Постанова

Іменем України

03 липня 2019 року

м. Київ

справа № 204/488/16-ц

провадження № 61-13894св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Калараша А. А., Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєв С. Ю.,

Штелик С. П.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2016 року у складі колегії суддів: Болтунової Л. М., Козлова С. П., Тамакулової В. О.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа - Красногвардійський відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

У січні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк», Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Красногвардійський відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції (далі - Красногвардійський ВДВС Дніпропетровського МУЮ), про звільнення майна з-під арешту.

Позовна заява мотивована тим, що 08 червня 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір

№ DNHDGK00000043, згідно якого відповідач отримала кредит у розмірі

35 400,00 доларів США. Того ж дня з метою забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором між Банком та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки №DNHDGK00000043, згідно якого остання передала в іпотеку Банку нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру, загальною площею

43,90 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . 10 квітня 2015 року за заявою ПАТ КБ «ПриватБанк», старшим державним виконавцем Красногвардійський ВДВС Дніпропетровського МУЮ було відкрито виконавче провадження № 47092059 з примусового виконання виконавчого листа № 203/8736/13, виданого 20 лютого 2015 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська, про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» у розмірі 28 949,04 грн та накладено арешт на все майно боржника, у тому числі й квартиру, яка перебуває в іпотеці Банку.

У зв`язку з викладеним Банк просив звільнити з-під арешту, накладеного

10 квітня 2015 року старшим державним виконавцем Красногвардійського ВДВС Дніпропетровського МУЮ Грековим А. В. при примусовому виконанні ВП №47092059, нерухоме майно, належне на праві власності відповідачу, а саме - трикімнатну квартиру, загальною площею 43,90 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити органам державної виконавчої служби вчиняти будь-які дії, пов`язані з обмеженням ПАТ КБ «ПриватБанк» прав іпотекодержателя щодо цієї квартири.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВИХ РІШЕНЬ

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від

29 березня 2016 року в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що старшим державним виконавцем було накладено арешт на заставлене майно, яке перебуває в іпотеці Банку, не для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями цього нерухомого майна, а для задоволення вимог самого Банку, за виконавчим листом про стягнення заборгованості за іншим кредитним договором № б/н, укладеним з ним ОСОБА_1 , тому право ПАТ КБ «ПриватБанк» на це майно ніким іншим не порушено.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, рішення суду першої інстанції від 29 березня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення.

У задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , третя особа - Красногвардійський ВДВС Дніпропетровського МУЮ, про звільнення майна з-під арешту відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову Банку, дійшов передчасного висновку, оскільки не роз`яснив позивачеві його прав та обов`язків, зокрема, щодо можливості залучення до участі у справі в якості відповідача, а не третьої особи - Красногвардійський ВДВС Дніпропетровського МУЮ, та не вирішив цього питання в порядку, передбаченому статтями 32, 33 ЦПК України 2004 року, не попередив про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, не сприяв здійсненню його прав. При цьому залучення Красногвардійського ВДВС Дніпропетровського МУЮ в якості третьої особи є порушенням норм процесуального права та прав усіх сторін, оскільки процесуальні права третьої особи та відповідача, згідно з нормами ЦПК України, суттєво відрізняються за своїм змістом та порядком реалізації прав.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуальногоправа, просило скасувати рішення апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов неправильного висновку, що Банк, звертаючись до суду з позовом, не визначився зі складом осіб, до яких мають бути пред`явлені позовні вимоги. Вказує, що він відповідно до вимог статті 119 ЦПК України 2004 року правильно, визначив коло відповідачів, до яких пред'явив позовні вимоги. Також посилається на постанову Пленуму Верховного Суду України від 03 червня

2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», згідно якої відповідачами в даній категорії справ є боржник або особа, якій передано майно, якщо воно було реалізовано, відповідний орган державної виконавчої служби залучається до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору. У зв`язку з цим рішення апеляційного суду є незаконним та необґрунтованим і підлягає скасуванню.

АРГУМЕНТИ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Заперечення на касаційну скаргу до суду не надходили.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Суди встановили, що 08 червня 2005 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № DNHDGК00000043, згідно якого відповідач отримала кредит у розмірі 35 400,00 доларів США (а. с. 38-41).

Того ж дня з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між Банком та відповідачем укладено договір іпотеки

№ DNHDGК00000043, згідно якого ОСОБА_1 надала в іпотеку нерухоме майно - трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 (а. с. 42-45).

З інформації, яка міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень вбачається, що рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2013 року у справі № 0418/8245/2012 звернуто стягнення на предмет іпотеки: а саме квартиру загальною площею 43,9 кв. м, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 08 червня 2005 року, у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором

№ DNHDGK00000043 від 08 червня 2005 року в розмірі 149 917,33 грн на користь ПАТ КБ «ПриватБанк», шляхом реалізації предмета іпотеки через публічні торги, із встановленням початкової ціни на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Вирішено питання щодо судових витрат. У задоволенні іншої частини позовних вимог Банку відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 листопада

2013 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня

2013 року в частині способу реалізації предмета іпотеки змінено та викладено в наступній редакції:

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 08 червня 2005 року № DNHDGK00000043 в розмірі 29 686,60 доларів США звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру

АДРЕСА_3 загальною площею 43,9 кв. м, шляхом надання права продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» через застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку», з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності та встановленням початкової ціни на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. У іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Сторонами вказане рішення апеляційного суду не оскаржувалося та набрало законної сили.

Судом першої інстанції було встановлено та вбачається з матеріалів справи, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від

07 серпня 2014 року у справі № 203/8736/13-ц позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 09 червня 2005 року № б/н задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банку кредитну заборгованість у розмірі 28 662,42 грн. Вирішено питання щодо судових витрат.

Зі змісту цього рішення вбачається, що між Банком та відповідачем 09 червня 2005 року було укладено кредитний договір № б/н, згідно якого позичальник отримала кредитні кошти в розмірі 7 500,00 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на суму залишку заборгованості на рік.

Вказане рішення суду сторонами оскаржене не було та набрало законної сили.

Постановою старшого державного виконавця Красногвардійського ВДВС Дніпропетровського МУЮ від 10 квітня 2015 року, за заявою ПАТ КБ «ПриватБанк», було відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 203/8736/13, виданого 20 лютого 2015 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська, про стягнення заборгованості за кредитним договором від 09 червня 2005 року № б/н з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» в сумі 28 949,04 грн, а також накладено арешт на все майно боржника (а. с. 9-10, 34-37, 46-52).

Статтями 575, 577 ЦК України визначено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Моментом реєстрації застави є дата та час внесення відповідного запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 3 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки щодо зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Статтею 4 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Особливості звернення стягнення на заставлене нерухоме майно визначено також положеннями Закону України від 21 квітня 1999 року «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон).

Стаття 44 Закону визначає черговість задоволення вимог стягувачів, згідно з якою у першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення вартості заставленого майна.

Згідно з частиною першою статті 52 Закону звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Загальний порядок звернення стягнення на заставлене майно визначений статтею 54 Закону відповідно до якої звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Частиною третьою вказаної статті визначено такі випадки можливого звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно, або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз`яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна (частина четверта статті 54 Закону).

Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Арешт з майна може бути знятий виконавцем за рішенням суду (частина перша, п`ята статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»).

Отже, у разі накладення державним виконавцем арешту на майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, заставодержатель цього майна має право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.

Судом першої інстанції було встановлено, що Банк є одночасно і заставодержателем нерухомого майна за кредитним договором від 08 червня 2005 року № DNHDGK00000043, і стягувачем за виконавчим провадженням

№ 47092059 щодо стягнення кредитної заборгованості за кредитним договором від 09 червня 2005 року № б/н.

Однак судом першої інстанції було залишено поза увагою ту обставину, що рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 листопада

2013 року було змінено рішення Кіровського районного суду

м. Дніпропетровська від 04 березня 2013 року в частині способу реалізації предмета іпотеки та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 08 червня 2005 року № DNHDGK00000043 звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру

АДРЕСА_3 загальною площею 43,9 кв. м, шляхом надання Банку права продажу предмета іпотеки через застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку», з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності та встановленням початкової ціни на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Відповідно до змісту частини першої статті 38 Закону України «Про іпотеку» у редакції чинній, на час звернення Банку до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Тобто, рішенням апеляційного суду було надано право Банку продати предмет іпотеки відповідно до статті 38 Закону України «Про іпотеку» будь-якій особі покупцю не в межах виконавчого провадження.

За таких обставин судом першої інстанції не було встановлено, чи порушено право Банку на реалізацію предмета іпотеки за рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2013 року у справі

№ 0418/8245/2012 накладенням арешту в рамкахвиконавчого провадження

№ 47092059 з примусового виконання виконавчого листа, виданого 20 лютого 2015 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська у справі

№ 203/8736/13 про стягнення кредитної заборгованості в розмірі 28 662,42 грн на його користь за іншим кредитним договором № б/н, укладеним між ним та відповідачем у справі.

Суд апеляційної інстанції, під час розгляду справи в апеляційному порядку, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції (стаття 303 ЦПК України 2004 року).

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з`ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Однак, рішення апеляційного суду вказаним нормам законодавства не відповідає, оскільки суд скасовуючи рішення суду першої інстанції, в порушення вказаних вимог законодавства належним чином не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин та відмовив у задоволенні позову Банку з тих підстав, що він пред`явив позов до неналежного відповідача, не надавши при цьому правової оцінки рішенню суду першої інстанції по суті заявлених позовних вимог.

Висновок суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам законодавства з огляду на таке.

Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.

Таким чином, Банком при зверненні до суду з позову про звільнення майна з-під арешту було правильно визначено відповідача у справі.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції, не перевірив його на законність та обґрунтованість, не визначився з характером спірних правовідносин та суб`єктним складом учасників справи, не застосував норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, у зв`язку із чим дійшов не правильного висновку про відмову в позові з тих підстав, що він поданий до неналежного відповідача.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Таким чином, оскільки апеляційний суд не з`ясував належним чином фактичних обставин справи, що мають значення для правильного вирішення спору, рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до апеляційного суду.

Під час нового розгляду справи суду належить урахувати викладене у цій постанові, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. М. Сімоненко А. А. Калараш А. О. Лесько С. Ю. Мартєв С. П. Штелик