Дата документу 09.07.2019 Справа № 310/9447/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 310/9447/18 Провадження №22-ц/807/1520/19
Головуючий в 1-й інстанції - Морока С.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2019 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.
секретарВащенко З.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 05 лютого 2019 року, ухвалене в м. Бердянськ (повний текст рішення складено 11 лютого 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживачів, стягнення процентів за депозитними договорами, трьох процентів річних та неустойки (пені),-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів, стягнення процентів за депозитними договорами, трьох процентів річних та неустойки (пені) за договором банківського вкладу SAMDN7320 від 31.05.2013 за період з січня 2014 року по травень 2014 року у розмірі 806,72 доларів США; процентів за користування грошовими коштами за вказаним договором банківського вкладу у розмірі 883,84 доларів США; 3% річних у розмірі 2651,00 доларів США та неустойку (пеню) відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 109 500 доларів США з конвертацією вказаних сум в національну валюту на день здійснення платежу.

В позовній заяві посилався на те, що 30 травня 2011 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приват Банк» було укладено договір депозитного вкладу «Стандарт з щомісячною виплатою %» №SAMDN1924 терміном на 12 місяців, до 30.05.2012, з сумою вкладу 10000 доларів США, зі сплатою 8,5 % річних. 31 травня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір депозитного вкладу «Стандарт на 12 міс» №SAMD№ НОМЕР_1 на розміщення депозитного вкладу терміном на 366 днів до 31.05.2014 включно з сумою вкладу 10 000 доларів США з відсотковою ставкою 9,75% річних. Банк за умовами договору відкрив позивачу особистий рахунок за вкладом № НОМЕР_2 , рахунок № НОМЕР_3 для зарахування відсотків по вкладу. У зв`язку з неповерненням Відповідачем депозитів після закінчення їх терміну дії, у жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про витребування суми депозиту за договорами SAMDN1924 від 30.05.2011 та SAMDN7320 від 31.05.2013 у розмірі 20 тис. дол. США. Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 15 червня 2016 року та постановою Верховного Суду від 29 серпня 2018 року, стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму депозиту у розмірі 20 тис. дол. США. На час звернення до суду, 08.11.2018, рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12 квітня 2016 року Відповідачем не виконано. Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12 квітня 2016 року встановлено факт того, що договір банківського вкладу SAMDN 1924, укладений 30 травня 2011 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» на суму 10000 доларів США, було пролонговано 31 травня 2013 року шляхом укладання наступного договору SAMDN7320 на загальну суму 20000 доларів США. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем договірних зобов`язань, позивач просив стягнути проценти за користування грошовими коштами за вказаним договором банківського вкладу у розмірі 883,84 доларів США; 3% річних у розмірі 2651,00 доларів США та неустойку (пеню) відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 109 500 доларів США з конвертацією вказаних сум в національну валюту на день здійснення платежу.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 05 лютого 2019 року позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" про захист прав споживачів, стягнення процентів за депозитними договорами, трьох процентів річних та неустойки (пені) про стягнення коштів задоволено частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на користь ОСОБА_1 відсотки за договором банківського вкладу SAMDN7320 від 31.05.2013 за період з 01.01.2014 по 08.11.2018 у розмірі 1394,92 доларів США, 3 % річних за прострочення повернення вкладу у розмірі 73 119,80 гривень (сімдесят три тисячі сто дев`ятнадцять грн. 80 коп.), пеню на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів" у розмірі 548 473,84 гривень (п`ятсот сорок вісім тисяч чотириста сімдесят три грн. 84 коп.), судовий збір у розмірі 1113,53 гривень (одна тисяча сто тринадцять грн. 53 коп.). В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду, ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 здійснив розрахунок трьох процентів річних поза межами строку загальної позовної давності, про застосування якої було заявлено відповідачем. Суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та стягнув три процента річних в сумі більшій ніж заявлено позивачем. Крім того апелянт вважає, що сума трьох процентів річних повинна визначатись до стягнення виключно в гривні. Сума пені відповідно до ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 08.11.2017 року по 08.11.2018 року складає за розрахунками банку - 1564,87 грн., а відсотки складають - 676,83 доларів США.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі адвоката Баранової О.П. зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 15 червня 2016 року та постановою Верховного Суду від 29 серпня 2018 року, стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму депозиту у розмірі 20 тис. дол. США.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12 квітня 2016 року встановлено факт того, що договір банківського вкладу SAMDN НОМЕР_4 1924, укладений 30 травня 2011 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» на суму 10000 доларів США, було пролонговано 31 травня 2013 року шляхом укладання наступного договору SAMDN7320 на загальну суму 20000 доларів США.

Як зазначено позивачем у позовній заяві та не спростовано відповідачем, рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12 квітня 2016 року не виконано, банком не повернуто позивачу суму банківського вкладу в розмірі 20000,00 доларів США.

Щодо позовних вимог про стягнення відсотків суд першої інстанції дійшов до висновку, що укладений сторонами договір банківського вкладу передбачає строк оформлення вкладу до 31.05.2014 включно зі сплатою відсотків у розмірі 9,75% річних щомісячно, однак не містить визначеного розміру процентної ставки за користування грошовим вкладом у разі неповного виконання зобов`язань за договором після закінчення терміну його дії.

Відповідно до наказу N07 від 05.01.2004 за підписом голови Правління Банку, була встановлена відсоткова ставка по вкладам "На вимогу" в розмірі 1% річних.Відповідно до витягу з протоколу Комітету управління активами і пасивами Банку від 25.04.2017 з 04.05.2017 було змінено відсоткові ставки по депозитах фізичних осіб в національній та іноземній валюті - рахунок "До запитання" - у розмірі 0,01% річних.

Відтак, по банківському вкладу (депозиту) SAMDN7320 від 31.05.2013, сума вкладу за яким становить 20000 доларів США відсотки становлять: за 151 день (з 01.01.2014 по 31.05.2014 включно) за відсотковою ставкою 9,75% - 806,71 доларів США (20000 х 9,75% : 365 днів х 151 день), за 1068 днів (з 01.06.2014 по 03.05.2017 включно) за відсотковою ставкою 1% - 585,21 долар США (20000 х 1% : 365 днів х 1068 днів), за 554 дня (з 04.05.2017 по 08.11.2018 включно) за відсотковою ставкою 0,01% - 3,0 долари США (20000 х 0,01% : 365 днів х 554 дня), а всього відсотків - 1394,92 доларів США.

Оскільки вкладник має право на отримання відсотків у валюті вкладу, а вклад Позивача за договором SAMDN7320 від 31.05.2013 у доларах США, то сума процентів за доларовим вкладом підлягає стягненню в доларах США.

Щодо позовних вимог про стягнення 3% річних, суд першої інстанції дійшов до висновку, що оскільки правовідносини, які склались між сторонами на підставі договору банківського вкладу, є грошовим зобов`язанням, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності.

Ураховуючи, що відповідачем не було виконано грошове зобов`язання щодо повернення суми банківського вкладу в розмірі 20000,00 доларів США, позивач має право на стягнення 3% річних від простроченої суми. Отже, 3% річних від простроченої суми зобов`язання за період з 01.06.2014 по 08.11.2018 (період, за який позивач просив стягнути 3% річних) складає 2666,30 доларів США (20000 х 3% : 365 днів х 1622 дні), що за офіційним курсом Національного банку України станом на 05 лютого 2019 року (1 долар США = 2742, 4 грн.) складає 73119, 80 грн. (2666,30 х27,423692).

Щодо вимог про стягнення пені у розмірі 3% пені за кожен день прострочення на підставі ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів", суд першої інстанції зазначив, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену ч. 5 ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів", а саме сплату пені у розмірі 3% вартості послуги за кожен день прострочення.

Оскільки право на стягнення пені за договором банківського вкладу SAMDN7320 від 31.05.2013 у Позивача виникло з наступного дня після 31.05.2014, то пеня підлягає стягненню лише в межах останніх 365 днів за кожним із договорів із розрахунку: сума заборгованості за договорами банківського вкладу*3%*365 днів.

Враховуючи положення діючого законодавства (ч. 3 ст. 551 ЦК України) та розмір неустойки, який більше ніж у 5 разів перевищує суму боргу, суд вважав за потрібне зменшити розмір заборгованості з неустойки до розміру основної суми заборгованості 20000 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 05 лютого 2019 року (1 долар США = 27,423692 грн.) складає 548473, 84 грн. (20000 х 27,423692).

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Розглянувши апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приймаючи постанову у справі, вважає за необхідне застосувати правові висновки викладені в Постанові Великої палати Верховного суду від 20 березня 2019 року у справі №14-64цс19.

Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За змістом положень статей 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Особливості правовідносин за договором банківського вкладу визначено параграфом третім глави 71 ЦК України, у якому визначено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу (стаття 1058 ЦК України).

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (стаття 1060 ЦК України).

Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).

Таким чином строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку.

Закінчення строку дії договору банківського вкладу не звільняє банк від обов`язку повернути (видати) кошти вкладникові.

Згідно зі статтею 1070 цього Кодексу за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, - зі спливом кожного кварталу. Проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (статті 549, 551, 611 ЦК України).

Частиною п`ятою статті 10 Закону України "Про захист прав споживачів" встановлено, що уразі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Оскільки відповідно до статей 2, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг, а клієнтом банку є будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини п`ятої статті 10 Закону України "Про захист прав споживачів".

Таким чином, відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц викладено висновок щодо виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті. Відповідно до цієї постанови як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046, частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме в тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. При обчисленні 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена в договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Таким чином цей висновок стосується можливості виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, та нарахування 3 % річних, визначених статтею 625 ЦК України, які входить до складу грошового зобов`язання та мають компенсаційний характер, в іноземній валюті.

Оскільки пеня є неустойкою і має штрафний, а не компенсаційний характер, вона не входить до складу зобов`язання, її сплата та розмір визначені Законом України "Про захист прав споживачів" за неналежне надання виконавцем банківських послуг споживачеві, то нарахування та стягнення такої пені має бути здійснене в національній валюті України.

За таких обставин висновки суду у справі, яка розглядається, щодо визначення суми пені, встановленої частиною п`ятою статті 10 Закону України "Про захист прав споживачів" у гривні, є правильними.

Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи, зокрема, завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами, особливості предмета спору, ціни позову (стаття 11 ЦПК України).

Частиною третьою статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Суд апеляційної інстанції погоджується з доводами суду першої інстанції щодо стягнення зменшеного розміру неустойки.

Доводи апеляційної скарги з приводу незастосування строку позовної давності до заявлених позовних вимог, спростовуються доводами суду першої інстанції обґрунтовано викладених в мотивувальній частині рішення, з якими погоджується колегія суддів апеляційного суду. Оскільки, як вірно зазначив суд, розгляд судами спору між цими ж сторонами щодо стягнення основної суми депозиту, за яким тільки 29.08.2018 року Верховним Судом було ухвалено постанову вказує на відсутність підстав для застосування строків позовної давності.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Зазначені доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 05 лютого 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 10 липня 2019 року.

Судді: С. В. Кухар

О. В. Крилова

О. З. Поляков