Номер провадження: 22-ц/813/2341/19
Номер справи місцевого суду: 520/4499/18
Головуючий у першій інстанції Салтан Л. В.
Доповідач Черевко П. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.06.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого - Черевка П.М.

Суддів - Дрішлюка А.І., Драгомерецького М.М.,

за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м.Одеси від 08 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики -

ВСТАНОВИВ:

13 квітня 2018 року позивач ОСОБА_2 звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики від 14 жовтня 2015 року у розмірі 380000 грн. 00 коп., посилаючись на те, що відповідач отримав зазначені кошти та на цей час не виконує взяті на себе зобов`язання, не повертає борг.

Відповідач ОСОБА_3 надала до суду заяву, в якій підтверджує факт отримання зазначених грошей.

Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 08 червня 2018 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний податковий номер НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний податковий номер НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 , борг за договором позики від 14 жовтня 2015 року у розмірі 380000 (триста вісімдесят тисяч) грн. 00 коп.

Не погоджуючись з вказаним рішенням судуОСОБА_4 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просять скасувати рішення Київського районного суду м.Одеси від 08 червня 2018 року.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково апеляційну скаргу.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 3, 4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики суд помилково дійшов зазначеного висновку, виходячи з наступного.

ОСОБА_3 отримала у борг 380000 грн. 00 коп. від ОСОБА_2 , що підтверджується договором позики від 14 жовтня 2015 року.

ОСОБА_2 виконала свої зобов`язання щодо надання ОСОБА_3 коштів. Доказів, що це спростовують, відповідачем не надано.

Однак позичальник свої зобов`язання з повернення отриманих коштів не виконала, внаслідок чого у неї виникла заборгованість у розмірі 380000 грн. 00 коп.

Проте колегія судів не погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Під час розгляду справи №520/4499/18, Відповідач ОСОБА_3 приховала від суду той факт, що під час укладення договору позики вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_1 . Вказана угода в порядку ст.65 Сімейного Кодексу України зі скаржником погоджена не була, про її , нібито існування та про наявність Рішення він дізнався лише під час розгляду справи 04.10.2018 року.

Зазначений договір було укладено ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з метою уникнення розділу спільнонажитого майна у цивільній справі №520/16126/17. Про штучний характер свідчить додатково той факт, що з позовом ОСОБА_2 звернулась до суду (Ухвала від 23.04.2018р., по справі №520/4499/18) вже після порушення в суді справи про розділ спільнонажитого майна ( Ухвала від 12.01.2018 року, у справі № №520/16126/17).

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до чч. 1,2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщовін підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Так, з аналізу ст. ст. 510, 545 ЦК України та відповідно до ст. ст. 1046. 1047 ЦК України, розписка є борговим документом та може бути надана позикодавцем для підтвердження перед ним невиконаного зобов`язання за договором позики.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6 - 63 цс 13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для усіх судів України.

У відповідності до ч.І, ч.2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочинунедійсним судом не вимагається.

Згідно вимог ст.203 ЦК України Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин. повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.І, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Вказаний у Рішенні договір позики та розписка від 14.10.2015 року не мали на меті настання правових наслідків, окільки не були складені у встановлений в них (14.10.2015 р.) час.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що районним судом викладені обставини з`ясовано неповно, висновок суду не відповідає встановленим обставинам, вимогам розумності і співмірності обмеження права власності, що є підставами для скасування судового рішення повністю і ухвалення нового.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м.Одеси від 08 червня 2018 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 08.07.2019 року.

Головуючий П.М. Черевко

Судді: А.І. Дрішлюк

М.М. Драгомерецький