Дата документу 02.07.2019 Справа № 310/2258/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №310/2258/18
Провадження №22-ц/807/2328/19
Головуючий в 1-й інстанції - Полянчук Б.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2019 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,
секретарКамалова В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 25 квітня 2019 року, ухвалене у м. Бердянську (повний текст рішення складено 26 квітня 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулась з позовом до ОСОБА_1 про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, вказуючи, що на підставі свідоцтва від 20.11.2017 року він є власником квартири АДРЕСА_1 . Попереднім власником квартири була ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 22.11.2003 року. Разом з власником в квартирі була зареєстрована її донька ОСОБА_1 Відповідач добровільно не знялась з реєстрації у спірній квартирі, що створює йому та його родині перешкоди у користуванні та розпорядженні спірною квартирою. Особа має право користуватися житлом лише за наявності у неї права приватної власності на житло, або за умови набуття статусу члена сім`ї власника квартири. Припинення права власності особи на квартиру припиняє її право та право членів сім`ї на користування цією квартирою. Відповідач не є членом сім`ї позивача, між ним та ОСОБА_1 відсутні договірні відносини щодо користування спірним житловим приміщенням. Відповідач втратила право користування квартирою, оскільки її право є похідним від права приватної власності на дану нерухомість. Позивач просив визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування двокімнатною квартирою за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 25 квітня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 ) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задоволено.

Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволення позовних вимог.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що реалізацію спірної квартири з прилюдних торгів здійснено незаконно, що має наслідком недійсність свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів. Бердянським міськрайонним судом розглядається спір з приводу визнання цих торгів недійсними і у випадку задоволення зазначеного позову позивач втратить статус власника вказаного майна. Позивачем у справі не було зазначено жодної підстави для визнання відповідачки такою, що втратила права користування спірною квартирою. Позивачем не надано доказів порушення відповідачем його права власності та вчинення перешкод в користування квартирою, а вказані обставин вказують на безпідставність позовних вимог, а тому в їх задоволенні повинно бути відмовлено.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва від 20.11.2017 року ОСОБА_2 на підставі акту про реалізацію предмета іпотеки, затвердженого начальником відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області від 03.11.2017 року належить на праві власності двокімнатна квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ( т . 1 , а.с.7).

Із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що зазначене право зареєстровано за ОСОБА_2 20.11.2017 року (т.1, а.с.8).

Із копії довідки ТОВ «Керуючої компанії Коменерго-Бердянськ», повідомлення виконавчого комітету Бердянської міської ради від 18.04.2018 року, копії довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 12.03.2019 року вбачається, що місце проживання відповідача зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 (т.1, а.с.10,17, т.2, а.с.10).

Листом від 09.01.2019 року виконавчий комітет Бердянської міської ради повідомив ОСОБА_1 , що її знято з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 з 19 грудня 2018 року на підставі заяви власника квартири про надання адміністративних послуг «Зняття з реєстрації місця проживання» у відповідності до абзацу 9 п. 26 Правил реєстрації місця проживання (т.1, а.с.195).

Із повідомлення виконавчого комітету Бердянської міської ради від 06.03.2019 року вбачається, що 06.03.2019 року прийнято рішення №2 про скасування зняття з реєстрації місця проживання гр. ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 (т.2, а.с.7).

Також судом встановлено, що у ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка ОСОБА_4 , місце проживання якої зареєстровано в Єдиному державному демографічному реєстрі 07.03.2019 року за адресою: АДРЕСА_2 (т.2, а.с.8,9).

Із свідоцтва від 20.11.2017 року та інформації з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10.04.2019 року вбачається, що попереднім власником двокімнатної квартири на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Бердянською державною нотаріальною конторою Запорізької області 22.11.2003 року за реєстровим №3-3436 та свідоцтва про право власності на житло, видане Управлінням житлового господарства виконавчого комітету Бердянської міської ради 30.05.2001 року за №11871, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 була ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1, а.с.7).

У відповідності до свідоцтва про шлюб ОСОБА_3 уклала шлюб з ОСОБА_5 26.09.2014 року (т.1, а.с.54).

ОСОБА_1 була членом сім`ї попереднього власника двокімнатної квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 , якій належала зазначена квартира на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Бердянською державною нотаріальною конторою Запорізької області 22.11.2003 року за реєстровим №3-3436 та свідоцтва про право власності на житло, видане Управлінням житлового господарства виконавчого комітету Бердянської міської ради 30.05.2001 року за №11871. Місце проживання відповідача зареєстровано за вказаною адресою.

Судом під час розгляду справи встановлено, що відповідач не була і не є членом сім`ї нового власника - позивача по справі, з новим власником не вирішувала питання про користування житловою площею, тому між ними не виникли житлові правовідносини, що унеможливлює застосування ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України. Із довідки №7208 ТОВ «Запоріжгаз збут» вбачається, що нарахування за використаний природній газ за адресою: АДРЕСА_2 здійснюється за кількістю зареєстрованих чотирьох осіб відповідно до норм споживання. Зазначена обставина свідчить про те, що реєстрація відповідача в спірному житловому приміщенні чинить перешкоди ОСОБА_2 у здійсненні ним права власності належною йому квартирою АДРЕСА_1 , що є підставою для усунення цих перешкод шляхом визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням.

З висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується, виходячи з наступного.

Розглянувши апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приймаючи постанову у справі, вважає за необхідне застосувати правові висновки викладені в Постанові Великої палати Верховного суду від 31 жовтня 2018 року у справі №14-317цс18.

У цій справі, право користування квартирою відповідачем є похідним від права власності на квартиру попереднього власника - ОСОБА_6

ОСОБА_1 набула право користування спірним майном як член сім`ї попереднього власника і з цих підстав залишається зареєстрованою у спірній квартирі.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У справі, що розглядається, новий власник, який придбав житло на прилюдних торгах, має перешкоди у користуванні своєю власністю, оскільки член сім`ї попереднього власника - ОСОБА_1 , зареєстрована у спірній квартирі.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути "відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Поняття "майно" в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції (пункт 54 рішення від 09 листопада 1999 року у справі "Шпачек s.r.o." проти Чеської Республіки" (Spacek s.r.o. v. the Czech Republic), заява № 26449/95. Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого законодавства, вимагаючи, щоб воно було доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним у застосуванні (пункт 109 рішення від 05 січня 2000 року у справі "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96. Коло застосування концепції передбачуваності значною мірою залежить від змісту відповідного документа, сфери призначення, кількості та статусу тих, до кого він застосовується. Сам факт того, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що вона не відповідає вимозі "передбачуваності" у контексті Конвенції. Завдання здійснення правосуддя, що є повноваженням судів, полягає саме у розсіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці (пункт 65 рішення від 17 лютого 2004 року у справі "Горжелік та інші проти Польщі" (Gorzelik and Others v. Poland), заява № 44158/98. У цьому зв`язку не можна недооцінювати завдання вищих судів у забезпеченні уніфікованого та єдиного застосування права (пункти 29-30 рішення від 24 березня 2009 року у справі "Тудор Тудор проти Румунії" (Tudor Tudor v. Romania), заява № 21911/03, та пункти 34-37 рішення від 02 листопада 2010 року у справі "Стефаніка та інші проти Румунії" (Stefanica and Others v. Romania), заява № 38155/02.

У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме статті 1 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах), згідно з якою завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Те саме міститься у статті 2 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року, згідно із частиною другою якої суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій, яка відповідає статті 5 цього Кодексу у редакції від 03 жовтня 2017 року).

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

На думку ЄСПЛ, поняття "якість закону" означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні правацих людей (пункт 39 рішення у справі "C.G. та інші проти Болгарії" ("C. G. and Others v. Bulgaria"), заява № 1365/07; пункт 170 рішення у справі "Олександр Волков проти України", заява № 21722/11.

Невиконання кредитних зобов`язань стало підставою подання до суду позовів банками про звернення стягнення на іпотечне майно, надане за договорами забезпечення кредитів, що зумовило масове виселення колишніх власників з неповнолітніми дітьми із житла.

Це створило напругу в суспільстві, яка могла призвести до масових заворушень.

Законом України від 22 вересня 2011року № 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг" внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону № 898-IVта статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Велика Палата Верховного Суду зазначила у вказаній постанові, що Верховний Суд України застосував норми права, які регулюють спірні правовідносини, тобто суд діяв згідно із законом.

При цьому у цій справі встановлено, що 26 червня 2018 року Постановою Апеляційного суду Запорізької області (т. 1 а.с. 82-84) в задоволенні позову ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» про виселення ОСОБА_7 (матері відповідачки у цій справі), ОСОБА_8 про виселення з тієї ж квартири за адресою: АДРЕСА_2 було відмовлено.

Саме з зазначених вище підстав, оскільки вказане нерухоме майно було набуте у власність не за кредитні кошти банку тому у задоволенні позову банку про виселення без надання власникам іншого житлового приміщення було відмовлено.

Як встановлено у вказаній іншій справі кредит матері відповідачки надавався в іноземній валюті.

Тобто судом було відмовлено у виселенні зі спірної квартири матері відповідачки у цій справі. Як зазначено, право користування спірною квартирою у відповідача у цій справі виникло саме з підстав наявності у власності квартири у її матері.

Дійсно, внаслідок відмови в задоволенні позову у цій справі, новий власник несе певні обмеження.

Разом з тим, як зазначено, спірне житлове приміщення вказаним власником придбане на прилюдних торгах 20.11.2017 року, при підготовці до яких мали бути зазначені обтяження у вигляді наявності осіб, які зареєстровані чи проживають у житловому приміщенні, тобто виявлені ризики, пов`язані з придбанням спірної нерухомості.

Крім того, у на момент реалізації майна діяв Закон України № 1304-VII "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", від 03 червня 2014 року яким запроваджено мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, а саме: не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону № 898-IV, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Можна зробити висновок, що держава цілеспрямовано вносила законодавчі обмеження, направлені на захист прав громадян України, щодо виселення, які пов`язані з виконанням зобов`язань за кредитами, наданими в іноземній валюті та забезпеченими іпотекою. Вказана обставина обумовлена тим, що фізична особа, яка отримала кредит у іноземній валюті, не має впливу на здешевлення гривні, коливання валютного курсу, проте саме держава зобов`язана забезпечувати як дотримання прав усіх суб`єктів, так і баланс прав, у тому числі і прав кредитодавця та позичальника у кредитних правовідносинах.

Разом з тим не можна не звернути уваги на порушення прав нового власника. Однак при цьому необхідно врахувати, що спірна квартира придбана при реалізації предмета з прилюдних торгів. Продавець повинен був зазначити про обтяження квартири у вигляді реєстрації у ній відповідачки. Крім того, слід зазначити, що у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 зареєстрована неповнолітня донька відповідачки - ОСОБА_4 , а питання щодо визнання її такою, що втратила права користування житловим приміщенням в позові не ставиться.

Тобто новий власник може частково поновити свої права шляхом звернення про відшкодування шкоди до продавця, якщо той неналежним чином виконав свої зобов`язання про повне інформування можливих покупців квартири про її обтяження, чи до банку про виконання останнім обов`язку із забезпечення осіб, які підлягають можливому виселенню, іншим житловим приміщенням та відшкодування збитків.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст. ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 25 квітня 2019 року у цій справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 04 липня 2019 року.

Головуючий, суддя-доповідач С.В. Кухар

Судді: О.В. Крилова

О.З. Поляков