Постанова

Іменем України

19 червня 2019 року

м. Київ

справа № 488/1844/16-ц

провадження № 61-7456св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 26 жовтня 2017 рокуу складі колегії суддів: Царюк Л. М., Базовкіної Т. М., Самчишмної Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім?єю, визнання житлового будинку спільною сумісною власністю, визнання права власності на частку будинку.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік ОСОБА_1 - ОСОБА_4 .

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, до складу якої входить житловий будинок АДРЕСА_1 .

З 1968 року ОСОБА_1 разом з ОСОБА_4 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

02 жовтня 1976 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб.

Під час сумісного життя ОСОБА_4 отримано земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва житлового будинку. Згодом ними разом було збудовано житловий будинок на вказаній земельній ділянці, в який вони вселилися.

Місце проживання ОСОБА_1 зареєстровано в спірному будинку.

Рішенням Корабельного районного суду міста Миколаєва від 14 листопада 2007 року визнано за ОСОБА_4 право власності на спірний житловий будинок, який він збудував без належного дозволу відповідних органів та, на підставі цього рішення, 23 січня 2008 року за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на будинок. При цьому допущена помилка в зазначеній адресі нерухомого майна вказана «вулиця» замість «провулку».

При зверненні до нотаріальної контори про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, набутому під час шлюбу, ОСОБА_1 відмовлено у зв`язку із тим, що нотаріусу неможливо встановити склад спільного майна подружжя, адресу ( вулиця чи провулок) , а також те, що у спадкоємиці наявний спір щодо частки належного їй майна, набутого подружжям за час шлюбу.

ОСОБА_1 з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд: визнати житловий будинок АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю; визначити частки в спірному житловому будинку по 1/2 частці за нею та її померлим чоловіком; визнати за нею право власності на 1/2 частку спірного будинку та встановити факт спільного її проживання з ОСОБА_4 однією сім`єю, з 1968 року по 02 жовтня 1976 рік.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Корабельного районного суду міста Миколаєва від 27 березня

2017 року визнано, що житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 належав на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та спадкодавцю ОСОБА_4

Визначено, що частка ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у праві спільної власності на будинок з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 складає - по 1/2 частці кожному.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частку житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 після смерті спадкодавця ОСОБА_4 .

Встановлено факт спільного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_4 з 1968 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що факт спільного проживання ОСОБА_1 з померлим ОСОБА_4 з 1968 року по 02 жовтня 1976 року підтверджується належними та допустимим доказами у справі. Крім того, оскільки право власності на спірний будинок набуте спадкодавцем за рішенням суду у 2007 році в період перебування в шлюбі з позивачкою, то є підстави для визнання будинку їх спільною сумісною власністю та визначення, що кожному з них належить по 1/2 його частки.

Додатковим рішенням Корабельного районного суду міста Миколаєва від

17 липня 2017 року вирішено питання про розподіл судових витрат.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 26 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено.

Рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 27 березня

2017 року та додаткове рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 17 липня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім?єю, визнання житлового будинку спільною сумісною власністю, визнання права власності на частку будинку відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що положення Кодексу про шлюб та сім`ю Української РСР не містили норми про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, а тому встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період до 01 січня 2004 року не ґрунтується на вимогах закону. ОСОБА_1 не надано відповідних доказів, які б підтверджували ступень її участі працею та грошовими коштами у будівництві будинку у період сумісного проживання зі спадкодавцем з 1968 року по

1975 рік. Питання набуття права власності у 1975 році регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», згідно якого підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства, а тому факт реєстрації права власності на спірне будинковолодіння 23 січня 2008 року не свідчить про набуття померлим ОСОБА_4 права власності на нього.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду Миколаївської області від 26 жовтня 2017 року та залишити в силі рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 27 березня 2017 року, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтована тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про недоведеність позовних вимог, не взяв до уваги доводи позовної заяви про те, що ОСОБА_1 проживала разом із спадкодавцем у період з 1968 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 року і вони спільною працею, доходами і трудовими зусиллями створили спільне майно.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що згідно з рішенням виконкому Миколаївської міської ради депутатів трудящих від 18 червня 1968 року та договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності з числом кімнат від однієї до п`яти включно від 01 липня 1968 року ОСОБА_4 надана в безстрокове користування земельна ділянка в АДРЕСА_1 для будівництва одноповерхового житлового будинку та споруд зі строком завершення будівництва до 18 червня 1971 року.

02 жовтня 1976 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено шлюб.

Рішенням Корабельного районного суду міста Миколаєва від 14 листопада 2007 року визнано за ОСОБА_4 право власності на нерухоме майно у вигляді житлового будинку літ. «А» житловою площею 42,6 кв. м, загальною площею 55,9 кв. м з прилеглими до нього стінами та господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 . Зобов`язано Миколаївське МБТІ внести в єдиний реєстр державної реєстрації право власності на вказане нерухоме майно.

На підставі цього рішення за ОСОБА_4 23 січня 2008 року зареєстровано в БТІ право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 17 Закону України «Про власність» (який діяв на момент виникнення правовідносин) майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Відповідно до частини першої статті 17 зазначеного Закону Української РСР майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Норма, що передбачала можливість членів сім`ї та інших осіб, які спільно ведуть трудове господарство, мати у власності, зокрема, жилі будинки і господарські споруди, також містилася у ст. 8 Закону СРСР «Про власність в СРСР» 1990 року.

Відповідно до статті 112 ЦК УРСР 1963 року майно може належати на праві спільної власності двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 12 постанови від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» судам слід мати на увазі, що правила статей 22, 28, 29 КпШС не застосовують до спорів про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі. Такі спори мають вирішуватися згідно з пункту 1 статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм Цивільного кодексу України і з урахуванням роз`яснень, даних Пленумом Верховного Суду України в пункту 5 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності».

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» передбачено, що, розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону «Про власність», ст. 22 КпШС), майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою між ними не передбачено інше, тощо. Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі її із спільного майна, звернення стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інакше не випливає із законодавства України. За відсутності доказів про те, що участь когось із учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою, частки визначаються рівними.

За змістом статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Таким чином, положення Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України) не містили норми про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зазначене положення передбачене статтею 74 СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року. Тому встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період до 01 січня 2004 року законом не передбачено.

А відтак висновок суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім?єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з 1968 року по 02 жовтня 1976 рік є обґрунтованим.

Крім того, суду не надано доказів на підтвердження ступеню участі ОСОБА_1 працею та грошовими коштами у будівництві будинку у період сумісного проживання зі спадкодавцем з 1968 року по 1975 рік, а тому відсутні підстави для визнання спірного житлового будинку спільною сумісною власністю та визнання за позивачем права власності на Ѕ частини вказаного житлового будинку.

ОСОБА_1 вимоги про визнання права власності на майно в порядку спадкування після смерті свого чоловіка не заявляла.

Відповідно до статті 2 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно зі статтею 3 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення.

Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення.

Таким чином, апеляцій суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що право власності ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на житловий будинок АДРЕСА_1 , не виникло з моменту реєстрації за ОСОБА_4 права власності на нього на підставі рішенням суду, оскільки таке право набувається в порядку, який існував на час спорудження спірного житлового будинку.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за межі повноважень Верховного Суду (стаття 400 ЦПК України).

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом повно та всебічно з`ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 26 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: С. Ю. Бурлаков
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун
В. П. Курило