ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2019 року м. Чернівці

Справа № 2-724/11

Провадження № 22-ц/822/512/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Литвинюк І. М.

суддів: Одинака О.О, Половінкіної Н.Ю.,

секретар - Скрипка С.В.

за участю: представників позивача - Затолочного С.І. , Кесаревої Г . І., відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 30 травня 2011 року, у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_4 , правонаступником якого є ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, головуючий у І-й інстанції - Скуляк І.А.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2011 року ВАТ «Державний ощадний банк України» правонаступником якого є ПАТ ««Державний ощадний банк України», звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 , правонаступником якого є ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог посилалося на те, що між позивачем та ОСОБА_4 05 лютого 2008 року був укладений договір відновлюваної кредитної лінії № 944, згідно з яким ОСОБА_4 отримав кредит в розмірі 473 000 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 15,5% річних, з остаточним терміном повернення 29 січня 2018 року.

Виконання зобов`язання за договором відновлюваної кредитної лінії № 944 від 05 лютого 2008 року було забезпечено договорами поруки, укладеними між позивачем та ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , та договором іпотеки, укладеним між банком та відповідачем ОСОБА_4

У зв`язку з невиконанням боржником ОСОБА_4 зобов`язань за договором відновлюваної кредитної лінії № 944 від 05 лютого 2008 року приватним нотаріусом Сторожинецького РНО було вчинено виконавчий напис від 10 квітня 2009 року, згідно з яким запропоновано звернути стягнення на нерухоме майно.

ПАТ «Державний ощадний банк України» вказувало, що ОСОБА_4 належним чином не виконує умов договору відновлюваної кредитної лінії № 944 від 05 лютого 2008 року, внаслідок чого станом на 19 січня 2011 року за ним рахується заборгованість перед банком в сумі 624 327,46 грн, яка складається з: суми кредиту - 473 000 грн; відсотків - 146 441,43грн; комісії за обслуговування кредиту - 3 382,28 грн; пені - 1 503,75 грн.

Просив стягнути солідарно з ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 на користь ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Чернівецького обласного управління ВАТ «Ощадбанк» заборгованість за кредитним договором № 944 від 05.02.2008р. та судові витрати.

Заочним рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 30 травня 2011 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 на користь ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Чернівецького обласного управління ВАТ «Ощадбанк» заборгованість за кредитним договором № 944 від 05 лютого 2008 року в сумі 624 327,46 грн та судові витрати.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та в задоволенні позову відмовити.

Апелянт вважає оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим.

Вказує, що суд першої інстанції під час розгляду справи не встановив відомостей, що мають істотне значення для справи та звертає увагу на те, що відсутні докази направлення йому листа з вимогою про погашення заборгованості за договором відновлювальної кредитної лінії.

Вважає, що порука припинена, отже відсутні підстави для стягнення з поручителів заборгованості.

Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 21 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково.

Заочне рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 30 травня 2011 року в частині задоволення позовних вимог ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 про стягнення заборгованості та судових витрат скасовано.

В задоволені зазначених позовних вимог відмовлено.

В решті рішення залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 27 березня 2019 року касаційну скаргу ПАТ «Державний ощадний банк України» задоволено частково.

Рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 21 листопада 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_3 та ОСОБА_6 про стягнення заборгованості та судових витрат скасовано, справу передано в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції переглядається лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_3 та ОСОБА_6 про стягнення заборгованості.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_4 не виконував свої зобов`язання за договором відновлюваної кредитної лінії від 05 лютого 2008 року № 944 та договору іпотеки від 05 лютого 2008 року, а відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_3 не виконують взяті на себе згідно договорів поруки № 1697 від 05 лютого 2008 року та № 1696 від 05 лютого 2008 року, а тому позов обґрунтований і підлягає задоволенню.

Однак з таким висновком суду першої інстанції повністю погодитись колегія суддів апеляційного суду не може.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що 05 лютого 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України», та ОСОБА_4 було укладено договір відновлюваної кредитної лінії № 944, відповідно до умов якого ОСОБА_4 отримав кредит у розмірі 473 000 грн, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 15,5 % річних строком до 29 січня 2018 року.

Відповідно до пункту 1.2 Договору відновлювальної кредитної лінії № 944 від 05 лютого 2008 року, кредит надається на споживчі потреби. Кредит надається окремими частинами за відновлювальною кредитною лінією, у період до 28 січня 2010 року. На дату закінчення вказаного періоду визначається сума фактичної заборгованості за Кредитом, яка підлягає погашенню щомісячно рівними частинами до 28 числа кожного місяця, починаючи з 28 лютого 2010 року. Остаточним терміном повернення кредиту є 29 січня 2018 року.

Згідно з пунктом 3.3.1 Договору відновлювальної кредитної лінії №944 від 05 лютого 2008 року, позичальник зобов`язаний точно в строки, обумовлені цим договором, повернути кредит в сумі 405 000 гр. та своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом, комісійні винагороди за банківські послуги та належним чином виконувати взяті на себе зобов`язання за цим договором. У випадку неналежного виконання взятих на себе зобов`язань по цьому договору на першу вимогу банку в порядку, передбаченому цим договором достроково повернути кредит з одночасною сплатою процентів, нарахованих на фактичний залишок заборгованості по кредиту, а також сплатити штрафні санкції, в порядку та на умовах передбачених цим договором.

Пунктом 1.3 Додаткової угоди № 2 до договору відновлювальної кредитної лінії № 944 від 05 лютого 2008 року, сторони погоди суму ліміту кредиту і визначили його в розмірі 473 000 грн.

Встановлено, що позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачеві кредит у розмірі 473 000 грн Зазначене підтверджується наявними у матеріалах справи копією квитанції про отримання кредитних коштів (Т.1 а.с. 20) та розрахунком заборгованості (Т.1 а.с. 32).

У забезпечення виконання договору відновлюваної кредитної лінії від 05 лютого 2008 року № 944 між банком та ОСОБА_6 було укладено договір поруки № 1697 від 05 лютого 2008 року та додаткову угоду №1 від 04 березня 2008 року до договору поруки № 1697 від 05 лютого 2008 року, згідно з яким ОСОБА_6 зобов`язався відповідати солідарно по зобов`язаннях ОСОБА_4 , які виникають з умов договору відновлюваної кредитної лінії № 944 від 05 лютого 2008 року в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником цих зобов`язань, тобто відповідальність ОСОБА_6 і боржника є солідарною.

Також у забезпечення виконання договору відновлюваної кредитної лінії від 05 лютого 2008 року № 944 між банком та ОСОБА_3 було укладено договір поруки № 1696 від 05 лютого 2008 року та додаткову угоду №1 від 04 березня 2008 року до договору поруки № 1696 від 05 лютого 2008 року, згідно якого ОСОБА_3 зобов`язався відповідати солідарно по зобов`язаннях ОСОБА_4 , які виникають з умов договору відновлюваної кредитної лінії № 944 від 05 лютого 2008 року в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником цих зобов`язань, тобто відповідальність ОСОБА_3 і боржника є солідарною.

Крім того, у забезпечення повернення кредиту за договором відновлюваної кредитної лінії від 05 лютого 2008 року № 944 між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки від 05 лютого 2008 року, відповідно до якого ОСОБА_4 заставив нерухоме майно, а саме: нежитлову будову загальною площею 186,40 кв. м зі всіма невід`ємними її приналежностями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та розташована на орендованій земельній ділянці.

Також судом встановлено, що кредитор і позичальник визначили як строк дії договору в цілому - до 29 січня 2018 року, так і строки виконання зобов`язань зі щомісячним погашенням платежів - щомісячно, у розмірі та строки, а саме підлягало погашенню щомісячно рівними частинами до 28 числа кожного місяця.

Відповідно до наданих ВАТ «Державний ощадний банк України» розрахунків станом на 19 січня 2011 року розмір заборгованості боржника становив 624 327,46 грн, яка складалася з: суми кредиту - 473 000 грн; відсотків - 146 441,43 грн; комісії за обслуговування кредиту - 3 382,28 грн; пені - 1 503,75 грн.

Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять його умови. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як зазначено у статті 527 ЦК Україн, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

За змістом частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 1055 ЦК України встановлено, що кредитний договір укладається в письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Боржник (а відтак і поручителі) узяли на себе зобов`язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 29 січня 2018 року, сплачуючи її частинами згідно з договору.

Сторони встановили не лише строк дії договору, а й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення періодичних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.

З огляду на викладене, у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначене періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Отже, саме з часу прострочення несплаченої заборгованості починається обчислення встановленого частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячного строку для пред`явлення вимог до поручителя щодо окремих зобов`язань за кредитом.

Тобто банк повинен був протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання пред`явити вимоги до поручителів.

В матеріалах справи наявні повідомлення ВАТ «Державний ощадний банк України» із зазначенням адресатів ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 із вимогами про погашення простроченої заборгованості від 03 квітня 2009 року та 08 жовтня 2009 року.

Однак дані повідомлення не можна вважати вимогами про дострокове повернення кредиту, оскільки в них зазначалося лише про необхідність погашення простроченої заборгованості, а не дострокове повернення всієї кредитної заборгованості. Крім того, відсутні докази про те, що дані листи направлялися на адресу боржника та поручителів.

Відповідно до пункту 2.2 договору відновлювальної кредитної лінії №944 від 05 лютого 2008 року, виконання вимоги банку щодо дострокового повернення суми кредиту, належних до сплати процентів, комісійних винагород та інших платежів відповідно до умов цього договору повинно бути проведено позичальником протягом місяця (тридцяти календарних днів) з дати одержання такої вимоги від банку.

Договорами поруки № 1696 та 1697 від 05 лютого 2008 року, укладеними між позивачем та поручителями ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , які за змістом є ідентичними між собою, пунктами 2.2 - 2.5 визначено, якщо боржник не в змозі вчасно здійснити черговий платіж у відповідності з кредитним договором боржник письмово повідомляє про це поручителя та кредитора не пізніше ніж за три дні до моменту настання строку платежу. Якщо при настанні строку платежу відповідно до кредитного договору боржником не буде сплачено платіж кредитору, боржник та/або кредитор зобов`язується повідомляти поручителя про прострочення платежу. Поручитель зобов`язується протягом п`яти календарних днів з моменту отримання повідомлення кредитора або боржника виплатити несплачену боржником суму кредитору.

Виходячи з наведених обставин, колегія суддів вважає, що банком не були вчинені дії щодо належного повідомлення боржника та поручителя про наявність непогашеної заборгованості та термінів її повернення відповідно до вимог укладених між сторонами договорів.

Отже, колегія суддів приймає вважає обгрунтованими аргументи апелянта про те, що банк не надсилав позичальнику вимогу про дострокове повернення кредиту, оскільки відсутні докази направлення такого листа.

Встановлено, що заборгованість за кредитом станом 19 січня 2011 року становить 624 327, 46 грн, що стверджується розрахунком заборгованості, обґрунтованість якого відповідачами не спростовано (т.1, а.с.32).

Водночас розмір заборгованості за тілом кредиту та за процентами, заявлена до стягнення на час пред`явлення позову до поручителів, позивачем визначено помилково.

Так, припис абзацу 2 частини 1 статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такий правовий висновок міститься у постановах Великої Палати Верховного суду від 28 березня 2018 року (справа № 444/9519/12), від 04 липня 2018 року (справа № 310/11534/13-ц), від 31 жовтня 2018 року (справа № 202/4494/16-ц).

Враховуючи, що вимога поручителям не була належним чином вручена відповідно до укладених між сторонами договорів, колегія суддів вважає, що банк не пред`явив вимогу до поручителів у межах шести місяців за кожним періодичним платежем.

Колегія суддів вважає, що вимоги банку до співвідповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , як до солідарних боржників - поручителів, підлягають частковому задоволенню.

Так, з позовом до суду банк звернувся 09 березня 2011 року.

Отже, строк повернення кредиту у повному обсязі настав 09 березня 2011 року, тобто, з моменту пред`явлення позову до поручителів.

З розрахунку заборгованості видно, що позичальник належним чином не виконував зобов`язань за кредитним договором, внаслідок чого, починаючи з 31 травня 2010 року, мала місце прострочена заборгованість за кредитом.

Відповідно до частини 1 статті 553 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

За умовами кредитного договору боржник ОСОБА_4 , а відтак і поручителі ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , узяли на себе зобов`язання повертати суму кредиту рівними частинами щомісяця, в терміни, встановлені графіком погашення кредиту (щомісячними платежами).

Тобто, крім установлення строку дії договору, сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.

Оскільки кредитним договором передбачено, що чергові платежі боржник повинен був здійснювати в терміни, визначені договором відновлювальної кредитної лінії, а саме 28 числа кожного місяця, а за договорами поруки поручителі відповідають перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник за всіма зобов`язаннями останнього за основним договором, тому з часу несплати кожного з платежів починається обрахування встановленого частиною 4 статті 559 цього Кодексу шестимісячного строку для пред`явлення вимог до поручителя.

У разі пред`явлення вимоги до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання, в силу положень частини 4 статті 559 ЦК України, порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом з тим, правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань.

З аналізу частини четвертої статті 559 ЦК України можна зробити висновок, що застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися як строк, протягом якого кредитор може реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов`язання.

Закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не пред`явить вимоги до поручителя.

З огляду на положення другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України можна зробити висновок про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Така правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18).

Тому в силу положень частини 4 статті 559 ЦК України порука ОСОБА_6 та ОСОБА_3 припинилася в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Зокрема, виходячи зі змісту кредитного договору, сторони погодили сплату щомісячних платежів до 28 числа кожного місяця, а банк звернувся з позовом до 09 березня 2011 року, а тому порука припинилася щодо несплачених платежів до 09 вересня 2010 року таких платежів.

Розмір щомісячного платежу, виходячи з розрахунку 473 000 грн та періоду - 96 місяців (період з 28 січня 2010 року до 29 січня 2018 року), становив 4 927,08 грн.

Договором відновлювальної кредитної лінії визначено погашення заборгованості, починаючи з 28 лютого 2010 року, тобто станом на 09 вересня 2010 року було прострочено 7 платежів, що становить 34 489,56 грн (7*4927,08).

За таких обставин, порука не припинилася щодо стягнення щомісячних платежів після 09 вересня 2010 року та підлягає до стягнення в розмірі 438 510, 44 гривень (473 000 - 34489,56).

Порука за нарахованими процентами припинилася щодо платежів на суму 119 792, 61 грн, строк сплати яких минув до 09 вересня 2010 року. З огляду на встановлений кредитним договором строк сплати процентів до 28 числа кожного місяця, порука не припинилася щодо платежу на суму у розмірі 29 326 грн (з розрахунку: 146 441,43 - 117 115, 43).

Щодо поруки на нараховані суми пені, то вона припинилася на суми нарахованої пені за період до 09 вересня 2010 року та підлягає стягненню в межах платежів, нарахованих за період з 09 по 28 вересня 2010 року (в межах шестимісячного строку і до моменту звернення до суду з позовом).

Зокрема, цей розмір пені, виходячи з відомостей, зазначених у розрахунку заборгованості пені, становить всього 135 858, 74 грн, однак, як вбачається з зазначеного розрахунку, пеня була частково погашена на суму 134 354, 99 грн, а тому на залишок несплаченої пені в розмірі 1 503,75 грн порука не припиналася, оскільки була нарахована в межах шестимісячного строку.

В частині вимог про стягнення з відповідачів комісії за обслуговування кредиту в розмірі 3 382,28 грн вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

При цьому, нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит, є незаконним.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16, та враховується судом.

Зважаючи на викладене, оскаржуване рішення в частині позовних вимог ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_3 та ОСОБА_6 про стягнення на користь банку заборгованості за договором відновлювальної кредитної лінії № 944 від 05 лютого 2008 року підлягає зміні.

Відповідно до статті 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Норми закону, якими врегульована порука, не містять положень щодо солідарної відповідальності поручителів за різними договорами, якщо договорами поруки не передбачено іншого, у разі укладення між ними кількох договорів поруки на виконання одного й того самого зобов`язання між ними не виникає солідарної відповідальності між собою.

За таких обставин кредитор, керуючись статтею 543 ЦК України, має право на свій розсуд пред`явити вимогу до боржника й кожного з поручителів разом чи окремо, в повному обсязі чи частково, але поручитель, що виконав зобов`язання, не вправі пред`явити вимогу до іншого поручителя на предмет розподілу відповідальності перед кредитором.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає про помилковість висновку суду першої інстанції в частині солідарного стягнення заборгованості з боржника та поручителів, оскільки у випадку укладення між поручителями кількох договорів поруки на виконання одного і того ж зобов`язання, між ними не виникає солідарної відповідальності між собою.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-185цс14, тому стягнення заборгованості у солідарному порядку підлягає з кожного поручителя окремо.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 376 ЦПК України однією з підстав для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Враховуючи положення зазначеної норми процесуального закону, норми матеріального права, фактичні обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині визначеного розміру стягнення з поручителів - зміні.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частиною 10 статті 141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі позовної заяви позивач сплатив судовий збір у розмірі 1 700 грн та витрати на ІТЗ - 120 грн; крім того, за подачу апеляційної скарги сплатив судовий збір у розмірі 2 040 грн, а всього - 3 860 грн.

При подачі апеляційної скарги ОСОБА_3 сплачено судовий збір у розмірі 1 870 грн.

Отже, з ОСОБА_3 і ОСОБА_6 на користь банку слід стягнути судові витрати в розмірі 1 149,50 грн з кожного.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 30 травня 2011 року в частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_3 та ОСОБА_6 про стягнення заборгованості змінити.

Стягнути ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНН НОМЕР_1 , на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» заборгованість за договором відновлювальної кредитної лінії № 944 від 05 лютого 2008 року, яка становить 469 340 гривень (чотириста шістдесят дев`ять тисячі триста сорок) гривень 19 копійок.

Стягнути ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІНН НОМЕР_2 , на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» заборгованість за договором відновлювальної кредитної лінії № 944 від 05 лютого 2008 року, яка становить 469 340 гривень (чотириста шістдесят дев`ять тисячі триста сорок) гривень 19 копійок.

Розподіл судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_6 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» судові витрати в сумі 1 149 гривень 50 копійок з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 липня 2019 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: О.О. Одинак

Н.Ю. Половінкіна