Дата документу 04.07.2019 Справа № 314/3057/16-ц
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 314/3057/16Головуючий у 1-й інстанції Кофанов А.В. Повний текст рішення складено 11.02.2019 року.
Пр. № 22-ц/807/1715/19Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Маловічко С.В., Полякова О.З.

за участі секретаря Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 30 січня 2019 року у справі за позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (стара назва) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором

ВСТАНОВИВ:

22 березня 2016 року Банк звернувся до суду із вищезазначеним позовом (а.с. 2-3), в якому просив стягнути з відповідача на користь Банку заборгованість за кредитним договором № ZPVLGA 000000139 від 14.12.2007 року станом на 10.12.2015 року у розмірі 89822,04 доларів США, що за курсом 22,89 відповідно до службового розпорядження НБУ від 10.12.2015 року складає 2056026,54 грн., яка складається із: 17636,53 доларів США - заборгованості за кредитом; 4194,55 доларів США - заборгованості по процентам за користування кредитом; 11680 доларів США - заборгованості з комісії за користування кредитом; 62023,32 долари США - пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором, від сплати якої на користь Банку відповідач у добровільному порядку ухиляється, а також судовий збір 30840,00 грн. (а.с.1).

Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 22) провадження у цій справі відкрито.

Заочним рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 02 червня 2016 року (а.с. 25) позов Банку у цій справі задоволено повністю.

Ухвалою Вільнянського районного суд Запорізької області від 20 квітня 2017 року (а.с.55) заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд зазначеного заочного рішення суду у цій справі залишення без розгляду.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 03 серпня 2017 року (судді Кочеткова І.В., Маловічко С.В., Гончар М.С. а.с. 82-84) апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, вищезазначену ухвалу Вільнянського районного суд Запорізької області від 20 квітня 2017 року залишено без змін.

Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 01 грудня 2017 року (а.с. 101) вищезазначене заочне рішення суду у цій справі скасовано в порядку задоволення повторної заяви відповідача ОСОБА_1 про перегляд зазначеного заочного рішення суду у цій справі, по якій судом першої інстанції останній поновлено строк на її подачу (а.с.87-94).

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 30 січня 2019 року (а.с. 178-179) у задоволенні позову Банку у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, Банк у своїй апеляційній скарзі (а.с. 181-185) просив рішення суду першої скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Банку у повному обсязі.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» від 29.12.2017 року №452/2017 ліквідовано зокрема: Апеляційний суд Запорізької області та утворено Запорізький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Запорізьку область з місцезнаходженням у місті Запоріжжі.

Указом Президента України № 297/2018 від 28.09.2018 «Про переведення суддів» судді Апеляційного суду Запорізької області переведені до Запорізького апеляційного суду, який почав роботу з 05 жовтня 2018 року.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кочеткову І.В. та Маловічко С.В. (а.с. 194).

Відводів учасниками цієї справи суддям апеляційного суду та самовідводів суддями апеляційного суду у цій справі не заявлено.

Ухвалою апеляційного суду (а.с.195) апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито, справу призначено до апеляційного розгляду (а.с. 197).

Відповідач та його представник не скористались своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу Банку у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

У судовому засіданні 15 травня 2019 року (а.с.206-207) було розпочато розгляд цієї справи апеляційним судом за відсутності відповідача та представника Банку: заслухано доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, у розгляді цієї справи оголошено перерву з урахуванням відпустки судді-доповідача у період з 20.05.2019 року по 03.06.2019 року включно(а.с.211-212) у зв`язку із необхідністю отримання із Єдиного державного реєстру судових рішень «з повним доступом» копії рішення Вільнянського районного суду Запорізької області заочного рішення в іншій цивільній справі ЄУН №314/1700/13-ц про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за вищезазначеним кредитним договором ОСОБА_1 станом на 05.03.2013 року, копія якого вже міститься у матеріалах цієї справи із позначками «Особа 1, Особа 2…» (а.с. 143-145).

В автоматизованому порядку у цій справі суддею Поляковим О.З. замінено суддею Кочеткову І.В. у зв`язку із тривалою відпусткою останньої (а.с.222-223).

У судове засідання 04 липня 2019 року належним чином повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи, у тому числі відповідач ОСОБА_1 через свого представника Карпенка В.Ю. , що узгоджується із вимогами ст. 130 ч. 5 ЦПК України, (а.с. 208, 213-214) представник Банку та відповідач ОСОБА_1 не з`явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

В силу вимог ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажними причини неявки у дане судове засідання представника Банку та відповідача ОСОБА_1 і на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України ухвалив розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю останніх за присутністю представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Карпенка В.Ю.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Карпенка В.Ю., перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги Банку, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга Банку підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В силу вимог ст. 374 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: змінити рішення (п.2).

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення …є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ст. 376 ч. 4 ЦПК України).

Апеляційний суд ухвалює рішення про зміну рішення суду першої інстанції у випадку, якщо помилки у неправильно прийнятому рішенні можливо усунути без його скасування, не змінюючи суть рішення і вони стосуються окремих його частин.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову Банку у цій справі у повному обсязі, керувався ст.ст. 5, 13, 89, 206, 263-265, 280, 281 ЦПК України та виходив із того, що у даній справі позивач не довів належних правових підстав щодо стягнення з відповідачки заборгованості за кредитним договором.

Оскільки, з документів, поданих суду, вбачається, що 14.12.2007 року між ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" та відповідачкою ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № ZPVLGA00000139, згідно якого відповідачка отримала кредит готівкою у розмірі 21072 доларів США, шляхом видачі готівки через касу, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення - 13.12.2012 року. Згідно розрахунку заборгованості, поданого позивачем, відповідачка не в повному обсязі виконала свої зобов`язання щодо погашення суми кредиту та сплати інших платежів, внаслідок чого у неї станом на 10.12.2015 року склалася заборгованість у розмірі 89822,04 долари США, що складається із: 17636,53 доларів США - заборгованість за кредитом; 4194,55 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 11680 доларів США - заборгованість з комісії за користування кредитом; 62023,32 долари США - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором.

Обставини укладення та виконання кредитного договору між сторонами підтверджені, окрім письмових доказів позивача, рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 29.10.2013 року (справа № 314/1700/13-ц), ухваленим у справі між тими самими сторонами, а тому, згідно положень ч.4 ст.82 ЦК України, не доказуються у наявній цивільній справі.

Разом з цим, вбачається, що згідно із зазначеним рішенням суду від 29.10.2013 року, в рахунок заборгованості за кредитним договором № ZPVLGA00000139 від 14.12.2007 року, укладеного між сторонами, було звернуто стягнення на предмет іпотеки - належний відповідачці житловий будинок в смт. Кам`яне Вільнянського району Запорізької області. При цьому, співставивши зміст цього рішення та розрахунок заборгованості, наданий позивачем, встановлено, що за рахунок цього стягнення передбачається повне погашення заборгованості за кредитом, процентам та комісії, в межах теперішніх позовних вимог, оскільки розмір заборгованості з моменту ухвалення рішення суду від 29.10.2013 року і до моменту подання наявної позовної заяви у березні 2016 року не змінювався.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України "Про іпотеку" за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Згідно із ч.ч.1, 3 ст.33 Закону України "Про іпотеку" визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ч. 4 ст. 591 ЦК України якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові № 10/11534/13-ц від 04.07.2018 року у справі відносно стягнення заборгованості за кредитним договором, забезпеченим іпотекою, в разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.

Таким чином, діюче законодавство розрізняє правовідносини, які складаються відносно стягнення загальної грошової заборгованості за кредитним договором, і відносно стягнення залишку такої заборгованості в разі недостатності суми коштів, отриманих від реалізації заставного майна. Зокрема, законодавство встановлює різний порядок виконання зобов`язань боржника у цих правововідносинах, що, відповідно, передбачає різні підстави та порядок судового захисту прав стягувача.

Зі змісту заявленого позову вбачається, що позивач не зазначив недостатність суми коштів, отриманих від реалізації заставного майна згідно рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 29.10.2013 року, як підставу своїх позовних вимог, не навів у своїй позовній заяві ніяких доводів та фактичних даних відносно цього, і не подав доказів.

Проте із такими висновками суду першої інстанції можна погодитись лише частково з таких підстав.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України - питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у цій справі відповідає лише частково.

Так, хоча суд першої інстанції правильно по суті розглянув дану справу, відмовивши Банку у задоволенні його позову до відповідача у цій справі у повному обсязі.

Проте, суд першої інстанції помилився в мотивувальній частині в підставах цієї відмови.

Так, хоча, судом першої інстанції було правильно встановлено, що заочним рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 29 жовтня 2013 року в іншій справі ЄУН 314/1700//13 - ц за позовом Банку до ОСОБА_1 та інш. про звернення стягнення (текст рішення із Єдиного державного реєстру судових рішень з повним доступом а.с. 215-217) в рахунок погашення заборгованості станом на 05.03.2013 року у розмірі 52442,15 доларів США, яка складається із: заборгованості за кредитом - 17636,53 доларів США, заборгованості за відсотками за користування кредитом - 4194,55 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом - 1680,00 доларів США, пені - 26404,04 доларів США, штрафу: 31,28 доларів США (фіксована частина) та 2495,76 доларів США (процентна складова).

Учасниками цієї справи у суді визнана та обставина, що вищезазначене рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 29 жовтня 2013 року в іншій справі ЄУН 314/1700//13 - ц набрало законної сили, є чинним, але взагалі не виконано, навіть, частково (ст. 82 ч. 1 ЦПК України).

Звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості та стягнення заборгованості - це різні способи захисту прав Банку за вищезазначеним кредитним договором, застосування одного із них раніше Банком за рішенням суду не виключає можливість застосування іншого за рішенням суду у цій справі.

Разом із тим, суд першої інстанції не звернув належної уваги на таке.

При вищевикладених обставинах, Банк, скориставшись своїм правом на дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок дострокового стягнення (погашення) всієї заборгованості станом на 05.03.2013 року за вищезазначеним кредитним договором сторін, змінив таким чином строк виконання основного зобов`язання за останнім, який настав на час звернення Банку із вищезазначеним позовом до ОСОБА_1 в іншій цивільній справі ЄУН 314/1700//13 - ц у 2013 році, але не пізніше 05.03.2013 року.

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

Останнє узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц провадження № 14-154цс18, в якому зазначено, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Останній має враховуватись загальними судами щодо застосування відповідних норм права в силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України.

Новий Верховний Суд відступив від правової позиції Верховного суду України у справі № 6-157цс16, на яку посилається Банк у своїй апеляційній справі скарзі у цій справі та за змістом якої Банк мав право раніше нараховувати платежі, передбачені договором у вигляді відсотків та інших платежів (пені, комісії, штрафів) позичальнику за кредитним договором в порядку ст. 599 ЦК України і після закінчення (зміни) строку виконання основного зобов`язання і до повного його виконання.

Разом із тим, встановлено, що у цій справі Банк звернувся до суду першої інстанції із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості станом на 10.12.2015 року у розмірі 89822,04 долари США, що за курсом 22,89 відповідно до службового розпорядження НБУ від 10.12.2015 року складає 2056026,54 грн. (а.с.2-3).

Отже, безпідставно нарахованою Банком відповідачу у цій справі є заборгованість у вигляді відсотків та інших платежів (пені, комісії, штрафів) після 05.03.2013 року і до станом на 10.12.2015 року включно, у стягненні якої з відповідача суд першої інстанції у цій справі мав відмовити Банку саме за безпідставністю її нарахування.

При вищевикладених обставинах, Банк мав право нараховувати та стягувати у цій справі з відповідача лише суму заборгованості за вищезазначеним кредитним договором сторін, розрахованої Банком станом на 05.03.2013 року.

Проте, враховуючи звернення Банку до суду у цій справі із вищезазначеним позовом лише 22.03.3016 року (а.с.2), відсутність після 05.03.2013 року підстав, передбачених ст. 264 ЦК України, які свідчать про переривання загального (трирічного) та спеціального (однорічного) строків позовної давності (сплат заборгованості з боку відповідача тощо), та заяву відповідача в особі його представника у суді першої інстанції про застосування у цій справі позовної давності (а.с. 119-121), у стягненні всієї суми заборгованості у складі всіх складових, розрахованої Банком станом на 05.03.2013 року, суд першої інстанції у цій справі мав відмовити саме у зв`язку із застосуванням строку позовної давності.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги Банку лише частково ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи.

За таких обставин, апеляційну скаргу Банку слід задовольнити частково, рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 30 січня 2019 року у цій справі слід змінити в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ЦПК України в разі задоволення апеляційної скарги Банку лише частково при вищевикладених обставинах, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідача будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій.

Керуючись ст. ст. 7, 12, 81-82, 89, 141, 367-369, 372, 374- 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 30 січня 2019 року у цій справі змінити в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 09.07.2019 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Маловічко С.В.Поляков О.З.