Дата документу 09.07.2019 Справа № 332/3002/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 332/3002/18
Провадження №22-ц/807/801/19
Головуючий в 1-й інстанції - Мєркулова Л.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2019 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.
суддів:Крилової О.В. Полякова О.З.
секретарКамалова В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на заочне рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2018 року, ухвалене в м. Запоріжжі у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (з урахуванням ухвали про виправлення описки від 20.12.2018 року),-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2018 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. У своєму позові вказує, що 24.08.2017 року о 12-30 годині в районі зупинки громадського транспорту "Січ" на пішохідному переході її збив легковий автомобіль "Ланос" сірого кольору, власником якого є ОСОБА_2 в результаті чого, вона отримала тілесні ушкодження. Згідно ухвали Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23.07.2018 року вона була визнана потерпілою. Згідно висновку судово-медичної експертизи № 2454 від 11.10.2017 року, встановлена травма гомілки, що виражена у вигляді гематоми, що у клінічному перебігу і після надання хірургічної допомоги не набула свого визначеного кінця (не набула повного загоєння із зникненням хворобливих змін). Відповідно до листа-відповіді від 14.11.2017 року ОСОБА_1 перебувала на амбулаторному лікуванні у лікаря-хірурга з 28.08.2017 року по 10.10.2017 року з діагнозом: посттравматична гематома середньої третини лівої голені, що підтверджується виписним епікризом із історії хвороби № 16212, листком непрацездатності та випискою хірурга із медичної картки стаціонарного хворого. Завдані відповідачем травми завдали больових відчуттів позивачу, що є підставою для відшкодування моральної шкоди, яку позивач оцінила в розмірі 100000 грн.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2018 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 20 000 грн. та додаткові витрати у розмірі 200 грн. за розміщення оголошення в газеті. В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір розмірі 704,80 грн.

Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя заява ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 20.11.2018 року - залишено без задоволення.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просить змінити рішення суду в частині збільшення стягнення суми моральної шкоди до 100000,00 грн.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 є те що, апелянт оцінює свої моральні страждання саме в розмірі 100 000,00 грн., виходячи із тривалості лікування, глибини душевних страждань, чисельності негативних наслідків, що викликані внаслідок травми.

Узагальненими доводами апеляційної скарги, ОСОБА_2 є те що, на теперішній час відсутнє будь-яке судове рішення, яким апелянта визнано винним у вчиненні правопорушення у сфері дорожнього руху, вчиненого за обставин, на які посилається позивач. Крім того, на час подій, на які вказує у своїй заяві позивачка, цивільно-правова відповідальність відповідача як власника наземного транспортного засобу була застрахована. Однак питання відшкодування страховою компанією завданої позивачці моральної шкоди, а також питання необхідності залучення страхової компанії до участі у справі судом першої інстанції не вирішувалось. Також розмір моральної шкоди визначений судом є необґрунтованим.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 вказав, що позивачем не надано доказів для підтвердження спричинення моральної шкоди в розмірі 100 000 грн., тому, враховуючи принцип розумності та справедливості, враховуючи, що в частині відшкодування моральної шкоди позовні вимоги знайшли частково своє обґрунтування, стягнув моральну шкоду в розмірі 20000,00 грн.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відносини, що виникають у результаті завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки, виділяють у спеціальний делікт у зв`язку з особливостями механізму завдання шкоди, а також умовами виникнення обов`язку таку шкоду відшкодувати. При цьому враховується, що особливі правила ст. 1187 ЦК України діють тоді, коли шкоду завдано тими властивостями об`єкта, через які діяльність із ним визнається джерелом підвищеної небезпеки.

Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володільця небезпечного об`єкта законодавець зобов`язує відшкодувати шкоду незалежно від вини цієї особи. Перед потерпілими несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Виходячи із положень ч. 5 ст. 1187 ЦК України, згідно з якими особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до постанови Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 30.07.2018 року провадження у справі про адміністративне правопорушення за ст. ст.122-4, 124 КУпАП стосовно ОСОБА_2 закрито у зв`язку з закінченням на момент розгляду справи строку накладання адміністративного стягнення. Між тим, вказаною постановою встановлено обставини щодо отримання ОСОБА_1 тілесних ушкоджень, внаслідок вчинення ОСОБА_2 адміністративного правопорушення (а.с.147-148).

Згідно ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до ч. 1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

В пункті 4 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01.03.2013 № 4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" надані такі роз`яснення, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Апеляційний суд вважає, що розмір моральної шкоди, визначений судом першої інстанції, є розумним, виваженим та справедливим. Виходячи з наведеного та враховуючи конкретні обставини справи, апеляційний суд вважає за можливе погодитися з розміром моральної шкоди, визначеної судом першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що є не доведеним те, що саме він завдав шкоди позивачці є безпідставними та спростовуються в тому числі зазначеною постановою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 30.07.2018 року провадження у справі про адміністративне правопорушення за ст. ст.122-4, 124 КУпАП стосовно ОСОБА_2 закрито у зв`язку з закінченням на момент розгляду справи строку накладання адміністративного стягнення. Між тим, вказаною постановою встановлено обставини щодо отримання ОСОБА_1 тілесних ушкоджень, внаслідок вчинення ОСОБА_2 адміністративного правопорушення (а.с.147-148).

Доводи відповідача про те, що саме страхова компанія в якій він застрахував свою відповідальність повинна відшкодовувати завдану шкоду є також безпідставними, оскільки сам же відповідач та його представник вказали апеляційному суду, що у них немає відомостей про те в якій страховій компанії було застраховано автомобіль, автомобіль зараз ним продано і страхового полісу у нього не збереглось.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню частково.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Зазначені доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 10 липня 2019 року

Головуючий, суддя-доповідач С.В. Кухар

Судді: О.В. Крилова

О.З. Поляков