Постанова

Іменем України

26 червня 2019 року

м. Київ

справа № 461/1246/17

провадження № 61-41419св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду міста Львова від 05 грудня 2017 року у складі судді Лялюк Є. Д. та постанову апеляційного суду Львівської області від 27 червня 2018 року у складі колегії суддів: Мельничук О. Я., Крайник Н. П., Савуляк Р. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні належною їй коморою у підвалі будинку АДРЕСА_1 шляхом повернення підвального приміщення загального користування літ. II та підвального приміщення літ. III у попередній стан згідно поверхового плану від 02 березня 1988 року.

На обґрунтування вимог посилалася на те, що згідно свідоцтва про право власності від 28 жовтня 2014 року вона є власником квартири АДРЕСА_2 та комор у підвалі площею 8,0 кв. м та 3,1 кв. м.

Наприкінці 2014 року з`ясувала, що належна їй комора у підвалі площею 8,0 кв. м незаконно зайнята невідомою особою, у зв`язку з чим у лютому 2015 року вона звернулася до Галицького РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області з заявою про вчинення злочину. З матеріалів кримінального провадження їй стало відомо, що 28 вересня 2010 року Галицьким районним судом міста Львова було постановлене рішення, яким задоволено позов ОСОБА_2 до Львівської міської ради, Комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» про визнання права власності, на підставі якого ОСОБА_2 приєднала до своєї квартири АДРЕСА_3 належну їй (позивачу) комору в підвалі цього будинку площею 8,0 кв. м.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 29 березня 2016 року рішення Галицького районного суду міста Львова від 28 вересня 2010 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_2 до Львівської міської ради, Комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» про визнання права власності на самочинно реконструйовану квартиру АДРЕСА_3 загальною площею 43,3 кв. м під нежитлове приміщення магазину відмовлено.

Зазначала, що, незважаючи на це, відповідач продовжує користуватись належним їй нерухомим майном за відсутності законної підстави для цього, чим унеможливлює реалізацію нею своїх прав власника майна щодо володіння, користування та розпорядження таким майном.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Галицького районного суду міста Львова від 05 грудня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції виходив із недоведеності позивачем обставин, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог, а також із невірно обраного способу захисту порушеного права.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою апеляційного суду Львівської області від 27 червня 2018 року рішення Галицького районного суду міста Львова від 05 грудня 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з рішенням суду першої інстанції як таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права та вважав, що спірні приміщення на підставі правовстановлюючих документів належать відповідачу, тому без їх скасування задоволення позову є неможливим.

При цьому, суд зазначив, що за таких обставин обраний позивачем спосіб захисту є неефективним.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ОСОБА_1 подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга аргументована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків при вирішенні спору.

Її право власності на спірне підвальне приміщення (позначене літ. III на поверховому плані від 02 березня 1988 року) підтверджується свідоцтвом про право власності від 28 жовтня 2014 року № 28725315, Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, актом інвентаризації від 15 грудня 2014 року № 761 підвальних приміщень в буднику АДРЕСА_1 , актом Львівського комунального підприємства «Центральне» (далі - ЛКП «Центральне») від 17 січня 2015 року.

Факт належності їй на праві власності спірного підвального приміщення встановлений також рішенням апеляційного суду Львівської області від 29 березня 2016 року у справі № 461/2148/10.

Крім того, апеляційний суд порушив вимоги пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України щодо обов`язку суду зупинити провадження у справі у зв`язку із об`єктивною неможливістю її розгляду до вирішення Галицьким районним судом міста Львова цивільної справи № 461/4079/18 за її позовом до Управляння комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради про скасування свідоцтва про право власності від 22 грудня 2011 року № Г-04292, виданого ОСОБА_2 . Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, та наказу Управління від 22 грудня 2011 року № 2466-НЖ-Г. На час вирішення апеляційним судом цієї справи провадження у справі № 461/4079/18 вже було відкрито.

Відзив/заперечення на касаційну скаргу не находили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 14 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні нежитловим приміщенням та витребувано справу з Галицького районного суду міста Львова.

Ухвалою Верховного Суду від 16 травня 2019 року вищезазначену справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_3 є власником Ѕ частини квартири АДРЕСА_4 та комори у підвалі площею 8,0 кв. м та 3,1 кв. м у будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28 жовтня 2014 року.

Рішенням Галицького районного суду міста Львова від 28 вересня 2010 року у справі № 461/2148/10 за позовом ОСОБА_2 до Львівської міської ради, комунального підприємства Львівської ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», третя особа - Департамент містобудування Львівської міської ради про визнання права власності, задоволено позов ОСОБА_2 Визнано за нею право власності на реконструйовану квартиру АДРЕСА_3 площею 43,3 кв. м.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 29 березня 2016 року рішення Галицького районного суду міста Львова від 28 вересня 2010 року у справі № 461/2148/10 скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Також установлено, що відповідно до свідоцтва про право власності від 22 грудня 2011 року № Г-04292, виданого Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради згідно з наказом цього управління від 22 грудня 2011 року № 2466-НЖ-Г, 27 січня 2012 року було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на приміщення квартири АДРЕСА_3 та внесено відповідний запис до Реєстру прав власності на нерухоме майно № 22610637.

На підставі вказаного свідоцтва про право власності 24 жовтня 2013 року державним реєстратором Львівського міського управління юстиції проведено державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_2 на приміщення квартири АДРЕСА_3 , яка згідно з наказом Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради від 06 травня 2008 року № 198 використовується як нежитлова.

Відповідно до повідомлення ЛКП «Центральне» від 20 вересня 2017 року кількість квартир у будинку АДРЕСА_8; загальна площа підвальних приміщень будинку згідно поверхового плану від 02 березня 1988 року становить - 106,9 кв. м, із них: площа - 21,2 кв. м увійшли у загальну площу приміщень квартири АДРЕСА_6 (свідоцтво про право власності на приміщення, квартири № НОМЕР_2 від 22 грудня 2011 року); приватизовано підвальних приміщень мешканцями будинку на АДРЕСА_7 , у користуванні підвальних приміщень мешканцями будинку - 36,0 кв. м.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги та скасування судового рішення суду апеляційної інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Мотивувальна частина

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосування норм права

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту.

Стаття 41 Конституції України кожному гарантує право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Положенням статті 391 ЦК України надають власнику майна право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Звертаючись до суду, позивач посилалась на те, що вона є власником комор у підвалі будинку АДРЕСА_1 площею 8,0 кв. м та 3,1 кв. м, проте належним їй нерухомим майном за відсутності законної підстави для цього користується відповідач.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір, виходив із того, що вимоги позивача не можуть бути задоволені без скасування наказу Управління комунальної власності міської ради від 22 грудня 2011 року № Г-04292, згідно з яким прийняте рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на спірні приміщення, свідоцтва про право власності від 22 грудня 2011 року № Г-04292, виданого на підставі цього наказу, та рішення державного реєстратора від 27 січня 2012 року та 12 листопада 2013 року, якими проведено державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_2 . Виходячи з цього, суд вважав, що обраний позивачем спосіб захисту її порушеного права не відповідає специфіці порушеного права й характеру правовідношення.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції щодо обраного позивачем неефективного способу захисту порушеного права з огляду на те, що зазначені вище наказ управління комунальної власності міської ради, свідоцтво про право власності та рішення державного реєстратора не оскаржувалися й не оскаржуються в судовому порядку, незаконними/протиправними, недійсними судом не визнавалися та не скасовувалися.

Тобто, суди зосередили свою увагу лише на способі захисту порушеного права та при розгляді справи за негаторним позовом не врахували факти, встановлені судовим рішенням апеляційного суду Львівської області від 29 березня 2016 року, яке є преюдиційним.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб відповідно до викладеної у позові вимоги, який не суперечить закону.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року у справі №6-32цс13, Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі № 529/613/17-ц (провадження № 61-1716сво17).

Перевіряючи в апеляційному порядку законність і обґрунтованість рішення місцевого суду, апеляційний суд на вищевикладене уваги не звернув, допущені судом першої інстанції помилки не виправив.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що судове рішення апеляційного суду ухвалене без додержання норм процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, постанову апеляційного суду скасувати з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 141, 400, 416, 417 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову апеляційного суду Львівської області від 27 червня 2018 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. І. Крат

Судді:Н. О. Антоненко І. О. Дундар

В. І. Журавель

Є. В. Краснощоков