Справа № 539/692/17
Провадження № 2/539/254/2019
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 липня 2019 року м. Лубни
Лубенський міськрайонний суд Полтавської області у складі:
головуючого судді Алтухової О.С.,
за участю секретарів Гусак А.О., Ануфрієвої Н.М.
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача - ОСОБА_2 ,
відповідача - ОСОБА_3 ,
представника відповідача - ОСОБА_4 ,
представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження в приміщенні Лубенського міськрайонного суду Полтавської області позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , виконавчого комітету Лубенської міської ради, ОСОБА_5 , треті особи КП "Лубенське МБТІ", приватний нотаріус Лубенського міського нотаріального округу Стромко Ірина Вадимівна про визнання дублікату свідоцтва про право власності на житло недійсним, визнання неправомірним і скасування рішення Лубенської міської ради, визнання недійсним договору дарування, визнання права власності на частину домоволодіння, -
ВСТАНОВИВ:
Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , виконавчого комітету Лубенської міської ради, ОСОБА_5 , треті особи КП «Лубенське міжрайонне бюро технічної інвентаризації», приватний нотаріус Лубенського міського нотаріального округу Стромко І.В. про визнання дублікату свідоцтва про право власності на житло недійсним, визнання неправомірним і скасування рішення, визнання недійсним договору дарування, визнання права власності на частину домоволодіння.
Позовні вимоги мотивувала тим, що вона є рідною матір`ю відповідача по справі - ОСОБА_3 , на якого оформлено свідоцтво про право власності на будинок по АДРЕСА_1 . Цей будинок вона та її чоловік ОСОБА_7 , з яким вона проживала у зареєстрованому шлюбі з 1970 року, отримавши дозвіл на будівництво, будували на земельній ділянці, виділеній під забудову ОСОБА_7 , згідно рішення Лубенської міської ради №202 від 18.11.1992 року.
Будівництво вони вели з 1993 року за власні кошти і власними силами, а також при сприянні будівельної організації МК-27 ВАТ «Полтаваелектро», де працював її чоловік. З 1994 року поживали у времянці в АДРЕСА_1 та продовжували вести спорудження будинку. З самого почату будинок був спроектований на два входи для двох сімей.
З метою залучення до участі у будівництві їх сина ОСОБА_3 та покладення на нього обов`язків по завершенню будівництва, 10.03.1999 року незавершений будівництвом будинок (58% готовності) її чоловік подарував синові і усі обов`язки по закінченню будівництва та здачі його в експлуатацію покладались на ОСОБА_3 , однак, своїх обов`язків по договору дарування останній не виконав, оскільки завершували будівництво (42%) вона та її чоловік, і вони вважали, що ця частина будинку буде належати їм, оскільки будівництво із самого початку планувалось на дві сім`ї.
Весною 2005 року вона та її чоловік перейшли на постійне місце проживання до цього будинку, зайнявши частину, яка була відведена для батьків. Восени, цього ж року, її чоловік ОСОБА_7 почав готувати необхідні документи для здачі будинку в експлуатацію, однак, тяжко захворів на онкологічне захворювання. Вона забувши про все поїхала з ним по лікарнях та доглядала за ним.
У 2007 році її чоловік помер, а вона залишилась одна проживати у цьому будинку, який добудувала, утримувала та сплачувала комунальні послуги, так як її син ОСОБА_3 проживав зі своєю сім`єю за іншою адресою в АДРЕСА_2 .
Після розірвання шлюбу у 2013 році ОСОБА_3 повернувся проживати у будинок по АДРЕСА_1 разом зі своїм сином її онуком і з того часу вони втрьох жили дружно і ніяких непорозумінь між ними не було.
В той час, як вона була заклопотана хворобою її чоловіка ОСОБА_7 , її син ОСОБА_3 проживаючи окремо від них, у січні 2006 року оформив право власності на все домоволодіння на себе, приховавши той факт, що обов`язки по закінченню будівництва виконали вона та її чоловік, а не він ОСОБА_3 , на якого за договором дарування покладався цей обов`язок.
Про те, що ОСОБА_3 оформив на себе право власності на будинок повністю, вона дізналась лише у жовтні 2014 року, коли у будинку було здійснено крадіжку, а її син в цей час перебував на військовій службі, тобто про порушення її прав їй стало відомо лише у жовтні 2014 року і строк позовної давності нею не пропущено.
В травні 2015 року у їх будинку почала проживати ОСОБА_8
В липні 2017 року їй було перекрито доступ у будинок та до її майна. Крім того син подав до суду позов про виселення її його матері з будинку, тому вона вимушена була звернутись до суду із зустрічним позовом про визнання права на проживання та про вселення в будинок.
Рішенням Лубенського міськрайонного суду від 27.10.2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 було відмовлено, а її позов було задоволено, тобто визнано за нею право користування житловим приміщенням в будинку за адресою: АДРЕСА_1 та вирішено вселити її.

05.06.2016 року ОСОБА_3 за договором дарування подарував будинок та земельну ділянку біля нього зовсім сторонній людині ОСОБА_5 , залишивши себе, стару матір та неповнолітнього сина без житла.

На її думку договір дарування було укладено навмисно, з метою невиконання судового рішення про її вселення до спірного будинку і тому цей договір слід розцінювати як уявну угоду, так як умови цього договору до цих пір не виконані і у будинку проживає ОСОБА_3 та ОСОБА_8 , а обдарований ОСОБА_5 проживає невідомо де. Також позивач вважає вищезазначений договір дарування таким, що суперечить Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

При цьому у момент укладення договору дарування ОСОБА_3 приховав той факт, що 01.06.2016 року він отримав ухвалу суду про заборону відчуження домоволодіння з метою забезпечення позову.

В Лубенській газеті «Вісник» було надруковано об`яву про «Втрачене свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 16.01.2006 року, видане виконкомом Лубенської міської ради на будинок з надвірними побудовами за адресою: АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_3 вважати недійсним». 27.05.2016 року ОСОБА_3 виконавчим комітетом Лубенської міської Ради було видано дублікат вищевказаного свідоцтва.

Просила суд визнати дублікат свідоцтва про право власності на нерухоме майно житловий будинок по АДРЕСА_1 , виданий 27.05.2016 року виконавчим комітетом Лубенської міської Ради на ім`я ОСОБА_3 недійсним. Визнати неправомірним та скасувати рішення Лубенської міської ради №331 від 28.12.2005 року в частині реєстрації права власності на нерухоме майно житлового будинку по АДРЕСА_1 на ОСОБА_3 Визнати недійсним договори дарування від 05.06.2016 року житлового будинку з господарськими будівлями та земельної ділянки, площею 0,06 га, розташованими по АДРЕСА_1 , укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , посвідчені приватним нотаріусом Лубенського міського нотаріального округу Полтавської області Стромко І.В. Визнати за нею ОСОБА_1 право власності на 21/50 частки домоволодіння по АДРЕСА_1 , що складається з житлового будинку А-2, гаражу Б; погребу б; літньої кухні В; вбиральні Г; огорожі №1.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позов підтримали, надали пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві, просили вимоги задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник - адвокат Ларькіна А.Ю. позов не визнали в повному обсязі. Відповідач ОСОБА_3 пояснив, що 10 березня 1999 року батько подарував йому недобудований будинок, при цьому поклавши на нього обов`язок добудувати будинок та ввести його в експлуатацію, що він і зробив відповідно до умов договору. В той час він працював на декількох роботах і мав матеріальну можливість завершити будівництво. Пояснив, що будинок дійсно має два входи, але один є центральним, а інший до котельної. Просили відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_5 адвокат Кузьмич Н.О. позов не визнала, та пояснила, що на момент дарування нерухомого майна ОСОБА_3 не мав жодних обмежень щодо свого права розпорядження предметом договору. Обтяження на нерухоме майно було накладено 29.09.2016 року, у той час, коли особа майно, права якої обтяжуються ОСОБА_3 вже не був власником домоволодіння. ОСОБА_5 проводиться поточний ремонт житлового будинку, у 2016 році ним проведено повну заміну вікон у житловому будинку, у липні 2017 року після стихійного лиха ним проведено ремонт даху. Вказані факти повністю спростовують доводи позивача щодо того, що договір дарування був уявним. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача виконкому Лубенської міської ради в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином про час та місце розгляду справи.

Представник третьої особи КП "Лубенське МБТІ" в судове засідання не з"явився, надіслав до суду заяву з клопотанням про розгляд справи у його відсутність, при вирішенні спору покладається на розсуд суду.

Третя особа приватний нотаріус Лубенського міського нотаріального округу Стромко І.В. в судове засідання також не з"явилась, надіслала до суду свої заперечення та клопотання про розгляд справи у її відсутність. У письмових запереченнях просила відмовити у задоволенні позову, зазначила, що нею було дотримано всіх вимог законодавства щодо посвідчення договорів дарування, було встановлено волевиявлення та дійсні наміри сторін договору.

Свідок ОСОБА_9 , допитаний в судовому засіданні, пояснив, що працював з померлим Химченком та проживав з ним в одному будинку по АДРЕСА_1 . Йому відомо, що будинок будували ОСОБА_10 та ОСОБА_11 . Він був головою профкому і в силу своїх повноважень виписував ОСОБА_12 будівельні матеріали за пільговими цінами в рахунок заробітної плати. Період, в який виписувалися ОСОБА_12 будівельні матеріали, він назвати не може, але коли ОСОБА_13 вийшов на пенсію, то цього вже точно не було. Він бував на будівництві, сина ОСОБА_14 бачив можливо один раз. Після 1999 року хто добудував будинок він не знає.

Свідок ОСОБА_15 , допитаний в судовому засіданні, пояснив, що встановлював двері в будинку по АДРЕСА_1 . Двері замовляла і розраховувалась з ним ОСОБА_16 . Це було приблизно в 2005-2006 роках, ОСОБА_17 ще був живим, допомагав встановлювати балконні двері, до завершення робіт він помер. Будинок був на два входи.

Свідок ОСОБА_18 , суду пояснила, що є знайомою ОСОБА_1 , їх чоловіки товаришували. Коли розпочалось будівництво вона точно не пам`ятає. Вона приїжджала на будівництво разом із своїм чоловіком, бачила як ОСОБА_16 штукатурить, робить стяжку, піч сама зробила. Володю вона на будівництві не бачила. Їхні чоловіки обмінювалися між собою залишками будівельних матеріалів. Її чоловік помер в 2000 році, після цього вона на будівництві не була, була вже після його завершення.

Свідок ОСОБА_19 , допитана в судовому засіданні, пояснила, що два роки працює на посаді секретаря мікрорайону. Пояснила, що процедура засвідчення актів полягає в тому, що вуличний комітет складає акт, потім вона затверджує підпис голови вуличного комітету. Позивач до неї із вказаним питання жодного разу не зверталася.

Суд, заслухавши учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши, відповідно до ст.ст. 89, 263 ЦПК України, докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішенням виконавчого комітету Лубенської міської ради Полтавської області від 18 листопада 1992 року ОСОБА_7 виділено земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку в АДРЕСА_1 .

01.12.1992 року ОСОБА_7 видано дозвіл на індивідуальне житлове будівництво за адресою АДРЕСА_1 . Згідно рішення виконкому Лубенської міської ради від 24.12.1997 року № 289 ОСОБА_7 дозволено продовжити строк будівництва до 24.12.1998 року.

24.12.1998 року рішенням виконкому Лубенської міської ради № 316 дозволено подарувати незакінчений будівництвом житловий будинок, що становить 58 % готовності по АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_7 , подарувати сину ОСОБА_3 ; всі обов`язки по закінченню будівництва та здачі його в експлуатацію покладаються на ОСОБА_3 (т.2 а.с. 211).

10 березня 1999 року між ОСОБА_20 та ОСОБА_3 укладено договір дарування, посвідчений державним нотаріусом І Лубенської державної нотаріальної контори Афанасієвською І.В., зареєстрований в реєстрі за № 2-464, відповідно до умов якого ОСОБА_20 подарував ОСОБА_3 незакінчений будівництвом житловий будинок АДРЕСА_3 % готовності, що знаходиться в АДРЕСА_1 . При цьому всі обов`язки по закінченню будівництва житлового будинку та здачі його в експлуатацію договором покладено виключно на ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 11).

Рішенням виконкому Лубенської міської ради від 22.12.1999 року № 276 за ОСОБА_3 закріплена і залишена в приватній власності земельна ділянка по АДРЕСА_1 (т.2 а.с. 212-218).

28 грудня 2005 року рішенням виконавчого комітету Лубенської міської ради Полтавської області затверджено акт про закінчення будівництва та введення його в експлуатацію ОСОБА_3 (т.1 а.с. 9).

16 січня 2006 року ОСОБА_3 , тобто ще за життя ОСОБА_20 , отримав свідоцтво про право власності на спірний будинок (т.1 а.с. 13).

Аналізуючі вищеперелічені письмові докази, суд дійшов висновку, що 10.03.1999 року власник ОСОБА_20 подарував ОСОБА_3 будинок готовністю 58%, а не частку від цього будинку, при цьому всі обов`язки по закінченню будівництва і введенню його в експлуатацію згідно договору покладені на відповідача ОСОБА_3 , тобто Даруватель мав волевиявлення на набуття права власності своїм сином на будинок в цілому. Вказана обставина також підтверджується і рішенням виконкому № 316 від 24.12.1998 року. За життя ОСОБА_20 дійсність договору жодною зі сторін не оскаржувалася, питання про його розірвання внаслідок невиконання обов`язків ОСОБА_3 не підіймалося.

У відповідності з вимогами ст. 4 Перехідних положень Цивільного кодексу України редакції 16 січня 2003 року Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відноси які виникли до набрання чинності Цивільним Кодексом України положення цього кодексу застосовуються до тих прав та обов`язків, що виникли, або продовжили існувати після набрання ним чинності.

З матеріалів справи вбачається, що спірні правовідносини виникли між сторонами до набрання чинності новим Цивільним Кодексом України та продовжилися після набрання чинності.

Відповідно до статей 16-18 Закону України «Про власність» спільною сумісною власністю визнавалось майно, нажите подружжям за час шлюбу (майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю .

В інших випадках спільна власність громадян визнавалася частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено й учасники спільної власності в разі придбання майна не виходили з рівності їхніх часток, розмір частки кожного з них визначався ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності.

У відповідності з вимогами ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. 4 ст. 77 ЦПК України).

В матеріалах справи відсутні будь які докази чи дані , які свідчать про те, що між ОСОБА_1 , ОСОБА_7 та їхнім сином ОСОБА_3 існували письмова домовленість про створення спільної сумісної власності.

Щодо доводів позивача про те, що будівництво спірного будинку завершували вона та її покійний чоловік, суд вважає за необхідне зазначити, що позивачем не надано жодного належного доказу про це.

Так, в матеріалах справи міститься низка витягів з ЄРДР та актів вуличного комітету, які не мають жодного відношення до предмета доказування, яким в даній справі є факт будівництва 42% будинку ОСОБА_1 та покійним ОСОБА_7 . Вказані документи стосуються спору між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про право користування спірним будинком та процедури виконання судового рішення про вселення ОСОБА_1 до вказаного будинку.

Покази свідків, допитаних в судовому засіданні, також не підтверджують тієї обставини, що будівництво завершувалось за кошти і за трудової участі позивача та її покійного чоловіка. Покази свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_18 стосуються періоду будівництва будинку до укладення договору дарування між ОСОБА_20 та ОСОБА_3 Покази свідка ОСОБА_15 не можуть бути підставою для визнання права власності на частину будинку за позивачем, оскільки факт замовлення і оплати дверей не може бути підтвердженням добудови 42% будинку.

Також на підтвердження своїх доводів позивачем надано копію заперечень ОСОБА_3 по справі про розірвання шлюбу, в яких ОСОБА_3 начебто визнає ту обставину, що спірний будинок було побудовано його батьками. З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити, що при огляді в судовому засіданні матеріалів цивільної справи за позовом ОСОБА_21 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу було досліджено оригінал цього заперечення, в якому вказано, що будинок був подарований. При цьому в копії заперечень, наданої ОСОБА_1 , явно вбачається виправлення слова «подарованому» на «побудованому» (т. 2 а.с. 252).

З врахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку, що відсутні законні підстави для визнання права власності за ОСОБА_1 на частину спірного будинку.

Також не підлягають по суті задоволенню позовні вимоги в частині скасування видачі дубліката свідоцтва про право власності на нерухоме майно видане 27.05.2016 року виконавчим комітетом Лубенської міської ради та вимоги про скасування рішення Лубенської міської ради № 331 від 28.12.2005 року в частині реєстрації права власності на нерухоме майно.

ОСОБА_3 мав законне право провести реєстрацію права власності на все домоволодіння за собою та отримувати дублікати правовстановлюючих документів.

В зв`язку з викладеним заява ОСОБА_3 щодо застосування строків позовної давності є необґрунтованою.

Так, в разі якщо суд прийде до висновку про безпідставність позову він відмовляє в задоволенні позовних вимог сам з цієї підстави, а не за пропуском строку позовної давності, яка є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог лише при доведеності позовних вимог.

Як вбачається з позовної заяви позивач зазначала, що договір дарування спірного житла не спрямований на настання реальних правових наслідків, а укладений з метою невиконання судового рішення про її вселення до спірного будинку.

Хоча позивач зазначала що це уявна угоду (відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили), однак її мотивування свідчить про те, що порушується питання про визнання угоди фіктивною.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до статті 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що 5 червня 2016 року ОСОБА_3 подарував спірний будинок та земельну ділянку ОСОБА_5 .

Позивач зазначила, що цей правочин вчинений з метою невиконання рішення Лубенського міськрайонного суду від 27 жовтня 2017, року яким її було вселено до будинку.

В ході судового розгляду справи з`ясовано, що рішення суду було належним чином виконано, вона була вселена до будинку.

Позивачка зазначала, до договір дарування був укладений під час дії ухвали суду від 1 червня 2016 року про забезпечення позову, яким було накладено заборону на відчуження будинку( справа № 539/1605/16-ц)

Однак матеріали справи взагалі не містять доказів , що станом на 5 червня 2016 року ОСОБА_3 чи ОСОБА_5 було відомо про цю заборону.

Крім того кінцевим результатом розгляду вказаної справи, 12 серпня 2016 року, була відмова в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на спірне житло ( а. с. 23, 90).

Правовий аналіз Конституції України, норм ЦК України, які регулюють права власника будинку, судової практики як Верховного Суду України так і практики Європейського суду з прав людини та основоположних свобод, вимог ст.1 протоколу № 1 та ст. 8 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод свідчить про те, що Європейським судом напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

Врахувавши баланс право та обов`язків власника будинку та особи яка має право на користування будинком, суд доходить висновку, що права власника на розпорядження будинком є первинними, та власник будинку має право на вільне розпорядження своєю власністю, яке не може бути поставлене в залежність від прав користувачів будинку, захист прав та свобод яких передбачений як нормами житлового законодавства так і спеціальними нормами ЦК України.

В ході судового розгляду справи обставин, що оспорений договір дарування мав ознаки введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину доведено не було.

ОСОБА_5 в родинних відносинах з ОСОБА_3 не перебуває, умисел на позбавлення ОСОБА_1 право користування спірних будинком не доведено.

Сама по собі обставина, що в даний час ОСОБА_5 постійно в будинку не проживає не свідчить про фіктивність цієї угоди. До того ж ОСОБА_5 проводиться поточний ремонт будинку, а саме у 2016 році ним проведено заміну вікон у житловому будинку на загальну суму 38054,84 грн., у 2017 році відремонтований дах будинку після стихійного лиха (т.2. а.с. 172-179).

За таких обставин підстав для визнання договору дарування будинку недійсним не встановлено.

На підставі ч. 9 ст. 158 ЦПК України в зв`язку із повною відмовою у задоволенні позовних вимог, заходи забезпечення позову, накладені ухвалою Лубенського міськрайонного суду від 15 березня 2017 року, щодо накладення арешту на домоволодіння, що належить ОСОБА_5 , який розташований в АДРЕСА_1 та заборони ОСОБА_5 укладати будь-які угоди по відчуженню вищевказаного домоволодіння, підлягають скасуванню.

Відповідачем ОСОБА_3 надано квитанцію № 10 від 10.04.2019 року про сплату ним адвокату Ларькіній Г.Ю. за представництво у судових засіданнях 10000 грн.

Адвокатом Кузьмич Н.О. надано квитанцію№ 03 від 19.06.2019 р., відповідно до якої вона отримала від ОСОБА_5 за участь у судових засіданнях 4000 грн.

Частинами 1,2 статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі № 372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення.

Разом з тим, відповідачами не надано жодних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт, а саме: детального опису робіт, виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правової допомоги (розрахунок вартості складових наданих відповідних послуг).

Відсутність відповідних документів не дають можливість суду зробити належну оцінку понесених витрат на правову допомогу, а тому стягненню з позивача ці витрати не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.10, 12, 76-81, 137, 263-265 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , виконавчого комітету Лубенської міської ради, ОСОБА_5 , треті особи КП "Лубенське МБТІ", приватний нотаріус Лубенського міського нотаріального округу Стромко Ірина Вадимівна про визнання дублікату свідоцтва про право власності на житло недійсним, визнання неправомірним і скасування рішення Лубенської міської ради, визнання недійсним договору дарування, визнання права власності на частину домоволодіння - відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, накладені ухвалою Лубенського міськрайонного суду від 15 березня 2017 року, щодо накладення арешту на домоволодіння, що належить ОСОБА_5 , який розташований в АДРЕСА_1 та заборони ОСОБА_5 укладати будь-які угоди по відчуженню вищевказаного домоволодіння.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, безпосередньо до Полтавського апеляційного суду або через Лубенський міськрайонний суд Полтавської області.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст.265 ЦПК України:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - не відомий, місце проживання: АДРЕСА_4 ;

відповідач ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ;

відповідач Виконавчий комітет Лубенської міської ради, місце знаходження: Полтавська область, м.Лубни, вул. Я.Мудрого, буд.33;

відповідач ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП - НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_5 ;

третя особа КП "Лубенське МБТІ", місце знаходження: м.Лубни, проспект Володимирський, 4/1;

третя особа приватний нотаріус Лубенського міського нотаріального округу Стромко Ірина Вадимівна, місце знаходження: АДРЕСА_6 .

Повне судове рішення складено та підписано 10 липня 2019 року.

Суддя Лубенського міськрайонного суду О.С. Алтухова