Номер провадження: 22-ц/813/5561/19
Номер справи місцевого суду: 522/4684/18
Головуючий у першій інстанції Науменко А. В.
Доповідач Журавльов О. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.07.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

за участю секретаря Павлючук Ю.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 січня 2019 року у складі судді Науменко А.В.,

встановив:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу. Позов обґрунтовано тим, що сімейне життя між сторонами не склалося із-за різних характерів, життєвих прагнень та поглядів на подружнє життя. Почуття поваги та кохання подружжям один до одного втрачено, фактичні шлюбні відносини припиненні з 2017 року. Від спільного шлюбу у сторін є неповнолітня донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Суперечок про поділ майна та місця проживання спільної дитини позивач та відповідач не мають. Подальше спільне життя як подружжя та збереження шлюбу буде суперечить їх інтересам. На даний момент їх шлюб носить формальний характер, тому подальше сумісне життя з відповідачем та збереження сім`ї неможливі.

Судом першої інстанції було здійснено заходи по примиренню сторін, а саме, ухвалою суду від 14.06.2018 року, за клопотанням відповідача було зупинено провадження у справі для примирення сторін строком на шість місяців. Проте, примирення між сторонами не відбулося.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24 січня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 27.11.2007 року у Білгород-Дністровським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, про що складено актовий запис № 504. Свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 . Задовольняючи позов суд першої інстанції посилався на те, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї є неможливим та суперечить інтересам позивача, який не бажає їх поновлювати, подальше сімейне життя подружжя і примирення неможливе, шлюб існує формально.

Зазначене заочне рішення суду після перегляду його судом першої інстанції оскаржує в апеляційному порядку відповідач ОСОБА_2 В скарзі з посиланням на порушення судом норм матеріального та процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду, ухвалення нового рішення про відмову позивачу у задоволенні позову. Основними доводами апеляційної скарги є посилання на те, що суд першої інстанції не встановив, чи дійсно подальше спільне життя подружжя неможливе та суперечить інтересам одного з них та формально поставився до з`ясування дійсних причин бажання позивача розірвати шлюб. Також, апелянтом зазначено, що шлюбні відносини між сторонами не припинені, проте суд позбавив відповідача надати докази можливості збереження шлюбу між ними. Крім того, апелянт посилається на те, що копію оскаржуваного судового рішення та ухвали про його перегляд судом першої інстанції їй не направлялось.

Відзиву на апеляційну скаргу подано не було.

Апелянт ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась. Про дату, час і місце розгляду справи в апеляційному суді повідомлялася належним чином.

З матеріалів справи вбачається, що судові повістки направлялись судом ОСОБА_2 за адресою, зазначеною нею у апеляційній скарзі та заявах, що містяться в матеріалах справи. Згідно довідок поштових повідомлень, що надійшли до суду, «адресат не проживає» та «відмовились від отримання». Отже, ОСОБА_2 повідомлена належним чином про дату, час та місце розгляду справи в порядку, передбаченому ч. 9 ст. 130, ч. 1 ст. 131 ЦПК України (а.с.104-105, 108-110).

Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

При цьому, колегія суддів зазначає, що необґрунтоване затягування розгляду справи суперечить вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

Також колегія суддів виходить із того, що у своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема складність справи, поведінка заявника та поведінки компетентних органів влади.

З цих підстав колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, повідомленого належним чином про дату, час і місце розгляду справи.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 27.11.2007 року Білгород-Дністровським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області між сторонами був укладений шлюб, про що складено актовий запис №504, свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 .

Від спільного шлюбу є неповнолітня донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка після розірвання шлюбу залишається на вихованні матері. Суперечок про поділ майна та місця проживання спільної дитини позивач та відповідач не мають.

Позивачем зазначено, що сторони однією сім`єю сторони не проживають, спільне домогосподарство не ведуть, фактичні шлюбні відносини припинили. Почуття поваги та кохання подружжям один до одного втрачено, фактичні шлюбні відносини припиненні з 2017 року. Подальше спільне життя як подружжя та збереження шлюбу буде суперечить їх інтересам, шлюб носить формальний характер, тому подальше сумісне життя з відповідачем та збереження сім`ї неможливі. Час на примирення, наданий судом, не змінив зазначені обставини.

Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з ч. 5 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя, і це не випадково, оскільки такі питання можуть вирішуватися виключно у процесі розгляду конкретної справи. Важливою особливістю справ про розірвання шлюбу є те, що суд з урахуванням усіх фактичних обставин може відкласти розгляд справи та призначити подружжю строк для примирення.

Системний аналіз норм СК України вказує на те, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

З цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя (правова позиція, висловлена у постанові Верховного Суду від 30 травня 2019 року у справі №442/6319/16-ц).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14.06.2018 року, в якій ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16.07.2018 року було виправлено описку, було задоволено клопотання відповідача ОСОБА_2 , зупинено провадження у справі для примирення сторін на шість місяців, тобто до 13.12.2018 року включно (а.с.32,37,44).

Заявою від 04.12.2018 року ОСОБА_1 зазначив, що наполягає на задоволенні позовних вимог, наміру зберегти шлюб з ОСОБА_2 не має. Зазначено, що перемир`я з відповідачем є неможливим, шлюбні відносини фактично припинилися у вересні 2017 року (а.с.47).

Згідно ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.

Загальна декларація прав людини у частині 2 статті 16 містить положення, за яким шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються, а за статтею 23 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, жоден шлюб не може бути укладений без вільної і цілковитої згоди тих, що одружуються.

Отже й подальше існування сім`ї як добровільного союзу у разі відсутності добровільної згоди чоловіка чи жінки на такий союз - сім`ю - шлюб, не може мати місце, а також, приймаючи бажання й право одного з них розірвати шлюб не може бути незаконно порушене або одного з подружжя не можливо насильно, без його волі змусити перебувати у таких зареєстрованих як шлюб відносинах. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу, тобто наявність вільної згоди, - це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання.

За ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.

Чинне законодавство України забороняє примушування до шлюбу. Примушування - значить добиватися певної поведінки від особи за допомогою фізичного або психічного насильства. Закріпленні у законодавстві права дружини та чоловіка на повагу до своєї індивідуальності є засобом захисту психологічно слабшого у шлюбі від психічного диктату чи навіть агресії дружини, чоловіка або іншої особи. Воно схиляє до толерантності, терпимості у шлюбі, спрямовує кожного з них на спокійне, інтелігентне залагодження колізії індивідуальних рис характеру, життєвих звичок.

Однією з причин припинення шлюбу є його розірвання.

Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду.

Оскільки шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, розірвання шлюбу може відбутися за їхньою спільною заявою або за заявою когось з них.

Як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді ОСОБА_1 стверджував, що не бажає в подальшому підтримувати сімейні стосунки з ОСОБА_2 , шлюбні відносини між ними погіршилися, що призвело до їх фактичного припинення. Ведення між сторонами спільного господарства та сумісне проживання також припинено. Позивач втратив почуття любові до відповідача, а їхня сім`я існує лише формально.

Також, всупереч доводів апеляційної скарги, апеляційним судом враховано, що після ухвалення районним судом оскаржуваного рішення минуло досі тривалий час, однак за цей час сторони не примирилися, позивач і надалі наполягає на розірванні шлюбу.

Доводи апеляційної скарги, що суд розглянув справу без участі відповідача та позбавив відповідача надати докази є безпідставними, оскільки з матеріалів справи вбачається, що про час та місце розгляду справи відповідач ОСОБА_2 повідомлялась судом належним чином, крім того судом було задоволення клопотання відповідача та надано сторонам строк для примирення сторін (а.с.32,37,58-62).

Посилання апеляційної скарги на те, що судом першої інстанції копію оскаржуваного судового не було направлено на її адресу не заслуговують на увагу, оскільки з матеріалів справи вбачається, що 30 січня 2019 року судом направлялась копія заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 січня 2019 року на адресу, яку ОСОБА_2 зазначила в своїй заяві (а.с.22,69). Не отримана відповідачем копія судового рішення повернулась до суду з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання» (а.с.71).

Також, з матеріалів справи вбачається, що 17 квітня 2019 року судом направлялась копія ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 26.03.2019 року про залишення без задоволення заяви відповідача ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 січня 2019 року на адресу, яку ОСОБА_2 зазначила в своїй заяві (а.с.94).

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що свідоме неотримання стороною судової кореспонденції за адресою зазначеною відповідачем та, в подальшому посилання відповідача на її неотримання, розцінюється судом як дії, спрямовані на затягування розгляду справи та свідчить про зловживання процесуальними правами, які направлені на перешкоджанню здійснення своєчасного розгляду справи.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ст. 12, 13, 81, 89 ЦПК України).

Оскільки між сторонами склалися відносини, при яких збереження сім`ї неможливо, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам та інтересам їх дитини, суд першої інстанції, з`ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку що шлюб між сторонами носить формальний характер і підлягає розірванню. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин, що виникли, і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги про формальний розгляд справи та порушення прав апелянта є необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, а саме, її не згода з позовом про розірвання шлюбу були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Одночасно апеляційний суд зазначає, що доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права та не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до законодавства та на законність судового рішення.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Судове рішення, яке переглядається, містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не встановлено.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 263, 375 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 13 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 268, п. 1 ч. 1 ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст Постанови складено 04 липня 2019 року.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді

О.С.Комлева

Ю.І.Кравець