КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2019 року

м. Київ

справа № 761/12745/15-ц

провадження № 22-ц/824/7768/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач)

суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.

за участю помічника судді, який за дорученням головуючого судді здійснює повноваження секретаря судового засідання - Виноградової А.І.

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1

заінтересовані особи - ОСОБА_2 , Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві, Публічне акціонерне товариство «Експобанк»

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Бахрушина Андрія Миколайовича

на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 25 січня 2019 року у складі судді Піхур О.В.

у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві, Публічне акціонерне товариство «Експобанк»про заміну сторони у виконавчому провадженні та визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Експобанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2015 року уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію у ПАТ «КБ «Експобанк» Волощук І.Г. звернувся в суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 серпня 2015 року позов задоволено.

На підставі вищевказаного рішення 27 жовтня 2015 року Шевченківським районним судом м. Києва видано виконавчий лист.

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про заміну сторони у виконавчому провадженні та визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 серпня 2015 року у справі № 761/12745/15-ц стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Експобанк» заборгованість за Договором відновлювальної кредитної лінії №33/08-ШВ- СК від 24 квітня 2008 року у розмірі 1 092 219,88 грн. На виконання вищевказаного судового рішення по справі № 761/12745/15-ц 27 жовтня 2015 року був виданий виконавчий лист, на підставі якого 02 лютого 2016 року державним виконавцем Шевченківського РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві відкрите виконавче провадження №49991001.

Зазначала, що 24 грудня 2015 року ПАТ «КБ«Експобанк» та ТОВ «ДС ГРУП ФАКТОР» уклали договір про відступлення права вимоги № 4, відповідно до якого ТОВ «ДС ГРУП ФАКТОР» набуло всі права кредитора.

30 грудня 2015 року між ОСОБА_1 та ТОВ «ДС ГРУП ФАКТОР» був укладений договір про відступлення прав вимоги (цесії) №20/12-КБЕ-Ц, відповідно до якого всі права кредитора перейшли до заявника.

Також звертала увагу на те, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 20 листопада 2018 року укладено угоду про прощення боргу №1, що є підставою для визнання виконавчого листа, виданого 27 жовтня 2015 року таким, що не підлягає виконанню.

Таким чином, просила замінити стягувача у виконавчому провадженні №49991001 щодо примусового виконання заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 серпня 2015 року на ОСОБА_1 та визнати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню.

УхвалоюШевченківського районного суду м. Києва від 25 січня 2019 року заяву ОСОБА_1 задоволено.

Не погоджуючись з указаною ухвалою, 26 березня 2019 року старший державний виконавець Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Бахрушин А.М. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу в частині визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Уважає, що суд першої інстанції не дослідив та не встановив обставини, що мали значення для правильного вирішення спору, при постановленні ухвали порушив норми процесуального права та невірно застосував норми матеріального права.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що судом не враховано, що перелік суб`єктів, які мають право подати заяву про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, чітко визначений статтею 432 ЦПК України, проте ОСОБА_1 станом на момент звернення до суду із заявою не мала процесуального статусу стягувача або боржника.

Уважає, що в оскаржуваній ухвалі не зазначена конкретна підстава, з якої виконавчий лист Шевченківського районного суду м. Києва №761/12745/15-ц від 27 жовтня 2015 року є таким, що не підлягає виконанню.

Посилається на те, що порядок закінчення виконавчого провадження у разі відсутності/прощення боргу передбачений пунктом 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», проте у такому випадку виконавчий збір виноситься в окреме провадження, що несе за собою негативні наслідки для боржника, а саме, необхідність сплати до Державного бюджету України виконавчого збору у розмірі 109 221,99 грн.

04 червня 2019 року до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 , в якому остання просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися відповідно до вимог чинного законодавства.

11 червня 2019 року на адресу апеляційного суду надійшли заяви ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про розгляд справи за їх відсутності.

Згідно частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності всіх учасників справи, оскільки вони належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 25 січня 2019 року апелянтом оскаржується лише в частині визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, тому в іншій частині ухвала суду першої інстанції не перевіряється.

Задовольняючи заяву про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, місцевий суд виходив з наявності на це підстав відповідно до вимог чинного законодавства та наявності відповідних доказів на підтвердження заявлених ОСОБА_1 вимог.

Проте, з такими висновками місцевого суду колегія не погоджується з огляду на наступне.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судом установлено, що заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 серпня 2015 року у справі №761/12745/15-ц стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Експобанк» заборгованість за Договором відновлювальної кредитної лінії №33/08-ШВ-СК від 24 квітня 2008 року у розмірі 1 092 219,88 грн.

На виконання вищевказаного судового рішення по справі №761/12745/15-ц, 27 жовтня 2015 року видано виконавчий лист, на підставі якого 02 лютого 2016 року державним виконавцем Шевченківського РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві відкрито виконавче провадження №49991001.

24 грудня 2015 року ПАТ «Експобанк» та ТОВ «ДС ГРУП ФАКТОР» уклали договір про відступлення права вимоги № 4, відповідно до якого ТОВ «ДС ГРУП ФАКТОР» набуло всі права кредитора.

30 грудня 2015 року між ОСОБА_1 та ТОВ «ДС ГРУП ФАКТОР» був укладений договір про відступлення прав вимоги (цесії) №20/12-КБЕ-Ц, відповідно до якого всі права кредитора перейшли до заявника.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина 1 статті 510 ЦК України).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Отже, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду від 22 листопада 2018 року у справі № 501/1930/16-ц).

У разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив (абз. 1 ч. 5 ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до положень статті 442 ЦПК України, у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець. Суд розглядає заяву про заміну сторони її правонаступником у десятиденний строк з дня її надходження до суду у судовому засіданні з повідомленням учасників справи та заінтересованих осіб. Неявка учасників справи та інших осіб не є перешкодою для вирішення питання про заміну сторони виконавчого провадження.

Таким чином, судом першої інстанції дійдено висновку про наявність підстав для заміни сторони виконавчого провадження та замінено стягувача на ОСОБА_1 , що апелянтом не заперечується.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 звернулася з вимогами про заміну сторони виконавчого провадження та визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню одночасно.

Як зазначалося вище, місцевим судом установлено, що заявник набула права вимоги за виконавчим листом по справі №761/12745/15-ц від 27 жовтня 2015 року відповідно до договору про відступлення прав вимоги (цесії) №20/12-КБЕ-Ц від 30 грудня 2015 року, у зв`язку з чим замінено сторону у виконавчому провадженні, а саме стягувача, на ОСОБА_1 , тобто відповідно до ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 25 січня 2019 року, яка в цій частині апелянтом не оскаржується, ОСОБА_1 набула статус стягувача у виконавчому провадженні.

20 листопада 2018 року ОСОБА_1 (кредитор) та ОСОБА_2 (боржник) уклали угоду про прощення боргу, відповідно до пунктів 1,2 якої зобов`язання ОСОБА_2 щодо сплати боргу ОСОБА_1 за Договором відновлювальної кредитної лінії №33/08-ШВ-СК від 24 квітня 2008 року припиняються шляхом прощення боргу. У зв`язку з припиненням зобов`язань ОСОБА_2 згідно з пунктом 1 цієї угоди, ОСОБА_1 заявляє про відсутність жодних матеріальних претензій до ОСОБА_2 .

Згідно положень частини другої статті 432 ЦПК України, суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Відповідно до змісту вказаної норми виконавчий лист може бути визнаний судом таким, що не підлягає виконанню лише у випадку: 1) якщо його було видано помилково; 2) якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

При цьому словосполучення «або з інших причин» стосується саме припинення обов`язку боржника, який підлягає виконанню. Підстави припинення зобов`язання визначені главою 50 розділу І книги п`ятої ЦК України.

Так, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань, переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.

Процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: - видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); - коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; - видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; - помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; - видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; - пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що законодавець встановлює підстави, за яких суд визнає виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, зокрема, у разі якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 серпня 2015 року з ОСОБА_2 на користь ПАТ «КБ «Експобанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 092 219,88 грн.

На виконання вказаного рішення 27 жовтня 2015 року видано виконавчий лист та 02 лютого 2016 року за даним виконавчим листом відкрито виконавче провадження.

З матеріалів справи убачається, що виконавчий лист №761/12745/15-ц, виданий 27 жовтня 2015 року, перебуває на виконанні у виконавчій службі, у строк, зазначений державним виконавцем у постанові про відкриття виконавчого провадження від 02 лютого 2016 року для самостійного виконання боржником рішення суду, ОСОБА_2 рішення не виконала.

Таким чином, заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 серпня 2015 року є чинним та, ураховуючи те, що боржником останнє не виконано у добровільному порядку у визначений законом строк, підлягає примусовому виконанню за правилами, встановленими Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Положеннями статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно частин першої та другої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Пунктом 9 частини п`ятої статті 27 вказаного Закону встановлено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Як убачається з матеріалів справи ОСОБА_1 , як новий кредитор, та ОСОБА_2 , як боржник, 20 листопада 2018 року уклали угоду про прощення боргу №1, у зв`язку з чим фактично виконали заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 серпня 2015 року.

Разом з тим, такі дії ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були вчинені після відкриття виконавчого провадження та спливу 7 днів для добровільного виконання рішення суду боржником, тобто на стадії примусового виконання судового рішення, що регулюється положеннями Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Таким чином, установивши, що виконавчий лист виданий на підставі заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 серпня 2015 року, яке набрало законної сили та підлягає примусовому виконанню, зважаючи на встановлений Законом України «Про виконавче провадження» порядок закінчення виконавчого провадження та ту обставину, що прощення боргу відбулося після відкриття виконавчого провадження та початку вчинення дій, направлених на примусове виконання судового рішення, колегія суддів доходить висновку про відсутність правових підстав для визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, у розумінні вимог статті 432 ЦПК України.

З огляду на наведене, колегія суддів уважає, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, а місцевий суд, не звернувши уваги на вищенаведені норми закону та обставини справи, дійшов помилкового висновку про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, не надавши при цьому належної правової оцінки підставам, з яких виконавчий лист може бути визнано таким, що не підлягає виконанню.

У справі «Soering vsUK» [5] Європейський суд визначив, що Конвенція як основоположний правовий акт, що підтверджує, забезпечує та надає захист прав людини, визначає, що її гарантії мають бути реальними та дієвими. Виконання будь-якого рішення суду є обов`язковою стадією процесу правосуддя, і як наслідок, повинна відповідати вимогам ст. 6 Конвенції. Судовий захист прав особи, як і діяльність суду, не може вважатися ефективним, якщо рішення суду не буде виконано або виконано неналежним чином і без подальшого контролю суду за їх виконанням.

Статтею 376 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є, зокрема, неправильне застосуванням норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

З урахуванням установлених обставин, колегія доходить висновку, що ухвалу суду першої інстанції в частині вирішення питання про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню необхідно скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, а апеляційну скаргу - задовольнити.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Бахрушина Андрія Миколайовича - задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 25 січня 2019 року в частині визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню - скасувати.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві, Публічне акціонерне товариство «Експобанк» про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 03 липня 2019року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

Л.Д. Махлай