Постанова

Іменем України

03 липня 2019 року

м. Київ

справа № 204/7486/16-ц

провадження № 61-34180св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 29 березня 2016 року у складі судді Тітової І. В. та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Каратаєвої Л. О., Ткаченко І. Ю., Макарова М. О.,

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Позов мотивовано тим, що 10 липня 2015 року між позивачем та відповідачем укладений попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна. Згідно з вказаним договором відповідач взяв на себе зобов`язання укласти із позивачем договір купівлі-продажу земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 та будинку розташованому на цій ділянці. ОСОБА_2 від ОСОБА_1 отримав аванс у розмірі 109 250,00 грн. Однак, в обумовлений сторонами день - 27 липня 2015 року відповідач так і не виконав взяті на себе зобов`язання, не уклав договір купівлі-продажу зазначених об`єктів.

28 липня 2015 року керуючись п. 6 попереднього договору, позивач звернувся до відповідача телефоном з пропозицією повернути йому отримані гроші, а також суму штрафу передбаченого цим же пунктом. Однак, ні 31 липня 2015 року, ні в будь-який інший день, обов`язок передбачений договором відповідачем виконаний не був. За таких обставин є підстави для стягнення із відповідача 109 250,00 грн отриманих від позивача коштів за попереднім договором. Позивач звертає також увагу на те, що п. 6 укладеного між сторонами договору, передбачає не лише повернення останнім отриманих від позивача коштів, але і сплату штрафу у розмір 100 % переданого позивачем авансу, отже є підстави для стягнення із відповідача штрафу у розмірі 109 250,00 грн. Також боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Зважаючи на що, сума інфляційних втрат становить 5 025,50 грн, 3 % річних за 108 днів (з 01 серпня 2014 року по 16 листопада 2015 року) прострочення складають 1 939,56 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 29 березня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у сумі 109 250,00 грн (основний борг), 2 512,75 грн (інфляційні витрати), 969,78 грн (три відсотки річних), всього 112 732, 53 грн.

У задоволення позову в іншій частині відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи в частині позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що умови попереднього договору порушено, основний договір не був укладений, тому передана покупцем грошова сума є авансом, який підлягає поверненню. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох відсотків річних входять до складу грошового зобов`язання, є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання.Тому авансовий платіж в розмірі 109 250,00 грн., інфляційні витрати та три відсотки річних за період з 01 серпня по 16 листопада 2015 року, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, підлягають стягненню на користь позивача.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення штрафу, суд першої інстанції виходив з того, що на відміну від завдатку, аванс є лише способом платежу, який не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати. У разі видачі авансу боржника не можуть зобов`язати до повернення авансу в подвійному розмірі і, відповідно, до відшкодування збитків.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Заочне рішення Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 29 березня 2016 року в частині відмови у стягненні штрафу скасовано.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму штрафу в розмірі 109 250,00 грн та судові витрати в розмірі 3 572,62 грн.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що відповідно до статей 549, 611 ЦК України позивач має право на стягнення штрафу у розмірі 100 % від суми авансу, оскільки відповідачем порушено зобов`язання за попереднім договором.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, просив ухвалені у справі судові рішення скасувати і ухвалити у справі нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що з боку відповідача були здійснені усі дії, спрямовані на відчуження нерухомого майна, як передбачено умовами попереднього договору. Проте, судами не надано оцінки усім обставинам справи, зроблено невірний висновок про те, що порушення умов договору мало місце саме з боку відповідача. Судом апеляційної інстанції невірно застосовано положення статей 549, 611 ЦК України, оскільки аванс є лише способом платежу, який не виконує забезпечувальної функції на відміну від завдатку. Однак, на підставі статей 546, 549 ЦК України суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вимога про стягнення штрафу у розмірі 100 % від суми авансу не підлягає задоволенню.

Позиція інших учасників справи

У березні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а судові рішення першої та апеляційної інстанції без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали з суду першої інстанції та зупинено виконання рішення Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 29 березня 2016 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2017 року до закінчення касаційного провадження у справі.

Підпунктом 4 пунктом 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У статті 388 ЦПК України зазначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року матеріали цивільної справи № 204/7486/16-ц надійшли до Верховного Суду.

04 червня 2019 року матеріали цивільної справи передані судді-доповідачу.

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд дійшов висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Судами встановлено, що 10 липня 2015 року між сторонами укладено у письмовій формі попередній договір купівлі-продажу земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 та будинку розташованого на цій ділянці, який посвідчено приватним нотаріусом ДМНО Небосенко О.А. та зареєстровано в реєстрі № 752. За договором ОСОБА_2 зобов`язався продати, а ОСОБА_1 купити зазначені земельну ділянку та будинок. При цьому сторони домовились, що договори купівлі-продажу мають бути укладені та нотаріально посвідчені не пізніше двадцять сьомого липня дві тисячі п`ятнадцятого року.

На виконання вказаного правочину, в рахунок майбутньої оплати за договором купівлі-продажу вказаної вище земельної ділянки та будинку, розташованому на цій ділянці, позивач передав відповідачу аванс у розмірі 109 250,00 грн.

Відповідно до пункту 6 попереднього договору від 10 липня 2015 року у разі, якщо продавець буде відмовлятися (ухилятися) від укладення договорів купівлі - продажу у визначений п.1 цього попереднього договору (чи додатково погоджений) термін та на вищезазначених (чи додатково погоджених) умовах, він зобов`язується повернути покупцю отриманий від нього аванс, а також сплатити штраф у розмірі 100 % відсотків від суми авансу, переданого за цим попереднім договором, а також покупець має право звернутися до суду з вимогою про спонукання Продавця для укладення договорів купівлі-продажу зазначених об`єктів нерухомого майна.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання та не уклав договір купівлі-продажу зазначених об`єктів.

Заперечуючи проти позовних вимог, ОСОБА_2 посилався на те, що він виконав взяті зобов`язання, але позивач не бажає укладення договору.

За умовами попереднього договору (частина друга пункту восьмого) якщо попередній договір не був виконаний з вини Покупця, то суму грошового зобов`язання Продавець має право залишити собі.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким обґрунтовано погодився апеляційний суд, виходив з того, що умови попереднього договору не виконано з вини відповідача.

За умовами попереднього договору відповідач повинен був забезпечити відсутність будь-яких прав третіх осіб щодо нерухомого майна на момент укладення договору купівлі-продажу.

Так, в підпункті «ж» пункту 1 попереднього договору від 10 липня 2015 року зазначено, що продавець повідомив покупця, а покупець підтверджує, що йому відомо те, що на момент укладення цього договору на вказане вище нерухоме майно поширюються права третіх осіб, а саме: нерухоме майно перебуває під арештом, щодо нього 05 липня 2007 року ПАТ «Перший Український міжнародний Банк» накладено заборону відчуження нерухомого майна, та зареєстровані інші речові права (іпотека) на підставі договору іпотеки, укладеного між продавцем та ПАТ «Перший Український міжнародний банк», посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Грищенко В. І. 05 липня 2007 року за реєстровим № 3271. Продавець зобов`язується забезпечити відсутність будь-яких прав третіх осіб щодо нерухомого майна на момент укладення (підписання) договору купівлі-продажу, яким відповідно до підпункту «а» пункту 1 є «не пізніше двадцять сьомого липня дві тисячі п`ятнадцятого року».

Суди встановили, що відповідач не виконав зазначеного обов`язку, передбаченого умовами попереднього договору, та не зняв арешт з нерухомого майна, що стосується предмету договору до 27 липня 2015 року.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Необґрунтоване ухилення однієї із сторін від укладення основного договору, передбаченого попереднім договором, може бути підставою для відшкодування другій стороні збитків, завданих простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства (частина друга статті 635 ЦК України).

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 29 березня 2016 року в нескасованій частині та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2017 року постановлені без додержання норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 06 листопада 2017 року зупинено виконання рішення Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 29 березня 2016 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2017 року до закінчення касаційного провадження.

З урахуванням того, що касаційна скарга залишена без задоволення, а оскаржені рішення без змін, то на підставі частини третьої статті 436 ЦПК колегія суддів поновлює виконання рішення Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 29 березня 2016 року в нескасованій частині та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2017 року

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 29 березня 2016 року в нескасованій частині та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2017 рокузалишити без змін.

Поновити виконання рішення Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 29 березня 2016 року в нескасованій частині та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. І. Крат
Судді: І. О. Дундар
В. І. Журавель Є. В. Краснощоков
М. М. Русинчук