ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 642/3373/18 Головуючий суддя І інстанції Ольховський Є. Б.
Провадження № 22-ц/818/2032/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори про право власності та інші речові права
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Яцини В.Б.

суддів колегії Кіся П.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря судового засідання Колесник О.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 27 грудня 2018 року, ухвалене у складі судді Ольховського Є.Б., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», третя особа Зміївська міська рада Харківської області про визнання дій незаконними та скасування рішення про державну реєстрацію права власності,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2018 року ОСОБА_1 подала до суду 09 липня 2018 року позовну заяву у якій зазначила, що між нею та ПАТ «Укрсоцбанк» було укладено кредитний договір № 840/1-27/16/3/8-071 від 12 березня 2008 року. Відповідно до умов договору ОСОБА_1 отримала у тимчасове користування на умовах строковості, забезпеченості, оплатності грошові кошти у сумі 30000,00 (тридцять тисяч) доларів США зі сплатою 13,5 (тринадцять цілих п`ятдесят сотих) процентів річних та комісій, з кінцевим терміном повернення грошових коштів - 10 червня 2022 року (оплата до 10 числа кожного місяця включно). Відповідно до п. 1.2 договору № 840/1-27/16/3/8-071 від 12 березня 2008 року кредит надається Позичальнику на споживчі потреби. З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором між нею та відповідачем було укладено договір іпотеки, предметом якого була квартира АДРЕСА_1 . На момент отримання Позивачем вказаного кредитного договору у іноземній валюті, курс долара США становив 5,05 гривень за 1 долар США. Однак, внаслідок фінансової кризи в країні, сума зобов`язань позивачки збільшилась настільки, що остання вже не мала змоги їх виконувати. На думку позивача, відповідно до ухваленого Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», заборонено звернення стягнення на єдине житло боржника за споживчими кредитами в іноземній валюті щодо врегулювання порядку погашення курсової різниці та списання пені та штрафів, нарахованих на такий кредит, а тому ніхто не може відібрати у неї житло. 13 червня 2018 року ОСОБА_1 отримала від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського В.А. лист про передачу заяви, датованого 07 червня 2018 року, до якого додано Повідомлення ПАТ «Укрсоцбанк» за вих. № 1014 від 21.03.2018 про те, що банк має намір звернути стягнення на належну позивачеві квартиру, яка є її єдиним житлом, у позасудовому порядку. 22 червня 2018 року ОСОБА_1 було отримано повідомлення від ПАТ «Укрсоцбанк» про те, що вже з 15 травня 2018 року власником її квартири є банк. Підставою набуття банком права власності на належну ОСОБА_1 квартиру є рішення Державного реєстратора Зміївської міської ради Калініної Людмили Миколаївни від 15 травня 2018 року про реєстрацію права власності на підставі застереження в іпотечному договорі.

На думку Позивача таке заволодіння житлом є повністю незаконним, оскільки отримання банком права власності на належну ОСОБА_1 квартиру відбулося всупереч передбаченій Законом забороні на звернення стягнення та при цьому з порушенням процедури звернення стягнення в порядку ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» та порушенням процедури реєстрації такого права власності. Позивачка вважає, що положення статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 392 ЦК України законодавцем визначено три способи задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Однак, усі способи є способами звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому у випадку, якщо предмет іпотеки відповідає вимогам ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», то таке стягнення є неможливим без згоди власника майна. Зважаючи на те, що ОСОБА_1 отримувала споживчий кредит у іноземній валюті, квартира, право власності на яку набув банк є єдиним житлом Позивачки, площа квартири становить 55,9 кв. м (не перевищує норми, визначеної Законом), ця квартира не може бути примусово відчужена без згоди власника.

У позовній заяві позивач просила визнати незаконними дії Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» щодо позасудового звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 , шляхом реєстрації 15.05.2018 року права власності на вказану квартиру за ПАТ «Укрсоцбанк» на підставі застереження в іпотечному договорі без її згоди, а також скасувати рішення державного реєстратора Зміївської міської ради Харківської області Калініної Людмили Миколаївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 41170512 від 18.05.2018 про реєстрацію за Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» ЄДРПОУ 0039019 права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

До подання позовної заяви ОСОБА_1 було подано заяву про забезпечення позову шляхом накладання арешту на квартиру АДРЕСА_2 , яка належить Публічному акціонерному товариству «Укрсоцбанку» ЄДРПОУ 0039019, на підставі іпотечного договору, серія та номер: 1973, виданого 12.03.2008 року, приватним нотаріусом ХНМО Костенко С.А., а також заборонити ПАТ «Укрсобанку» та органам державної влади та місцевого самоврядування здійснювати будь-які дії, пов`язані з позбавленням ОСОБА_1 права користуватися квартирою АДРЕСА_1 , а саме зняття з реєстрації місця проживання та виселення.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 27 червня 2018 року заяву про забезпечення позову було задоволено повністю.

15 липня 2018 року до суду надійшов відзив від Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на позовну заяву відповідно до якого відповідач проти задоволення позову заперечує.

Відповідач у відзиві зазначав, що примусове звернення стягнення на предмет іпотеки не здійснювалося. ПАТ «Укрсоцбанк» набуло право власності у добровільному порядку, за згодою Позивача на підставі застереження, встановленого сторонами в іпотечному договорі, а тому положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадянин України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не можуть бути застосовані, і твердження Позивача не відповідають чинному законодавству Україні.

Також у відзиві зазначено, що до позовної заяви не було залучено жодного доказу відсутності іншого житла у позивача, а на державного реєстратора ані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ані іншим нормативно-правовим актом не покладено обов`язку перевірки наявності іншого житла.

Відповідач вважає, що позивачем не було надано доказів наявності підстав для відмови в проведенні Відповідачем Державної реєстрації прав. Навпаки, наведене свідчить, що оспорювань рішення стало результатом грубих порушень зобов`язань з боку боржника, яким є Позивач.

На думку відповідача, спірне рішення прийнято державним реєстратором на підставі наданих Законом повноважень та на підставі повного пакету документів, що подані належним заявником, а також беручи до уваги відсутність встановлених ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» підстав для відмову у проведенні державної реєстрації - спірне рішення є законним, а дії відповідача правомірними.

Відповідач звертав увагу на те, що позивач тривалий час є боржником, користується отриманими коштами та бажає уникнути від виконання укладених договорів і своїх зобов`язань та повернення кредитних коштів.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, підтвердив факт направлення відповідного Повідомлення банку з вимогою щодо сплати кредитного договору через приватного нотаріуса Чуловського В.А, однак зазначив, що дії приватного нотаріуса Чуловського В.А. відповідають вимогам законодавства.

Третя особа, Державний реєстратор Зміївської міської ради Харківської області Калініна Людмила Миколаївна у судове засідання не з`явилась, про дату та час розгляду справи була повідомлена належним чином.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2018 року позовні вимоги задоволено.

Визнано незаконними дії ПАТ «Укрсоцбанк» щодо позасудового звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , належну ОСОБА_1 , шляхом реєстрації НОМЕР_1 права власності на вказану квартиру за ПАТ «Укрсоцбанк» на підставі застереження в іпотечному договорі без згоди ОСОБА_1 .

Скасовано рішення державного реєстратора Зміївської міської ради Харківської області Калініної Л.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 41170512 від 18.05.18 про реєстрацію за ПАТ «Укрсоцбанк» права власності на квартиру АДРЕСА_1

Стягнуто з ПАТ «Укрсоцбанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 704,80 грн.

В апеляційній скарзі ПАТ «Укрсоцбанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позовних вимог. Розподілити судові витрати за розгляд апеляційної скарги.

В обґрунтування скарги зазначено, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильного дослідження та оцінки доказів.

Вказано, що рішення про реєстрацію права власності за ПАТ «Укрсоцбанк» відбулось з дотриманням вимог чинного законодавства. Послались на те, що Банком нотаріусу було передано повний пакет документів, необхідних для проведення такої реєстрації, та були відсутні підстави для відмови у вчиненні таких дій.

Зазначено, що у даному випадку не відбулось примусового стягнення на предмет іпотеки, оскільки перехід права власності відбувся на підставі застереження у іпотечному договорі, тобто, добровільно. При цьому банк послався на правову позицію, яка була висловлена Верховним Судом у постанові від 13.06.2018 по справі № 645/5280/16-ц про те, що статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено: у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Сам договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.

Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

ОСОБА_1 . суду було надано відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить останню залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

В обґрунтування відзиву зазначено, що рішення суду першої інстанції ухвалено із додержанням вимог закону. Вказала, що перехід права власності за іпотечним застереженням не є безспірним, а тому відчуження іпотечного майна відбувається без згоди власника, що у даному випадку суперечить Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів у іноземній валюті».

Зазначила, що підставою для скасування державної реєстрації стало також і те, що судом було встановлено, що у реєстратора не було повного пакету документів для вчинення реєстраційних дій, а саме, не було доказів направлення вимоги банку боржнику.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Костромицької І.В.,за відсутності інших учасників справи, які належним чином повідомлені про судове засідання, що не перешкоджає розгляду справи згідно положень ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

У статті 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції в цілому відповідає.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в редакції, яка була чинною на день виникнення спірних правовідносин, укладення договору іпотеки: разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону (у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором).

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У статті 36 вказаного Закону України (в ред. на день виникнення спірних правовідносин) було передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.

Згідно ст. 37 Закону України в редакції, яка була чинною на день виникнення спірних правовідносин іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Частиною першою статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон) передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини третьої статті 10 Закону визначено, що державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

Згідно з частиною першої статті 11 Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Частиною четвертою статті 18 Закону передбачено, що державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Згідно з пунктом 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок), для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину.

Відповідно до пункту 61 Порядку для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Згідно з п. 40 розділу «Державна реєстрація прав та документи. необхідні для такої реєстрації» Державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону та цим Порядком.

Стаття 27 вказаного Закону передбачає, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Таким чином, наведеними правовими нормами визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 10, 18 Закону порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

Судом першої інстанції встановлено, що 12 березня 2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсоцбанк» було укладено кредитний договір № 840/1-27/16/3/8-071. Відповідно до умов договору ОСОБА_1 отримала у тимчасове користування на умовах строковості, забезпеченості, оплатності грошові кошти у сумі 30000,00 (тридцять тисяч) доларів США зі сплатою 13,5 (тринадцять цілих п`ятдесят сотих) процентів річних та комісій, з кінцевим терміном повернення грошових коштів - 10 червня 2022 року (оплата до 10 числа кожного місяця включно).

Відповідно до п. 1.2 договору № 840/1-27/16/3/8-071 від 12 березня 2008 року кредит надається Позичальнику на споживчі потреби.

З метою забезпечення виконання своїх зобов`язань за кредитним договором між ОСОБА_1 та Кредитодавцем було укладено договір іпотеки № 840/5-27/16/10/8-099, серія та номер: 1973 від 12.03.2008, предметом якого була квартира АДРЕСА_1 .

Відповідно до умов даного договору Банку в іпотеку було передано трикімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_4 житловою площею 40,4 кв. м., загальною площею 55,9 кв. м., яка належить ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу від 03.06.2005, реєстровий № 4633, посвідченому приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, Костенко С.А.

Відповідно до п. 4.5.3 Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на Предмет іпотеки шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленого статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за індексним номером 128633243, сформованої 22.06.2018, наявної у матеріалах справи, державним реєстратором Зміївської міської ради Калініною Людмилою Миколаївною було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, згідно якого зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , за ПАТ «Укрсоцбанк». Підставою виникнення права власності зазначено іпотечний договір квартири 840/5-27/16/10/8-099 від 12.03.2008.

На виконання ухвали Ленінського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2018 року про витребування доказів Державним реєстратором Зміївської міської ради Зміївського району Харківської області Калініною Л.М. разом із супровідним листом без вихідного номера та дати було надано незасвідчені копії документів та зазначено, що додані копії є повним переліком документів, які стали підставою для вчинення дій щодо прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 41170512 від 18.05.2018 за ПАТ «Укрсоцбанк» права власності на квартиру АДРЕСА_2 за номером запису про право власності 26215209.

Відповідно до картки прийому заяви №123846178 Заява про державну реєстрацію права власності, подана ОСОБА_3 , отримана Калініною Людмилою Миколаївною та зареєстрована у базі даних заяв і запитів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 15.05.2018 за реєстраційним номером 28179202. Разом із заявою було подано іпотечний договір, серія та номер 1973, видавник Приватний нотаріус Костенко С.А., повідомлення б/н, видавник ПАТ «Укрсоцбанк» та договір кредиту, серія та номер б/н, видавник АКБ СР «Укрсоцбанк». Вказаний перелік скріплено підписом державного реєстратора Калініної Л.М. У переліку документів, поданих додатково не значиться жодного документа, а також наявна розписка заявника «Особисто отримані усі документи 23.05.2018 року».

Додаткового подання заявником документів та передбаченої в такому разі процедури їх реєстрації, відповідно до наданих державним реєстратором документів, не відбувалося.

Надана державним реєстратором копія зворотного поштового повідомлення не зазначена у переліку документів, прийнятих державним реєстратором при поданні заяви та засвідченого заявником.

Також державним реєстратором надано копії кредитного договору та договору іпотеки, а також копія Повідомлення ПАТ «Укрсоцбанк» вих. №1014 від 21.03.2018 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Натомість, відповідно до листа про передачу заяви Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського Володимира Анатолійовича вих. №1009/02-24 від 07 червня 2018 року, засвідченого гербовою печаткою нотаріуса, нотаріусом Чуловським Володимиром Анатолійовичем на підставі ст. 34,84 ЗУ «Про нотаріат», глави 20 Порядку вчинення дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції від 22.02.2012 передає ОСОБА_1 заяву Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» №1014 від 21.03.2018 з вимогою про усунення порушень кредитного договору та про сплату заборгованості.

До вказаної заяви додано Повідомлення ПАТ «Укрсоцбанк» вих. №1014 від 21.03.2018 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням, яке аналогічне за своїм змістом та виглядом повідомленню, на підставі якого державним реєстратором здійснено реєстраційну дію.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що серед документів, які подавались нотаріусу для реєстрації права власності, відсутнє підтвердження надсилання позивачу вимоги в порядку статті 35 Закону України «Про іпотеку», а тому нотаріус зареєстрував право власності за відсутності документа, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту отримання боржником письмової вимоги іпотекодержателя.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно з п. 8 розділу «Загальний порядок проведення державної реєстрації прав» Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень державний реєстратор, уповноважена особа за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав формує та реєструє заяву в базі даних заяв, на якій заявник (за умови відсутності зауважень до відомостей, зазначених у ній) проставляє власний підпис.

Пунктом 10 Порядку передбачено, що під час формування та реєстрації заяви державний реєстратор, уповноважена особа з оригіналів документів чи відповідно оформлених копій необхідних для державної реєстрації прав документів у випадку, передбаченому абзацом другим пункту 7 цього Порядку, обов`язково виготовляє електронні копії шляхом сканування таких документів, які додаються до заяви.

Не підлягають виготовленню та долученню до заяви електронні копії документів, що пред`являються заявником з метою встановлення його особи, а також електронна копія документа, що підтверджує сплату адміністративного збору за державну реєстрацію прав, чи документа, що підтверджує право на звільнення від сплати адміністративного збору за державну реєстрацію прав.

Відповідно до п. 15 Порядку у разі подання заявником додаткових документів, необхідних для державної реєстрації прав, до раніше поданої заяви, у тому числі до такої, розгляд якої зупинено, державний реєстратор, уповноважена особа відповідно до пункту 9 цього Порядку встановлює особу заявника, перевіряє обсяг його повноважень та вносить до бази даних заяв відомості про додаткові документи, подані заявником.

Після внесення відомостей про додаткові документи до бази даних заяв державний реєстратор, уповноважена особа за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав редагує відповідну раніше подану заяву та роздруковує її. Після проставляння на заяві заявником (за умови відсутності зауважень до відомостей, зазначених у ній) власного підпису така заява та додаткові документи, подані заявником, долучаються до документів, поданих для державної реєстрації прав.

На аркуші справи 99 міститься копія картки прийому заяви № 123846178 , за змістом якої ПАТ «Укрсоцбанк» не надавалось державному реєстратору доказів завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі.

Зазначене у картці повідомлення ПАТ «Укрсоцбанк» не є належним, допустимим та достатнім доказом отримання реєстратором усіх документів, передбачених у п. 61 Порядку, оскільки не містить відомостей про його направлення, та відповідно отримання ОСОБА_1 .

Рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату грошового переказу (а. с. 102) згідно з наявними матеріалами реєстратору не передавалось, та воно не містить відомостей про зміст кореспонденції, отриманої ОСОБА_1 .

В порушення свого процесуального обов`язку за ст.ст. 12, 81 ЦПК України, відповідачем не було надано доказів у розумінні ст.ст. 77-80 ЦПК України, що на час звернення до реєстратора іпотекодержателем було передано документи, що засвідчували завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя. Під час апеляційного розгляду справи відповідно до ст. 367 ЦПК України представник банку не використав процесуальної можливості для дання такого документу для підтвердження наведених з цього приводу доводів скарги.

Таким чином, суд обґрунтовано та відповідно до наявних у справі доказів правильно встановив, при здійсненні державної реєстрації права власності на предмет іпотеки державному реєстратору не було надано зворотного поштового повідомлення про отримання іпотекодавцем вимоги банку про погашення заборгованості і що Повідомлення ПАТ «Укрсоцбанк», на підставі якого державним реєстратором здійснено відповідну реєстраційну дію, було направлено ОСОБА_1 лише 07 червня 2018 року, тобто вже після реєстрації за іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, що порушує визначений законодавством порядок таких дій.

З огляду на ту обставиною, що у переліку документів, прийнятих державним реєстратором для реєстрації права власності, був відсутній документ про направлення іпотекодавцю відповідного повідомлення, у суду першої інстанції були всі підстави вважати, що на момент прийняття державним реєстратором рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ПАТ «Укрсоцбанк» такий документ був відсутнім.

Доводи скарги, наведені на спростування цих обставин належними і допустимим доказами не підтверджені.

Як правильно встановив суд першої інстанції, у даному випадку сторони 20.03.2008 уклали іпотечний договір № 840/5-27/16/10/8-099, згідно якому у п. 4.1 передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Іпотекодавець за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із способів, зокрема шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» (а. с. 16 на звороті).

ОСОБА_1 зазначила у позові, що внаслідок фінансової кризи в країні, сума зобов`язань позивачки за договором кредиту збільшилась настільки, що остання вже не мала змоги їх виконувати, тобто у неї виникла заборгованість за основним зобов`язанням на день спірної реєстрації права власності на предмет іпотеки і тому ці визнані позивачем обставини за відсутності обґрунтованих сумнівів у суду щодо її достовірності відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.

У справі, що переглядається, встановлено, і ці обставини банк не зміг спростувати, що ані сама заява банку про реєстрацію прав та обтяжень, ані картка прийому заяви в переліку поданих документів державного реєстратора не містять вказівку на подання заявником документа, що підтверджує направлення іпотекодавцю письмової вимоги та, відповідно, сплив 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем такої вимоги.

Додаткового подання заявником документів та передбаченої в такому разі процедури їх реєстрації, відповідно до наданих державним реєстратором документів, не відбувалося.

Надана державним реєстратором копія зворотного поштового повідомлення не зазначена у переліку документів, прийнятих державним реєстратором при поданні заяви та засвідченого заявником, а тому суд першої інстанції відповідно до ст. 77-79 ЦПК України мав усі підстави сумніватися у достатності цього доказу достовірності, допустимості та належності цього доказу. Всупереч процесуального обов`язку банк не надав достатніх доказів, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про дотримання ним визначеного у наведених нормах матеріального права порядку позасудового звернення на іпотечне майно.

При цьому колегія суддів не вбачає підстав для застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів у іноземній валюті» і погоджується з доводами скарги в цій частині, виходячи з наступного.

Пунктом 1 названого Закону передбачено, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку» якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за відповідних умов, які суд першої інстанції обґрунтовано визнав доведеними, в цій частині рішення суду не оскаржується.

У даному випадку підставою для реєстрація права власності на предмет іпотеки за банком було реєстрація права власності на нього у позасудовому порядку за згодою ОСОБА_1 , що була висловлена у іпотечному застереженні, у пункті 4.5.3 іпотечного договору, а тому Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає застосуванню до цих правовідносин. Той факт, що на день укладення іпотечного договору, 12.03.2008, у ст. 37 Закону України «Про іпотеку» була вказано про договір, а не про відповідне застереження в іпотечному договорі, не впливає на законність позасудового звернення на іпотечне майно, оскільки наведені вище умови п. 4.1 іпотечного договору про наявність у іпотекодержателя права задовольнити свої забезпеченні іпотекою вимоги шляхом стягнення на предмет іпотеки у передбаченому п. 4.5.3 договору позасудовому порядку має усі необхідні умови такого договору. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 36 Закону України, в редакції на день виникнення спірних правовідносин, договором про задоволення вимог іпотекодержателя також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, що визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Так, у статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Оскільки ОСОБА_1 не оскаржувала договір іпотеки, цей договір є чинним та, в силу статті 204 ЦК України, є правомірним.

Крім того, протягом дії цього Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Установлений Законом мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника).

Крім того, протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то він не може бути мотивом для відмови у позові, про звернення стягнення на іпотечне майно, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнень на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності, з урахування положень статті 109 Житлового кодексу Української РСР.

Саме до такого висновку щодо необхідності врахування положень статті 109 ЖК УРСР у поєднанні з нормами Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» у справах про звернення стягнення на іпотечне майно дійшов Верховний Суд України у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-1356цс15 та Верховний Суд у постанові від 03 квітня 2019 року в результаті розгляду аналогічної за обставинами справі № 686/20502/16-ц (провадження № 61-21021св18).

У даному спорі питання щодо виселення ОСОБА_1 не було предметом розгляду в суді першої інстанції і перебуває поза межами доводів апеляційної скарги і тому відповідно до ст. 367 ЦПК України колегія суддів ці обставини не досліджує.

При цьому суд першої інстанції безпідставно послався на правовий висновок, який міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/1310/17, провадженні №61-29771св18, в якому було зазначене наступне. Звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку у спосіб реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, має наслідком відчуження предмету іпотеки на користь іпотекодержателя без згоди власника такого нерухомого майна та поширення на такі випадки дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Відповідно до принципу правової визначеності, який є елементом принципу верховенства права, яким відповідно до ст. 10 ЦПК України керується суд при розгляді справи, - у ч 1. ст. 403 ЦПК України передбачено наступний правовий механізм забезпечення єдності судової практики. Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, передає справу на розгляд палати, до якої входить така колегія, якщо ця колегія вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з цієї ж палати або у складі такої палати.

Суд першої інстанції не з`ясував, що у постанові від 13 червня 2018 року Верховний Суду, який також діяв у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду після перегляду справи № 645/5280/16-ц (провадження № 61-155св17) була висловлена інша правова позиція при аналогічних обставинах справи. Так, касаційний суд, який діяв у іншому складі колегії цієї ж палати, дійшов висновку, що реєстрація права власності на предмет іпотеки іпотекодержателем здійснена за згодою іпотекодавця, що висловлена у договорі іпотеки, а тому Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскільки Верховний Суд, який розглядав справу № 465/1310/17 у постанові від 31 жовтня 2018 року відступив від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленій постанові від 13 червня 2018 року Верховного Суду у складі колегії суддів з цієї ж палати без передачі справи на розгляд палати, до якої входить така колегія, - суд апеляційної інстанції керується необхідністю дотримання принципу правової визначеності, який є складовим елементом принципу верховенства права, передбаченого ст. 10 ЦПК України.

Тому колегія суддів відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує у даній справі правовий висновок щодо відсутності підстав для застосування Закону України «Про мораторійна стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» у поєднанні з іншими вищевказаними нормами матеріального права щодо позасудового порядку звернення стягнення на предмет іпотеки, яка була висловлена у постанові Верховного Суду від 13 червня 2018 року по справі № 645/5280/16-ц.

Разом з тим, така помилка суду першої інстанції щодо застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є формальною, вона не призвела до неправильного вирішення справи, оскільки висновки суду щодо порушення банком законного позасудового порядку реєстрації права власності відповідають нормам матеріального і процесуального права і доводами скарги не спростовуються.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростовують, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Питання про перерозподіл судових витрат не вирішується відповідно до положень ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 27 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 02 липня 2019 року.

Головуючий суддя В.Б. Яцина.

Судді колегії П.В. Кісь.

О.М. Хорошевський.