Постанова

Іменем України

03 липня 2019 року

м. Київ

справа № 296/9214/14-ц

провадження № 61-17291св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 17 листопада 2015 року у складі судді Шалоти К. В. та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 15 червня 2016 року у складі колегії суддів: Товянської О. В., Гансецької І. А., Кочетова Л. Г.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У жовтні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи») звернулося до суду з позовом до

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 21 березня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Севдбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк»), і

ОСОБА_2 укладений кредитний договір, за яким банк надав позичальнику кредит у сумі 45 000,00 доларів США зі сплатою за користування кредитом 11,9 % річних, строк повернення - 20 березня 2018 року. Цього ж дня на забезпечення виконання ОСОБА_2 зобов`язань, банк уклав із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договори поруки, за якими поручителі зобов`язалися відповідати перед банком у тому ж обсязі, що й ОСОБА_1

28 листопада 2012 року на підставі договорів факторингу Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс» (далі - ТОВ «ФК «Вектор плюс» набуло від ПАТ «Сведбанк», та в подальшому передало ТОВ «Кредитні ініціативи» право вимоги за зобов`язаннями, що випливають зі спірного кредитного договору. У зв`язку із неналежним виконанням позичальником свого зобов`язання за договором утворилася заборгованість.

Уточнивши позовні вимоги, ТОВ «Кредитні ініціативи» остаточно просило солідарно стягнути з відповідачів заборгованість за кредитним договором від 21 березня

2008 року № 0501/0308/88/042 у розмірі 1 744 318,48 грн, із яких: заборгованість за кредитом - 40 500,00 доларів США, що еквівалентно 851 055,38 грн, за відсотками -

21 371,73 доларів США, що еквівалентно 449 099,40 грн, пеня - 21 136,86 доларів США, що еквівалентно 444 163,70 грн.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 17 листопада 2015 року позов ТОВ «Кредитні ініціативи» задоволено. Стягнуто солідарно з

ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором від 21 березня 2008 року № 0501/0308/88-042 на загальну суму 811 168,16 грн. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором від 21 березня 2008 року № 0501/0308/88-042 на загальну суму

811 168,16 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення мотивоване тим, що оформлюючи відступлення права вимоги банк і фактор не обумовлювали ніяких змін щодо обсягу прав і обов`язків, які за договорами перейшли до нового кредитора, а тому до останнього перейшли права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, включаючи установлені договором правила щодо валюти зобов`язання. Відповідачі належним чином зобов`язання за кредитним договором не виконували, внаслідок чого утворилась вказана прострочена заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідачів.

Рішення суду першої інстанції у частині розміру заборгованості ОСОБА_1 не оскаржувалося, а тому в апеляційному порядку не переглядалося.

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 15 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Корольовського районного суду

м. Житомира від 17 листопада 2015 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з`ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У липні 2016 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 17 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 15 червня 2016 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що пунктом 2.3 договору факторингу

від 28 листопада 2012 року № 15, укладеного між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор плюс», а також між ТОВ «ФК «Вектор плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» передбачено, що перехід від банку до фактора права вимоги щодо боргу відбувається після сплати фактором ціни продажу боргу у повному обсязі, проте позивачем не доведено, що він здійснив таку оплату та до нього перейшло право вимоги. Крім того, у справі

№ 296/3815/13-ц встановлено обставину про відсутність у ТОВ «Кредитні ініціативи» права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 0501/0308/88-042. Також, усупереч пунктів 3, 4 частини першої статті 214 ЦПК України 2004 року, судами не враховано те, що в матеріалах справи не міститься акт прийому-передачі документації між ТОВ «ФК «Вектор плюс» і ТОВ «Кредитні ініціативи» та витяг із реєстру заборгованостей боржників між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор плюс», що є невід`ємною частиною договору факторингу, згідно з пунктом 10.9 договору факторингу. Також помилковим є висновок суду про те, що ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями необхідна при укладенні кредитного валютного договору, а у цьому випадку між ТОВ «ФК «Вектор плюс» і ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір відступлення права вимоги (цесії).

У березні 2017 року від ТОВ «Кредитні ініціативи» надійшли заперечення на касаційну

ОСОБА_1 , у яких заявник просить відхилити вказану касаційну скаргу та залишити без змін рішення суду першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на те, що касаційна скарга є необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 липня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано вказану цивільну справу до Верховного Суду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 21 березня 2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», і ОСОБА_2 укладений кредитний договір

№ 0501/0308/88-042, за яким банк надав останньому грошові кошти у вигляді невідновлюваної кредитної лінії у сумі 45 000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,9 % річних та строком повернення до 20 березня 2018 року.

На забезпечення виконання кредитного договору, 21 березня 2008 року між

ВАТ «Сведбанк» і ОСОБА_2 укладений договір поруки № 0501/0308/88-042-Р-1, за умовами якого, поручитель взяв на себе зобов`язання відповідати перед банком за виконання зобов`язань за кредитним договором № 0501/0308/88-042, у тому ж обсязі, що й позичальник ОСОБА_1 .

Того ж дня, між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 укладений договір поруки

№ 0501/0308/88-042-Р-2, за умовами якого, поручитель взяв на себе зобов`язання відповідати перед банком за виконання зобов`язань за кредитним договором

№ 0501/0308/88-042, у тому ж обсязі, що й позичальник ОСОБА_1

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор плюс» укладений договір факторингу № 15, відповідно до пунктів 2.1 та 2.2 якого банк відступає фактору - ТОВ «ФК «Вектор плюс» свої права вимоги заборгованості за кредитними договорами, укладеними з боржником. Разом з правами вимоги до фактора перейшли всі пов`язані з ними права, зокрема права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених відповідачем процентів, комісій, штрафних санкцій та інших обов`язкових платежів.

Того ж дня, між ТОВ «ФК «Вектор плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладений договір факторингу, відповідно до пунктів 2.1 та 2.2 якого ТОВ «ФК «Вектор плюс» відступає фактору - ТОВ «Кредитні ініціативи» свої права вимоги заборгованості за кредитним договором укладеним із відповідачем. Разом з правами вимоги до фактора переходять всі пов`язані з ним права, зокрема права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених відповідачем процентів, комісії, штрафних санкцій та інших обов`язкових платежів.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності.

Водночас щодо суб`єктного складу таких правовідносин у частині третій статті 1079 ЦК України зазначено, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Згідно пункту 11 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг є фінансовою послугою. Фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (пункт 5 частини першої статті 1 вказаного Закону).

Разом з тим, законодавець визначив факторинг, як кредитну операцію, про що зазначено у статті 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність».

Виходячи із системного аналізу зазначених норм матеріального законодавства договір факторингу, як договір фінансової послуги, спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором.

Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Сам же договір факторингу у нормі статті 1077 ЦК України визначений як фінансування під відступлення права грошової вимоги та вже передбачає, що відступлення права вимоги є наслідком та лише складовою частиною цієї господарської операції, що полягає в забезпеченні виконання зобов`язання під фінансування.

Однією із відмінних ознак факторингу від інших правочинів, які передбачають відступлення право вимоги, є передача грошових коштів у розпорядження за плату, тобто взамін права вимоги, клієнт отримує послугу, що полягає в передачі грошових коштів у розпорядження на певний час, з обов`язком повернення цих коштів та оплати часу користування ними.

Договір факторингу та купівлі-продажу права грошової вимоги мають відмінності і у строках дії таких договорів. Договір купівлі-продажу права грошової вимоги припиняє свою дію після того, як первісний кредитор передав новому кредитору право вимоги до боржника, а новий кредитор оплатив її вартість. Договір факторингу діє і після того як фактор оплатив клієнту вартість грошової вимоги, а клієнт передав фактору право грошової вимоги до третіх осіб, до моменту коли боржник (або клієнт, в разі якщо це передбачено договором факторингу) виплатить факторові кошти за первісним договором.

Між договором про відступлення права вимоги та договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) є лише одна спільна риса - вони базуються на заміні кредитора у зобов`язанні (відступленні права вимоги).

Виходячи з того, що правова природа договору визначається з огляду на його зміст, суд при його правовій оцінці повинен дослідити його умови, права та обов`язки сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і настання певних правових наслідків.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 30 січня 2018 року у справі № 910/7038/17.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, про задоволення позову та стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки позичальник взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, унаслідок чого утворилась заборгованість за цим договором, яка підлягає солідарному стягненню на користь нового кредитора, до якого перейшло право вимоги на підставі договору факторингу. При цьому договори факторингу, укладені між ПАТ «Сведбанк» та

ТОВ «ФК «Вектор плюс» та між ТОВ «ФК «Вектор плюс» і ТОВ «Кредитні ініціативи» не визнані судом недійсними, а отже, відповідачі не довели, що зазначені договори факторингу порушують їхні права.

Наведені у касаційній скарзі доводи про те, що пунктом 2.3 договору факторингу

від 28 листопада 2012 року № 15, укладеного між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор плюс», а також між ТОВ «ФК «Вектор плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» передбачено, що перехід від банку до фактора права вимоги щодо боргу відбувається після сплати фактором ціни продажу боргу у повному обсязі, проте позивачем не доведено, що він здійснив таку оплату та до нього перейшло право вимоги, не заслуговує на увагу, оскільки у матеріалах справи є повідомлення про повний розрахунок факторів із клієнтами у порядку та відповідно до встановлених умов договорів.

Посилання у касаційній скарзі на те, що у справі № 296/3815/13-ц встановлено обставину про відсутність у ТОВ «Кредитні ініціативи» права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 0501/0308/88-042, не заслуговує на увагу, оскільки у зазначеній справі предметом позову було звернення стягнення на предмет іпотеки, а оскільки договір іпотеки підлягає нотаріальному посвідченню, то ненадання позивачем належних та допустимих доказів переходу права вимоги за іпотечним договором і було підставою для відмови у задоволенні позову, проте це не значить, що таке право до фактора не перейшло за кредитним договором.

Доводи касаційної скарги про те, що всупереч пунктів 3, 4 частини першої статті 214 ЦПК України 2004 року, судами не враховано те, що в матеріалах справи не міститься акт прийому-передачі документації між ТОВ «ФК «Вектор плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» та витяг із реєстру заборгованостей боржників між ПАТ «Сведбанк» та

ТОВ «ФК «Вектор плюс», що є невід`ємною частиною договору факторингу, згідно з пунктом 10.9 договору факторинг, є безпідставними, оскільки у матеріалах справи містяться як акти прийому-передачі за договорами факторингу, так і реєстр заборгованості боржників.

Наведені у касаційній скарзі доводи про те, що помилковим є висновок суду щодо відсутності ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями необхідної при укладенні кредитного валютного договору, а у цьому випадку між ТОВ «ФК «Вектор плюс» і ТОВ «Кредитні ініціативи» укладений договір відступлення права вимоги (цесії), не заслуговує на увагу, оскільки відповідно до статті 1, частин першої, другої, четвертої статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (зі змінами) право вимоги за кредитним договором, яке перейшло до ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» за договорами факторингу, не є валютною операцією, яка потребує наявності генеральної або індивідуальної ліцензії.

Інші доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до переоцінки доказів, а відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України,

№ 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушені норми матеріального та процесуального права, тому суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишенню без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 17 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 15 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г.І. Усик