватним виконавцем, а тому, не можу бути без згоди власника примусово відчужена протягом дії вказаного закону, тим паче, остання є її єдиним місцем проживання.

Разом з тим, постанова про опис й арешт винесена, на виконання Рішення Подільського районного суду м. Києва, яке в вступило в законну силу, а Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, виданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу » та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно, загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку, не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки).

Таким чином, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, виданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з п. 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, виданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Вказаним Законом не забороняється проведення виконавчих дій за виконавчими документами.

Суд враховує також позицію Європейського суду з прав людини, згідно якої право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. У такому самому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті 1 Першого протоколу. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції (справа Юрій Миколайович Іванов проти України). Орган виконавчої служби зобов`язаний вжити усіх заходів до виконання виконавчих документів, оскільки протилежний підхід взагалі знівелював би суть виконавчих документів, так як достатньо було б не виконати протягом шести місяців виконавчий документ і стягувач за таким виконавчим документом був би звільнений від майнових зобов`язань. Такий підхід взагалі унеможливив би стягувачу за виконавчим документом стягнути кошти, які боржник по виконавчим документам зобов`язаний сплатити, що є неприпустимим у правовій державі.

Отже, враховуючи те, що Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, виданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не зупиняє дію решти нормативно-правових актів та не передбачає втрату кредитором права на стягнення належних грошових коштів, в тому числі, й шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, то дії державного виконавця при винесенні оскаржуваної постанови є правомірними, оскільки лише забезпечують виконання вимог Закону України «Про виконавче провадження» та спрямовані забезпечення повного виконання виконавчого документу і схоронність майна.

Крім того, як вбачається з матеріалів скарги, та встановлено вище, на момент ухвалення оскаржуваної постанови виконавцем було встановлено факт не проживання скаржника у вказаній квартирі. Вказану адресу скаржник також вказує і при зверненні до суду.

Надана скаржником довідка ФОП ОСОБА_5 № 43/19-04 від 26.04.2019 р. (а.с. 97), яка видана під час проведення технічної інвентаризації та згідно якої виявлено, що будинок, який також є у власності скаржниці, знаходиться в аварійному стані, провалився дах та перекриття, відсутні вікна, двері, більша частина стін обвалилась, а відтак, залишки житлового будинку не є придатні для проживання, попередніх висновків суду, не спростовує.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 18 ЦПК України визначено, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України умисне невиконання вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили, або перешкоджання їх виконанню - карається штрафом від п`ятисот до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавленням волі на строк до трьох років. Ті самі дії, вчинені службовою особою, - караються штрафом від семисот п`ятдесяти до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавленням волі на строк до п`яти років, з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років. Дії, передбачені частиною першою або другою цієї статті, вчинені службовою особою, яка займає відповідальне чи особливо відповідальне становище, або особою, раніше судимою за злочин, передбачений цією статтею, або якщо вони заподіяли істотну шкоду охоронюваним законом правам і свободам громадян, державним чи громадським інтересам або інтересам юридичних осіб, - караються позбавленням волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк до трьох років.

Що стосується доводів скарги щодо порушень, допущених при складанні заявки на реалізацію арештованого майна, суд погоджується з доводами державного виконавця, з огляду на наступне.

Згідно ч.1 ст. 58 Закону України «Про виконавче провадження» майно, на яке накладено арешт, крім майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону, передається на зберігання боржникові або іншим особам (далі - зберігач), що призначені виконавцем у постанові про опис та арешт майна (коштів) боржника, під розписку. Копія постанови видається боржнику, стягувачу, а якщо обов`язок щодо зберігання майна покладено на іншу особу - також зберігачу. Якщо опис і арешт майна здійснювалися на виконання рішення про забезпечення позову, виконавець передає арештоване майно на зберігання боржнику або його представнику (якщо інше не зазначено в судовому рішенні або якщо боржник відмовився приймати майно на зберігання).

Відповідно до акту опису та арешту майна від 11.03.2013 р. квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_6 визначено зберігачем майна, згідно даного акту боржник або його представник були відсутні при його складанні. Акт опису та арешту майна від 11.03.2013 р., у визначено законом порядку, не скасовано.

Щодо невідповідності, на думку скаржника, висновку про вартість майна вимогам законодавства, та порушень державним виконавцем вимог щодо проведення оцінки майна, суд дійшов наступного висновку.

Згідно ч.1 ст.20 Закону України «Про виконавче провадження» для з`ясування та роз`яснення питань, що виникають під час здійснення виконавчого провадження і потребують спеціальних знань, виконавець виносить постанову про залучення експерта або спеціаліста (кількох експертів або спеціалістів), а для проведення оцінки майна - суб`єктів оціночної діяльності - суб`єктів господарювання.

Частиною 5 статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець повідомляє про результати визначення вартості чи оцінки майна сторонам не пізніше наступного робочого дня після дня визначення вартості чи отримання звіту про оцінку. У разі якщо сторони не згодні з результатами визначення вартості чи оцінки майна, вони мають право оскаржити їх у судовому порядку в 10-денний строк з дня отримання відповідного повідомлення. Сторона вважається ознайомленою з результатами визначення вартості чи оцінки арештованого майна, якщо їй надіслано повідомлення про результати визначення вартості чи оцінки майна за адресою, зазначеною у виконавчому документі, або за місцем фактичного проживання чи перебування такої сторони, достовірно встановленим виконавцем.

Частиною 1 статті 9 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» встановлено, що методичне регулювання оцінки майна здійснюється у відповідних нормативно-правових актах з оцінки майна: положеннях (національних стандартах) оцінки майна, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, методиках та інших нормативно-правових актах, які розробляються з урахуванням вимог положень (національних стандартів) і затверджуються Кабінетом Міністрів України або Фондом державного майна України.

У пунктах 15, 16 Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» передбачено, що методи проведення оцінки, що застосовуються під час визначення ринкової вартості об`єкта оцінки у разі використання порівняльного підходу, повинні ґрунтуватися на результатах аналізу цін продажу (пропонування) на подібне майно.

Визначення ринкової вартості об`єкта оцінки за допомогою порівняльного підходу ґрунтується на інформації про ціни продажу (пропонування) подібного майна, достовірність якої не викликає сумнівів у оцінювача. У разі відсутності або недостатності зазначеної інформації у звіті про оцінку майна зазначається, якою мірою це вплинуло на достовірність висновку про ринкову вартість об`єкта оцінки.

Відповідно до пункту 52 Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» оцінювач самостійно здійснює пошук інформаційних джерел (за винятком документів, надання яких повинен забезпечити замовник оцінки згідно з договором), їх аналіз та виклад обґрунтованих висновків. При цьому оцінювач повинен проаналізувати всі інформаційні джерела, пов`язані з об`єктом оцінки, тенденції на ринку подібного майна, інформацію про угоди щодо подібного майна, які використовуються у разі застосування порівняльного підходу, та іншу істотну інформацію. У разі неповноти зазначеної інформації або відсутності її взагалі у звіті про оцінку майна зазначається негативний вплив цього факту на результати оцінки.

Згідно постанови державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління виконавчої служби ГТУЮ у місті Києві від 13.03.2019 р. у виконавчому проваджені № 25836896 призначено суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕКСПЕРТНА ОЦІНКА МАЙНОВИХ ПРАВ».

Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕКСПЕРТНА ОЦІНКА МАЙНОВИХ ПРАВ» надано звіт про оцінку 4-к. житлової квартири АДРЕСА_1 . Оцінка квартири здійснювалась із застосуванням порівняльного методичного підходу.

У судовому засіданні суду не надано доказів невідповідності вказаного звіту вимогам нормативно-правових актів та наявності у ньому недоліків й заниження вартості майна.

За змістом статей 12, 33 Закону України від 12 липня 2001 року № 2658-III «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» звіт про оцінку майна не створює жодних правових наслідків для учасників правовідносин з оцінки майна, а лише відображає та підтверджує зроблені суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання висновки та його дії стосовно реалізації своєї практичної діяльності з визначених питань, що унеможливлює здійснення судового розгляду справ у спорах про визнання такого звіту недійсним.

Аналогічний правовий висновок міститься у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі №914/881/17 (провадження 18-18гс18).

Відповідно до ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до ч. 3 ст. 451 ЦПК України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, з огляду на оцінені судом докази в їх сукупності в розрізі дотримання державним виконавцем законодавства України вбачається, що зазначені скаржником підстави визнання дій державного виконавця неправомірними є опосередкованими та такими, що не впливають на правомірність проведення виконавчих дій у виконавчому провадженні № 25836896 державним виконавцем, який, в свою чергу, зобов`язаний вживати всіх заходів для виконання рішення суду.

Аналізуючи вищевикладені обставини, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, суд, враховуючи матеріали справи (докази надані скаржником та суб`єктом оскарження), вимоги законодавства, дійшов висновку, що державний виконавець діяв в рамках закону і підстав для задоволення скарги немає. Викладені скаржником обґрунтування не знайшли свого підтвердження в суді, та спростовані матеріалами справи.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Враховуючи вимоги законодавства та документи, що містяться в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що скарга є не обґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 353, 447, 451, 452 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні вимог скарги ОСОБА_2 на дії та рішення начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Подолянко І.А., державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Амборського А.В., стягувач ТОВ «Кей Колект» - відмовити;

Ухвала набирає законної сили після закінчення строків подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Ухвала може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Подільський районний суд м. Києва. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення (враховуючи положення п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України). У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Повний тест ухвали буде виготовлено протягом п`яти днів з дня проголошення вступної та резолютивної її частини.

Суддя В.В. Гребенюк