Постанова

Іменем України

03 липня 2019 року

м. Київ

справа № 335/3306/16-ц

провадження № 61-9205ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя - доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в м. Запоріжжі

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 та його представника - адвоката Мєшальникової Ганни Геннадіївни на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 квітня 2016 року у складі судді Рибалко Н.І. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 22 червня 2016 року у складі суддів: Пільщик Л.В., Сапун О.А., Краснокутської О.М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

22 березня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в м. Запоріжжі про визнання права на страхові виплати.

Позов обґрунтовано тим, що його батько ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 окувнаслідок нещасного випадку на виробництві на шахті «Советская» комбінату «Макіїввугілля». На час смерті батька йому виповнилось 6 років, а тому на день смерті батька він перебував на його утриманні.

27 серпня 1982 року у віці 13 років він отримав побутову травму, внаслідок якої йому присвоєно 2 групу інвалідності з дитинства по 1990 рік, з 1990 року він є інвалідом 3-ї групи з дитинства безстроково.

Позивач неодноразово звертався до відповідача щодо призначення йому страхових виплат у зв`язку з втратою годувальника, однак отримував відмову у призначенні соціальної виплати з посиланням на те, що на час смерті батька він не був інвалідом, а став інвалідом у 1982 році, тому не має права на відшкодування шкоди як непрацездатна особа, яка перебувала на утриманні померлого на строк інвалідності.

Із наведених міркувань просив визнати за ним право на страхові виплати у зв`язку зі смертю його батька ОСОБА_2 від нещасного випадку на виробництві відповідно до вимог Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 22 червня 2016 року, у позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване конституційно закріпленим принципом відсутності зворотної дії закону в часі (принцип прямої дії закону) та обґрунтовано тим, що Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», яким позивач обгрунтовує позовні вимоги, набрав чинності 01 квітня 2001 року, а тому не поширюється на правовідносини, які виникли в часі раніше.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У серпні 2016 року ОСОБА_1 та його представник - адвокат Мєшальникова Г. Г. звернулися до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просять рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 22 червня 2016 року скасувати та передати справу на новий розгляд.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

05 вересня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за вказаною касаційною скаргою відкрито касаційне провадження.

26 грудня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу призначено до розгляду.

05 лютого 2018 року справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Доводи, зазначені в касаційній скарзі

Касаційну скаргу мотивовано тим, що позивач та його представник не погоджуються з висновком суду першої та апеляційної інстанції, що у позивача відсутнє право на отримання відшкодування шкоди з огляду на те, що на час смерті батька у травні 1975 року він не мав інвалідності.

На час смерті батька позивачу виповнилося лише 6 років і він перебував на утриманні померлого, що узгоджується зі статтею 80 КпШС України, чинного на час виникнення спірних правовідносин. Відсутність жодних обґрунтувань в оскаржуваних судових рішеннях щодо перебування позивача на утриманні свого батька на час смерті останнього є порушенням норм матеріального та процесуального права.

Судами попередніх інстанцій не взято до уваги положення постанови Президії Всесоюзної центральної ради профспілок № 50/П-2 від 13 лютого 1985 року, якою визначено, що непрацездатними вважаються неповнолітні особи, які не досягли 16 років (учні - 18 років) або старші цього віку, якщо вони стали інвалідами до досягнення 16 років (учні - 18 років). Позивач у шестирічному віці мав право на соціальні виплати як неповнолітня особа, яка не досягла 16 років, а після призначення йому ІІ групи інвалідності в 13-річному віці та надалі - ІІІ групи інвалідності безстроково таке право позивача на соціальні виплати лише продовжилося на час його інвалідності.

Доводи, викладені у запереченні на касаційну скаргу

У запереченні на касаційну скаргу Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в м. Запоріжжі просить залишити без змін рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції.

Згідно із нормативно - правовим актом, чинним на час смерті батька позивача, право на відшкодування необхідно мати на час смерті годувальника.

Відповідно до Закону України «Про загальнобов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 серпня 1999 року №1105 - XIY відповідач призначає страхові виплати потерпілим, право на які виникло з 01 квітня 2001 року. Якщо до 01 квітня 2004 року раніше виплати призначалися підприємством, то відповідач виносить постанову про продовження раніше призначених страхових виплат.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції та ухвали суду апеляційної інстанції, обговоривши доводи касаційної скарги та заперечення на неї, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

17 травня 1975 року при виконанні робіт на шахті комбінату «Макіїввугілля» внаслідок нещасного випадку на виробництві був смертельно травмований ОСОБА_2 - батько позивача (а. с. 8).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 19 травня 1975 року (а. с. 9).

На день смерті батька позивачу ОСОБА_1 виповнилося шість років.

27 серпня 1982 року (у віці 13 років) ОСОБА_1 отримав залізничну побутову травму, за результатами якої йому було встановлено ІІ групу інвалідності до 1990 року, а з 1990 року - ІІІ групу інвалідності з дитинства безстроково, що підтверджується висновком Макіївської міжрайонної МСЕК № 1 про час настання інвалідності від 19 березня 2012 року (а. с. 12).

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Позов у цій справі заявлено ОСОБА_1 до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в м. Запоріжжі; предметом позову є визнання права на страхові виплати.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що вид страхової виплати, право на яку просить визнати позивач, не була передбачена чинним на час виникнення спірних правовідносин і підприємством позивачу не призначалася та не виплачувалася.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Спірні правовідносини щодо відшкодування шкоди на час їх виникнення у 1975 році регулювались Кодексом законів про працю України, Цивільним кодексом Української РСР та Правилами відшкодування підприємствами, установами, організаціями шкоди, заподіяної робітникам і службовцям каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з їх роботою, затвердженими постановою Державного Комітету Ради Міністрів СРСР з питань праці і заробітної плати та Президії Ради Профспілок від 22 грудня 1961 року №483/25.

Пунктом 10 зазначених Правил визначено коло осіб, які мають право на відшкодування шкоди в разі смерті потерпілого: непрацездатні особи, які перебували на утриманні померлого, а також непрацездатні особи, що не перебували на утриманні померлого, але мали на час його смерті право на отримання від нього утримання.

Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року, який набрав чинності з 01 квітня 2001 року, передбачено, що страхові виплати, право на які настало до 01 квітня 2001 року призначаються роботодавцем за нормативно-правовими актами, що діяли на дату настання такого права.

Статтею 5 Цивільного кодексу України встановлено, що акти цивільного законодавства регулюють правовідносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Зазначена норма кореспондується із положеннями статті 58 Конституції України, згідно якої закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність осіб.

Особам, які потерпіли на виробництві до 01 квітня 2001 року Фонд сплачує страхові виплати та надає соціальні послуги з того часу, коли відповідні підприємства передали йому в установленому порядку документи, що підтверджують право цих працівників (членів їхніх сімей) на такі виплати й послуги, або коли таке право встановлено в судовому порядку (пункт 2 статті 7 «Прикінцеві положення» Закону України «Про страхові виплати на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин).

Уся заборгованість із відшкодування зазначеної матеріальної та моральної шкоди виплачується потерпілим на виробництві та членам їхніх сімей (утриманцям) роботодавцями, а в разі їх ліквідації без створення правонаступника - Фондом. Спори, що виникають із приводу заборгованості, повинні вирішуватись на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на відшкодування шкоди.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію і нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» набрав чинності 01 квітня 2001 року, тому страхові виплати, право на які виникло до цієї дати, призначаються на підставі нормативно-правових актів, чинних на час виникнення такого права.

Оскільки на час виникнення спірних правовідносин діяли Правила відшкодування підприємствами, установами, організаціями шкоди, заподіяної робітникам і службовцям каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з їх роботою, затверджені постановою Державного Комітету Ради Міністрів СРСР з питань праці і заробітної плати та Президії Ради Профспілок від 22 грудня 1961 року №483/25 (далі - Правила), якими було визначено коло осіб, що мають право на відшкодування у разі смерті потерпілого, а саме: непрацездатні особи, які перебували на утриманні померлого, а також непрацездатні особи, що не перебували на утриманні померлого, але мали на час його смерті право на отримання від нього утримання, то ОСОБА_1 на час нещасного випадку з його батьком мав право на відшкодування шкоди відповідно до підпункту «а» пункту 10 Правил як непрацездатна особа, яка перебувала на утриманні померлого - до досягнення нею 16-річного віку (18-річного віку у разі навчання).

Позивач ОСОБА_1 на час смерті батька у 1975 році не був інвалідом, а став ним у 1982 році, тому він не мав права на відшкодування шкоди як непрацездатна особа, яка перебувала на утриманні померлого на строк інвалідності відповідно до підпункту «в» пункту 10 Правил.

Доводи касаційної скарги, що судами першої та апеляційної інстанцій не було взято до уваги положення Постанови Президії Всесоюзної центральної ради профспілок № 50/П-2 від 13 лютого 1985 року, якою визначено, що непрацездатними вважаються неповнолітні особи, які не досягли 16 років (учні - 18 років) або старші цього віку, якщо вони стали інвалідами до досягнення 16 років (учні - 18 років), Верховним Судом відхиляються з тих міркувань, що вказаний нормативний акт набрав чинності у 1985 році, тоді як спірні правовідносини виникли у 1975 році, а тому він немає зворотної дії в часі та не може бути застосований для врегулювання вказаного спору.

Верховний Суд зазначає, що право ОСОБА_1 на відшкодування шкоди відповідно до підпункту «а» пункту 10 Правил на час нещасного випадку з його батьком не заперечується відповідачем. Проте відповідач заперечує, що вид страхової виплати, право на яку просить визнати позивач, не була передбачена чинним законодавством і підприємством позивачу не призначалася та не виплачувалася. Із цих підстав відмовлено в позові.

Перевіряючи доводи касаційної скарги, Верховний Суд зазначає, що пунктом 2 статті 7 Закону України «Про страхові тарифи на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності було передбачено, що Фонд сплачує страхові виплати та надає соціальні послуги працівникам (членам їх сімей), які потерпіли на виробництві до 01 квітня 2001 року, з того часу, коли відповідні підприємства передали в установленому порядку Фонду документи, що підтверджують право цих працівників (членів їх сімей) на такі страхові виплати та соціальні послуги, або коли таке право встановлено в судовому порядку. Проте пункт 2 статті 7 втратив чинність на підставі Закону N 2464-VI від 08 липня 2010 року.

Відхиляючи касаційну скаргу, Верховний Суд бере до уваги, що право на страхові виплати, які передбачені частиною першою статті 41 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», яким обґрунтовано позовні вимоги, мають тільки ті особи, право на виплату у яких виникло після набрання чинності цим Законом, тобто після 01 квітня 2001 року.

Доводи касаційної скарги зводяться до власного тлумачення норм Закону та законодавства, чинного на час виникнення спірних правовідносин, та незгоди із судовими рішеннями.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржувані судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій підлягають залишенню без зміни як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 та його представника - адвоката Мєшальникової Ганни Геннадіївни залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 22 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик