РІШЕННЯ

Іменем України

18.06.2019 року м. Львів

Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого - судді- Ванівського Ю.М.

з участю секретаря- Школьнікової К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири,-

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся з позовом до суду в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 18 липня 2016 року, та витяги про реєстрацію права власності на Ѕ частку даної квартири на ОСОБА_3 та на Ѕ частку спірної квартири на ОСОБА_2 , оскільки даний договір, який укладений між сторонами, та посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Загвойською Наталією Ігорівною, так, як він вчинений під впливом обману покупцям позивача, оскільки він не мав наміру продавати дану квартиру, відповідачі ввели його в оману та шахрайськом способом заволоділи належно позивачу на праві власності квартирою, жодних грошей нібито за продану квартиру позивач не отримував.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що згідно із договором купівлі-продажу квартири від 18 липня 2016 року, укладеного між сторонами: позивачем ОСОБА_4 , як продавцем квартири, та покупцями: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Загвойською Н.І., позивач, продавець квартири, будучи власником даної квартири, продав дану квартиру покупцям: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Про даний договір купівлі від 18липня 2016 року, позивачу, стало відомо в грудні 2016 року, оскілки відповідачі разом з приватним нотаріусом ввели позивач в оману, скориставшись його вкрай важким станом здоров`я, та фактично шахрайським способом заволоділи його квартирою, не надавши йому навіть копії даного договору, не передавши позивачу жодних коштів набито за продану квартиру. Дана спірна квартира АДРЕСА_1 належала позивачу, на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом на Ѕ частину квартири, посвідченого 11 травня 2016 року ОСОБА_5 , приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу за №399, та друга половина квартири належала позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 11 травня 2016 року за №402, виданому також цим же приватним нотаріусом ОСОБА_5 , після смерті сина ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та після смерті його дружини ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вказує, що дуже важко переніс смерть рідних, після чого в нього погіршився стан здоров`я, різко впав зір, майже нічого не бачив, перебував у глибокій дипресії. В цей час до нього в довіру втерся товариш покійного сина ОСОБА_3 та нібито племінниця його покійної дружини ОСОБА_2 , як вона представилася позивачу після смерті його покійної дружини. Зазначає, що раніше відповідачки до смерті дружини не знав. Відповідачі запропонували позивачу звернутися до приватного нотаріуса ОСОБА_5 і привезли до її офісу. Перебуваючи у офісі нотаріуса, позивач, дійсно підписав якийсь документ, оскільки його переконали, що це була довіреність. Вказує, що особисто не читав документу, нотаріус його не прочитала не роз`яснила зміст документу. Жодних грошей за нібито вчинений продаж квартири, позивач не отримував від відповідачів. Про те, що нібито продав належну позивачу на праві власності спірну квартиру у липні 2016 року обом відповідачам, позивач довідався лише у грудні 2016 року, коли ОСОБА_2 у розмові з позивачем проговорилася, що тепер власницею квартира є вона. На підставі наведеного просить позов задоволити.

Ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 10.08.2017 року відкрито провадження у справі.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили задоволити.

Відповідачі та їх представник в судовому засіданні позов заперечили, вважають такий безпідставним, просять відмовити в задоволенні такого.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_7 , яка проживає з відповідачем разом, вказала, що позивач проживає у спірній квартирі, платить за комунальні послуги.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, свідків, дослідивши матеріали та письмові докази по справі, приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч.1ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

У рішенні Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01 грудня2004 року визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у частині першій статтіта інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституціїі, законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст.16 ЦК України.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч.3ст.16 ЦК України).

За змістом пунктів 1, 2 ч.2ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права; визнання правочину недійсним.

Відповідно до постанови Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, визначених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч.ч. 5-6ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.ст.2,81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судом встановлено, що за договором купівлі-продажу квартири від 18 липня 2016 року, ОСОБА_1 передав квартиру в рівних частках у власність ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , діючи добровільно, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин, та покупці зобов`язалася прийняти квартиру в рівних частках і сплатити за неї обумовлену грошову суму.

Предметом договору купівлі-продажу є квартира АДРЕСА_1 , та має такі характеристики: загальну площу 43.0 кв.м., житлову площу 28.5 кв.м. та складається з двох житлових кімнат та кухні.

Судом встановлено, що зазначена квартира належала ОСОБА_1 , на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом на Ѕ частину квартиру посвідченого 11 травня 2016 року Загвойською Наталією Ігорівною, приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу за р.№399 та зареєстрованого 11 травня 2016 року приватним нотаріусом Загвойською Наталією Ігорівною, Львівського міського нотаріального округу, Львівської області, номер інформаційної довідки: 58874723, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, Номер запису про право власності: 14465792 та Свідоцтва про право на спадщину за законом на Ѕ частину квартири посвідченого 11 травня 2016 року Загвойською Наталією Ігорівною, приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу за р.№402 та зареєстрованого 12 травня 2016 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, Львівської області, номер інформаційної довідки: 58915241, Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, номер запису про право власності: 14473607.

Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення, розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Позивачі зазначають, що правовими підставами для звернення до суду з даним позовом є вчинення оскаржуваного договору купівлі-продажу квартири під впливом помилки (ст.229 ЦК України).

Згідност.229 ЦК України, якщо особа яка вчинила правочин помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться у п.19постанови від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Отже, за вимогою вказаної вище норми статті 229 ЦК України, необхідно встановити, чи дійсно мала місце помилка щодо природи правочину та прав і обов`язків сторін цього договору.

Частиною 1ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 1ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до положень ЦК України істотними умовами договору купівлі-продажу є: предмет договору; строк договору, виконання договору, плата, та інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 1статті 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За вимогамист.657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Враховуючи те, що позивачем не подано до суду доказів, про те, що його ввели в оману під час підписання договору купівлі-продажу квартири, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав, які вказують на невідповідність оспорюваного договору вимогам закону та/або про укладення його позивачем під впливом помилки, оскільки позивачем не доведено наявності для цього усіх необхідних ознак.

Суд відхиляє як доказ доводи позивача, що він не міг повністю розуміти всіх юридичних тонкощів та істотних умов укладеного договору купівлі-продажу квартири, а також те, що нотаріус не зачитала договір купівлі-продажу квартири, не роз`яснила зміст договору, зміст правочину не відповідав їх волевиявленню, оскільки позивач вважав, що підписує довіреність на ім`я ОСОБА_3 ..

Таким чином, суду не надано належних та допустимих доказів укладення позивачем правочину під впливом помилки, яка б могла бути підставою для визнання недійсним договору купівлі- продажу від 18.07.2016 року квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_1 , з однієї сторони, та ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , з другої сторони.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Сторонам надано можливість повно реалізувати процесуальні права, надані їм законом, в тому числі надати докази.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

На підставі викладеного, суд прийшов до висновку, що позов є необґрунтованим та не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», ст.ст.16, 229, 233, 256, 261,548, 628, 638, 655, 657 ЦК України, ст.ст.3, 4, 11, 12, 13,76-82, 89, 258,259,263,264,265,268, 354 ЦПК України, ч.1 п.15 п.п.15.5 розділу ХІІ. Перехідних положень ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

в задоволенні позову заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Львівського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України п. п. 15., 15.5 до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається через Франківський районний суд м.Львова.

Повний текст рішення складено та підписано 25.06.2019 року.

Суддя Ванівський Ю.М.