Судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду
справа № 753/5274/16-ц
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І., Коротуна В. М., Курило В. П., касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково. Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 02 серпня 2017 року к частині позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного 11 червня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , скасував, справу у цій частині направив на новий розгляд до суду першої інстанції. Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 02 серпня 2017 року у частині позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільних грошових коштів залишив без змін.
При цьому колегія суддів зробила такий висновок: «Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним. Разом з тим відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення договору дарування позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи ? контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Оскільки договір купівлі-продажу від 11 червня 2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 без нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_1 , яка є співвласником земельної ділянки, то суду у силу вимог статті 60 СК України слід надати оцінку тому, чи така обставина спростована, а якщо не спростована, то чи наявні підстави для визнання договору недійсним відповідно до статей 203, 215 ЦК України. Зазначений висновок містить постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18)».
1. Суди при розгляді справи встановили, що:
1.1. 24 вересня 1997 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , було укладено шлюб, який у подальшому на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 30 вересня 2013 року було розірвано.
1.2. У період шлюбу у сторін народилася донька - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 .
1.3. За період шлюбу сторонами було придбано земельну ділянку площею 0,0685 га з кадастровим номером НОМЕР_1 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та була зареєстрована на ім`я ОСОБА_2 .
1.4. У подальшому вказана земельна ділянка була поділена на дві ділянки: площею 0,0327 га та з кадастровим номером НОМЕР_2 та ділянку площею 0,0358 га за кадастровим номером НОМЕР_2 .
1.5. 11 червня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,0358 га за кадастровим номером НОМЕР_3 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Кравченко О. В. та зареєстрований у реєстрі за № 1025. Згідно вказаного договору продаж вчинено за 142 789,60 грн, які ОСОБА_2 повністю отримав від ОСОБА_3 під час підписання вказаного договору.
1.6. У пункті 4.2 договору купівлі-продажу земельної ділянки вказано, що ОСОБА_2 є неодружений, відчужувана за цим договором земельна ділянка не є спільною сумісною власністю, а є його особистою приватною власністю, на дату набуття ним земельної ділянки у шлюбі та фактичних шлюбних/сімейних відносинах, які випливають зі спільного проживання та ведення господарства, з іншими особами не перебував та по цей день не перебуває; осіб, які мали б підстави оспорювати право власності на зазначену земельну ділянку (чи її частку) немає.
1.7. Спірна земельна ділянка була придбана ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у період шлюбу.
1.8. Письмової згоди ОСОБА_1 на відчуження земельної ділянки не надавала. Нотаріусом питання про надання ОСОБА_1 письмової згоди на укладення оспорюваного правочину також не вирішувалось у зв`язку з тим, що в паспорті відповідача ОСОБА_2 був відсутній штамп про реєстрацію шлюбу, а останній не повідомив нотаріуса про перебування у шлюбі та його розірвання.
1.9. Тобто на момент укладення договору купівлі-продажу між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 земельна ділянка площею 0,0358 га за кадастровим номером НОМЕР_4 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 1 була спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а останній одноосібно розпорядився спільним сумісним майном подружжя на власний розсуд.
2.1. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).
3. Тлумачення статей 16, 203, 215 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є:
по-перше, пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою;
по-друге, наявність підстав для оспорення правочину;
по-третє, встановлення чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.
Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.
4. Європейський суд з прав людини вказує, що «принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником» (MALA v. UKRAINE, № 4436/07, § 48, ЄСПЛ, від 03 липня 2014 року).
5. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
7. Натомість в постанові Верховного Суду України від 23 травня 2012 року у справі № 6-37цс12 зроблено висновок, що: «розпорядження ж об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Згідно зі статтею 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою. Як стаття 578 ЦК України, так і спеціальна норма - частина друга статті Закону України «Про іпотеку», передбачають, що майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою всіх співвласників. Умовою передачі співвласником нерухомого майна в іпотеку своєї частки в спільному майні без згоди інших співвласників є виділення її в натурі та реєстрація права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості. Якщо майно, яке є спільною частковою власністю, передано в іпотеку без згоди інших співвласників, то наявність таких обставин свідчить про невідповідність договору іпотеки актам цивільного законодавства, що є підставою для визнання такого правочину недійсним відповідно до положень частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України».
7.1. Тобто, Верховним Судом України при ухваленні постанови Верховного Суду України від 23 травня 2012 року у справі № 6-37цс12 не було застосовано принцип добросовісності при розгляді спору про недійсність договору, укладеного одним із співвласників.
7.2. Верховний Суд України не відступав від висновку зробленого у постанові від 23 травня 2012 року у справі № 6-37цс12.
8.1. Очевидно, що подібна невизначеність щодо врахування/неврахування добросовісності контрагента при розгляді спорів про недійсність договору, укладеного одним із співвласників не може розглядатися в контексті динамічного розвитку судової практики і забезпечити розумну передбачуваність судових рішень.
9. Окрім цього варто звернути увагу, що в абсолютно схожій ситуації Великою Палатою Верховного Суду стосовно юридичних осіб застосовано конструкцію добросовісності.
9.2. Очевидно, що не може бути різних підходів для застосування принципу добросовісності при розгляді справ про недійсність договору, залежно від того чи приймають юридичні особи в його укладенні чи ні.
10. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
10.1. Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору.
11. Очевидно, що були достатні підстави для відступу від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 травня 2012 року у справі № 6-37цс12 та застосування пункту 6 статті 3 ЦК України при розгляді спорів про недійсність договору, укладеного одним із співвласників, а також необхідність формування єдиної правозастосовчої практики щодо застосування статей 3, 215, 216, 369 ЦК України, статті 65 СК України, статті 6 Закону України «Про іпотеку» в контексті статті 16 ЦК України щодо врахування прав та інтересів добросовісного контрагента, для забезпечення розумної передбачуваності судових рішень.
14.3. Ухвала Великої Палати Верховного Суду мотивована тим, що:
Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення договору іпотеки позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи ? контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.
14.3.3. Також Велика Палата Верховного Суду вказала, що Верховний Суд України, не відступав від правового висновку, викладеного у раніше прийнятій постанові від 23 травня 2012 року у справі № 6-37цс12.
14.3.4. Відповідно він є чинним.
15. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) вказано, що «з огляду на те, що принцип верховенства права передбачає наявність правової визначеності, зокрема і при вирішенні питання щодо необхідності відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16, і вважає, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення договору іпотеки позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.
15.1. Аналіз змісту постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) свідчить, що принцип добросовісності при розгляді спору про недійсність договору, укладеного одним із співвласників без згоди іншого (інших) співвласників, не повинен застосовуватися.
16. Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. Це проявляється в тому, що учасники цивільних правовідносин, як правило, самостійно ініціюють застосування норм про недійсність договору та її правових наслідків. Недійсність договору відображається (чи може відобразитися) на правах та інтересах інших учасників цивільних правовідносин, а тому повинні існувати певні правові підстави і наслідки недійсності, у тому числі для «дотичних» до неї учасників цивільних правовідносин. Саме тому для тих ситуацій, коли один із співвласників оспорює договір вчинений іншим співвласником, і це може відобразитися на правах та інтересах інших осіб, має враховуватися добросовісність як загальна засада цивільного законодавства.
17. У пункті 7 частини першої Розділу XIII Перехідні положення ЦПК України передбачено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати (об`єднаної палати), передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія або палата (об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України.
17.1. З урахуванням наведеного, Верховному Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду необхідно було постановити ухвалу про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини четвертої статті 403, пункту 7 частини першої Розділу XIII Перехідні положення ЦПК України, у зв`язку із необхідністю відступу від висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 23 травня 2012 року у справі № 6-37цс12, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Суддя В. І. Крат