РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/19952/15-ц

пр. № 2/759/96/19

04 грудня 2019 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва

під головування судді Сенька М.Ф.,

при секретарі Мурга Т.С.,

за участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним, третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Толстікова О.М.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть.

До майна померлого приватним нотаріусом Київського міського територіального округу Шевельовою В.М. 10.08.2015 року заведено спадкову справу № 49/2015.

За спадщиною звернулись дочка померлого ОСОБА_1 , подавши заяву про прийняття спадщини за законом, та ОСОБА_4 , яка подала заяву про прийняття спадщини за заповітом.

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Толстікова О.М. 26.09.2014 року за реєстровим № 4703 посвідчила заповіт, за яким ОСОБА_5 все належне йому майно і все те, що на день смерті буде належати йому і на, що він, за законом, буде мати право, розпорядився передати

ОСОБА_4 заявила позов до ОСОБА_4 , за яким просила визнати вказаний заповіт ОСОБА_5 недійсним.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_5 не підписував заповіт, тобто не складав його, сам заповіт не відповідав волевиявленню спадкодавця, на час складення заповіту ОСОБА_5 , в наслідок тяжких хронічних захворювань та зловживання алкоголем, не мав необхідного обсягу дієздатності.

У зв`язку із закінченням терміну повноважень судді Макаренка В.В. справу прийнято до провадження цього складу суду, про що суддею 06.03.2017 року постановлено відповідну ухвалу.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні на вимогах позову наполягали, надали пояснення, що по суті зводяться до викладеного в позовній заяві.

Представник відповідача просила в задоволенні позову відмовити за безпідставністю, надала пояснення, що зводяться до викладеного у відзиві.

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Толстікова О.М. надіслала заяву про розгляд справи без її участі. Разом з тим, нотаріус в заяві вказала, що ОСОБА_5 звернувся до неї з проханням посвідчити його заповіт на користь ОСОБА_4 , яку він називав цивільною дружиною, ОСОБА_5 особисто підписав заповіт, сумнівів щодо дієздатності спадкодавця не було.

Вислухавши сторони, дослідивши наявні докази та інші матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову за таких підстав.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Ч. 2 ст. 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Вимоги щодо форми та змісту заповіту встановлені ст. 1247 ЦК України. Так, цією нормою Кодексу визначено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем.

З огляду на спірний заповіт вбачається, що він відповідає наведеним вимогам закону.

Разом з тим, правомірність діяльності нотаріусів презумується Законом України «Про нотаріат».

Відповідно до ст. 54 Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 року зі змінами, нотаріуси та посадові особи органів місцевого самоврядування, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують угоди, щодо яких законодавством встановлено обов`язкову нотаріальну форму, а також за бажанням сторін й інші угоди. Нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, перевіряють, чи відповідає зміст посвідчуваної ними угоди вимогам закону і дійсним намірам сторін.

На час складення оспорюваного заповіту діяв Наказ Міністерства юстиції України від 25.08.1994 року № 22/5 «Про затвердження інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України», який регулював, разом з іншим, і порядок посвідчення заповітів посадовими особами органів місцевого самоврядування (далі Наказ).

Згідно з ст. 10 Розділу ІІ Наказу, при вчиненні нотаріальних дій посадові особи виконавчих комітетів встановлюють особу громадянина, його представника або представника підприємства, установи, організації, що звернулися за вчиненням нотаріальних дій.

Встановлення особи здійснюється за паспортом або іншими документами, які виключають будь-які сумніви щодо особи громадянина (паспорт громадянина України, паспорт громадянина

України для виїзду за кордон, дипломатичний чи службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідка на проживання особи, яка мешкає в Україні, але не є громадянином України, національний паспорт

іноземця або документ, що його замінює, свідоцтво про народження неповнолітніх, які не досягли 16 років, посвідчення водія, посвідчення, видане за місцем роботи громадянина, довідка про

звільнення з місць позбавлення волі та ін.).

Будь-яких даних, що нотаріус посвідчив спірний заповіт без особи заповідача, чи за участю особи яка видавала себе за заповідача, або за зловмисною домовленістю нотаріуса з особою відмінною від заповідача, суду не надано.

Не надано суду, належних та допустимих доказів, що вказували б на обґрунтованість припущення позивача, що підпис в заповіті від імені заповідача виконано іншою особою.

Нотаріус та відповідач, як це наведено вище, називають доводи позивача надуманими.

Тому, суд вважає встановленим, що саме ОСОБА_5 склав спірний заповіт.

Згідно із ч.2 ст. 203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Ст.30 цього ж кодексу встановлено, що цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними.

Саме тим, що ОСОБА_5 на час складення спірного заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не міг ними керувати, і обґрунтовано позов.

В порядку забезпечення доказів у справі, на задоволення клопотанням позивача, у справі була призначена і проведена судова посмертна судово-психіатрична експертиза.

Згідно висновку комісії експертів Київського міського центру судово-психіатричної експертизи від 11.01.2019 року № 22, ОСОБА_5 , станом на 26.09.2014 року, виявляв ознаки органічного ураження головного мозку поєднаного (судинно-інтоксикаційного) генезису з церебрастенічним синдромом (F06.8 згідно з МКХ - 10), за психічним станом на період 26.09.2014 року ОСОБА_5 усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними.

Даний висновок заснований експертами на детальному аналізі показань свідків, допитаних в судовому засіданні, як з однієї так і з іншої сторони, аналізі медичних документів ОСОБА_5 та інших матеріалів справи, кваліфікація експертів з огляду на стаж експертної роботи та їх регалії не викладає сумніву, переконливих доказів, що ставили б під сумнів цей висновок суду не надано, а тому саме цей висновок суд кладе в основу рішення.

Разом з тим, з огляду на показання свідків, які були допитані попереднім складом суду, та надані відповідачем документи і матеріали, вбачається, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 майже 20 років підтримували відносини притаманні шлюбу, ОСОБА_5 після виходу на пенсію, не зважаючи на вік та наявні тяжкі хвороби, вів активний спосіб життя, продовжував наукову діяльність за фахом, запатентував ряд винаходів, займався популяризацією науки, тощо.

Крім того, ОСОБА_5 , за життя, неодноразово вчинював правочини щодо належного йому майна, в тому числі і шляхом складення заповіту.

Зокрема, ще 27.07.2009 року він склав заповіт, яким заповів саме ОСОБА_4 належний йому транспортний засіб, належну земельну ділянку та частку у праві власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , він в 2014 році заповів, а в 2015 році подарував громадянину ОСОБА_6 , цьому ж громадянину ОСОБА_5 надавав довіреність на право розпорядження майном.

Також суд приймає до уваги той факт, що саме ОСОБА_4 , як це вбачається з наданих документів, понесла витрати на поховання ОСОБА_5 .

Поряд з цим, позивач в суді пояснювала, що не зважаючи на те, що у зв`язку з розлученням батьків вона з однорічного віку проживала разом з матір`ю, батько нею постійно опікувався, а в останні роки життя вона вже надавала йому посильну допомогу, при цьому батько висловлював намір залишити їй свою квартиру.

Проте, будь-яких доказів на підтвердження даних обставин, позивач не надала.

Відповідач же стверджувала, що ОСОБА_5 не підтримував жодних відносин з дочкою.

Не знайшли свого підтвердження і доводи позивача про те, що її батько в останні роки життя постійно конфліктував з ОСОБА_4 .

З аналізу наведеного в сукупності, суд приходить до переконання, що ОСОБА_5 склав спірний заповіт, маючи необхідний обсяг дієздатності, а зміст заповіту відповідає його волевиявленню.

За наведених висновків суду, підстав для застосування до спору приписів ст.ст. 203, 215, 225, 1257 ЦК України, як на тому наполягала позивачка, не вбачається.

Отже, в задоволенні позову слід відмовити за необґрунтованістю.

За такого рішення витрати у справі розподілу не підлягають.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 10-13, 77-80, 259, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Київського апеляційного суду через Святошинський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Можливість отримати інформацію щодо справи, що розглядається, учасники справи мають на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет. Веб-адреса сторінки: http://sv.ki.court.gov.ua.

Головуючий Сенько М.Ф.