РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2019 року Рівненський міський суд Рівненської області

в складі головуючого судді Смолій Л.Д.

при секретарі Хлуд І.П.

з участю позивача: ОСОБА_1

представників сторін: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя , -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного сумісного майна подружжя, та просить визнати за нею право власності на ј частку квартири АДРЕСА_1 . Зазначає, що у період перебування у шлюбі ними з відповідачем за спільні кошти було придбано спірну квартиру, Ѕ частина якої зареєстрована на відповідача ОСОБА_4 , інша Ѕ частина - на ім`я їх малолітнього сина ОСОБА_5 Поділ майна за взаємною згодою між нею та відповідачем не здійснено, а тому просить позовні вимоги задовільнити.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позов підтримали, просили його задовільнити. Додатково зазначили, що для купівлі квартири ОСОБА_1 окрім спільних коштів, використала кошти в розмірі 7 000 доларів США, отримані нею в дар від її матері ОСОБА_6

Відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 позовні вимоги не визнали та просили відмовити у їх задоволенні за безпідставністю позовних вимог. Зазначили, що хоч спірна квартира була придбана сторонами у період їх перебування у шлюбі, проте на її купівлю відповідачем були витрачені особисті кошти, які отримані ним від продажу його ј частки квартири АДРЕСА_2 , що належала йому на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 31 жовтня 2012 року, виданого управлінням житлово-комунального господарства ВК РМР на підставі наказу № 652 від 31 жовтня 2012 року та набута ним внаслідок приватизації відповідно до ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», а отже його особистою власністю.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідка, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення повністю.

У відповідності до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Як встановлено судом, не заперечується сторонами та підтверджено копією рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 06.09.2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували в шлюбі з 17 вересня 2010 року до 06 вересня 2017 року.

Шлюб між сторонами розірвано за рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 06.09.2017 року.

Відповідно до дубліката договору купівлі-продажу квартири від 18 вересня 2013 року, що посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Бенецькою Р.Б., зареєстрованого в реєстрі за № 970 у період перебування сторін у шлюбі ОСОБА_4 від свого імені та імені свого малолітнього сина ОСОБА_5 , будучи попередньо ознайомленим нотаріусом із загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину , повністю усвідомлюючи природу цього правочину, значення своїх дій та згідно з вільним волевиявленням, яке відповідає його внутрішній волі, за відсутності будь-якого примусу як фізичного, так і психічного купив по Ѕ частці квартири АДРЕСА_1 на своє ім`я та ім`я малолітнього сина ОСОБА_5

Відповідно до п. 13 зазначеного договору він укладений за наявності Розпорядження міського голови м.Рівне № 623-р від 30.08.2013 року та зі згоди дружини ОСОБА_7 ОСОБА_1 на купівлю її чоловіком ОСОБА_4 . Ѕ частки квартири за спільні кошти подружжя та на купівлю ним Ѕ частки квартири на ім`я їхнього малолітнього сина ОСОБА_5 , викладеної у формі заяви, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Рівненського МНО ОСОБА_8 . 18. 09.2013 року за № 969.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 61 СК України обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 368 ЦК України майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні приписи містять у собі і положення статті 60 СК України згідно якої, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

А отже застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуто; 3) мета придбання майна, яке дозволяє йому правовий статус спільної власності подружжя.

Як вбачається із наданої суду та долученої до матеріалів справи форми ОК-5 індивідуальних відомостей про застраховану особу ОСОБА_1 та копії її трудової книжки серії НОМЕР_1 , що видана 05 січня 2011 року остання працювала у ПП ОСОБА_9 з 05 січня 2011 року по 03.05.2011 року, з 26 травня 2011 року по 14 серпня 2011 року перебувала на обліку у Рівненському міському центрі зайнятості, з січня 2012 року по жовтень 2014 року перебувала на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Рівненської міської ради та отримувала допомогу при народженні дитини.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_3 стверджують, що Ѕ частка спірної квартири є особистою власністю ОСОБА_4 , оскільки придбана ним за особисті кошти. На підтвердження даного факту відповідачем надано копію розписки від 18.09.2013 року про те, що ним від ОСОБА_10 отримано 18500 доларів США за продаж ним та його малолітнім сином ОСОБА_5 Ѕ частки квартири АДРЕСА_3 . Проте дана розписка не може слугувати беззаперечним та неспростовним доказом того, що кошти, за які придбано спірну квартиру є особистими коштами відповідача, оскільки її зміст не узгоджується з іншими матеріалами справи, зокрема п. 4 договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , у якому зазначено, що продаж квартири вчиняється за 38120 гривень. Інших належних та допустимих доказів купівлі спірної квартири за кошти, що належали йому особисто відповідачем не подано.

Окрім того слід зазначити, що відповідно до глави 6 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012р. нотаріус зобов`язаний установити волевиявлення особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії , встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину, установлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Установлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

А отже, суд приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_4 , укладаючи договір купівлі-продажу спірної квартири, був обізнаний з правовими наслідками його укладення, оскільки не заявив заперечень до жодної з умов правочину втому числі п.13, де зазначено, що квартира придбана за спільні кошти подружжя.

Разом із тим, суд критично оцінює покази свідка ОСОБА_6 та ставить під сумнів їх об`єктивність, оскільки вона є зацікавленою особою в розгляді справи (матір`ю позивача), окрім того жодного іншого належного та допустимого доказу її твердження про передачу ОСОБА_1 в дар 7000 доларів США на купівлю квартири матеріали справи не містять.

Відповідно до ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Таким чином, 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , набута сторонами під час шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя. Домовленості стосовно добровільного поділу спірного майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, із визначенням часток у праві власності кожного на це майно та шлюбний договір між сторонами відсутні, а тому такі частки сторін спору є рівними.

На підставі викладеного, керуючись ч. 3 ст. 57, 60, ч. 1,3, ст. 61, 63, 70 СК України, ч. 3 ст. 368, 372 ЦК України, ст.. 2, ч. 3 ст. 12, 81, 141, 263-265 ЦПК України, гл. 6 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012р., суд -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя - задоволити.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_4 в дохід держави судовий збір у розмірі 640 (шістсот сорок) гривень.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Рівненського Апеляційного суду безпосередньо або через Рівненський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_4 , АДРЕСА_5 РНОКПП НОМЕР_3 .

Суддя :