Постанова

Іменем України

26 червня 2019 року

м. Київ

справа № 489/2951/16-ц

провадження № 61-19826св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

представник відповідача - ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 31 січня 2017 року у складі колегії суддів: Ямкової О. О., Колосовського С. Ю., Локтіонової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення сум за порушення грошового зобов`язання.

Позов мотивовано тим, що рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 05 вересня 2014 року з ОСОБА_3 на її користь стягнуто 50 445 грн вартості ремонтно-будівельних робіт, необхідних для приведення належного їй будинку в придатний для проживання стан, 3 тис. грн витрат на проведення судової будівельно-технічної експертизи. Однак, вартість ремонтно-будівельних робіт у розмірі 50 445 грн відповідач не сплатив.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд стягнути з ОСОБА_3 на її користь нараховані на цей борг три проценти річних у розмірі 1 920 грн, пеню у розмірі подвійної ставки Національного банку України (далі - НБУ) - 31 914 грн 40 коп. та компенсацію інфляційних втрат у розмірі 23 219 грн 33 коп.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05 грудня 2016 року у складі судді Губницького Д. Г. позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 три проценти річних у розмірі 1 920 грн, 23 219 грн 33 коп. компенсації інфляційних витрат. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що саме по собі судове рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 05 вересня 2014 року було стягнуто з ОСОБА_3 на користь позивачки вартість ремонтно-будівельних робіт, необхідних для приведення будинку у належний для проживання стан, у розмірі 50 445 грн, тому частина друга статті 625 ЦК України підлягає застосуванню до порушеного грошового зобов`язання з виплати коштів. Таким чином, вимоги про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат судом задоволено.

Вимоги про стягнення пені задоволенню не підлягають, оскільки пунктом 4.1. договору оренди від 01 травня 2013 року передбачений обов`язок сторони, що порушила зобов`язання, сплатити пеню, але не передбачені випадки та порядок її нарахування. Нарахування ОСОБА_1 . подвійної ставки НБУ, як пені, на основну грошову суму зобов`язання не ґрунтується ні на договорі, ні на законі (постанова Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-3006цс15).

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 31 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05 грудня 2016 року у частині задоволення позову ОСОБА_1 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що, звертаючись до суду з позовом про застосування до боржника відповідальності за порушення грошового зобов`язання у зв`язку із невиконанням ним рішення суду з підстав, передбачених статтею 625 ЦК України, ОСОБА_1 подала до суду позов не у передбачений законом спосіб, так як неповернення боржником грошей, стягнутих з нього за рішенням суду, не дає підстав для застосування положень саме цієї норми закону. Тому, установивши такі факти, суд першої інстанції у порушення вимог статей 214, 215 ЦПК України 2004 року у достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин між сторонами та правовою нормою, що підлягає застосуванню й дійшов помилкового висновку, що є підстави для стягнення з відповідача трьох процентів річних та інфляційних втрат відповідно до положень статті 625 ЦК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення апеляційного суду є незаконним та необґрунтованим, судом неповно з`ясовано обставини, які мають значення для правильного вирішення справи. Посилалась на те, що відповідальність, передбачена статтею 625 ЦК України, є особливою мірою відповідальності боржника за порушення грошового зобов`язання та може застосовуватися незалежно від застосування кредитором інших видів відповідальності або інших забезпечувальних заходів, зокрема неустойки. Саме по собі судове рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 березня 2017 року було відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано з Ленінського районного суду м. Миколаєва зазначену цивільну справу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 вересня 2017 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення сум за порушення грошового зобов`язанняпризначено до розгляду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

У червні 2019 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано судді-доповідачу Хопті С. Ф.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судом установлено, що рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 05 вересня 2014 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 було задоволений частково та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 50 445 грн. вартості ремонтно-будівельних робіт, необхідних для приведення будинку у належний для проживання стан.

Указаним рішенням встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у договірних відносинах, відповідно до укладеного між ними договору оренди від 01 травня 2013 року. За цим договором ОСОБА_3 був зобов`язаний повернути орендоване нерухоме майно у належному для проживання стані. Присудження суми у розмірі 50 445 грн ґрунтується на умовах пункту 2.2.5 договору оренди.

Згідно з листом начальника Інгульського відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв від 10 листопада 2016 року про примусове стягнення з ОСОБА_3 50 445 грн було відкрито виконавче провадження 46355174, заборгованість погашена частинами з березня по жовтень 2016 року.

Постановою державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва від 22 листопада 2016 року виконавче провадження № 46355174 закінчене.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню з таких підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Згідно з частиною третьою статті 61 ЦПК України 2004 року обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Аналогічна норма міститься і в діючій редакції ЦПК України (частина четверта статті 82 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (частина перша статті 611 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань.

Такий правовий висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що саме по собі судове рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених

частиною другою статті 625 ЦК України. Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 05 вересня 2014 року було стягнуто з ОСОБА_3 на користь позивачки вартість ремонтно-будівельних робіт, необхідних для приведення будинку у належний для проживання стан, у розмірі 50 445 грн, тому частина друга статті 625 ЦК України підлягає застосуванню до порушеного грошового зобов`язання з виплати коштів, яке виникло на підставі зазначеного рішення суду. Таким чином, вимоги про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат судом задоволено.

Суд правильно застосував до спірних правовідносин статтю 625 ЦК України, приписи якої поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Суд апеляційної інстанції не звернув увагу на те, що наявність судового рішення про стягнення вартості ремонтно-будівельних робіт, необхідних для приведення будинку у належний для проживання стан, не позбавляє позивача права на стягнення з відповідача трьох процентів річних та інфляційних втрат за користування грошовими коштами на підставі частини другої статті 625 ЦК України.

Отже, суд першої інстанції встановив всі обставини справи, додержуючись норм матеріального та процесуального права, зробив законний і обґрунтований висновок по суті спору під час ухвалення рішення у справі, давши оцінку наданим сторонами доказам, які є належними та достатніми для вирішення зазначеного спору.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційнускаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 31 січня 2017 року скасувати, рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05 грудня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович