ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ України

04 липня 2019 року

м. Харків

справа № 615/467/17

провадження № 22-ц/818/2965/19

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Хорошевський О.М.

суддів - Кіся П.В., Яцини В.Б.

розглянувши в порядку ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні суду в м. Харкові цивільну за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про стягнення заробітної плати за виконану роботу понад встановлений трудовим договором час, стягнення середнього заробітку за час затримки здійснення розрахунку при звільненні, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки, зобов`язати змінити запис в трудовій книжці про дату звільнення з роботи та поновлення на роботі, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Валківського районного суду Харківської області від 18 березня 2019 року, ухвалене суддею Товстолужським О.В.,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом після уточнення якого просила стягнути із фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на її користь заборгованість по заробітній платі за період з 01.06.2014 року по 31.03.2017 року в розмірі 32 438 грн. 80 коп., стягнути на її користь середній заробіток за весь час затримки здійснення розрахунку при звільненні по день поновлення на посаді, стягнути суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 27.03.2017 року по день поновлення на посаді, зобов`язати фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 внести запис до її труд книжки про прийняття її на роботу з 01.06.2014 року, сплатити всі належні платежі стосуються її офіційного працевлаштування за період з 01.06.2014 року по 12.02.2016 року, зарахування трудового стажу, поновити її на посаді касира торгівельного залу супермаркет «Норма» у фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 .

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що вона працювала касиром торгівельного залу супермаркет «Норма» у фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 з 01.06.2014 року. 09.03.2017 року за станом здоров`я вона була вимушена звернутись до медичного закладу за наслідком якого, її було направлено на лікування та після видано листок непрацездатності. Внаслідок хвороби ОСОБА_1 була відсутня на роботі до 27.03.2017 року.

Після виходу з лікарняного на своє робоче місце, роботодавцем було відмовлено в доступі до виконання своїх обов`язків, обґрунтовуючи це тим, що робоче місце ОСОБА_1 зайнято іншою особою, а їй запропоновано звільнитись за власним бажанням, а у разі відмови її буде звільнено за прогули. З 27.03.2017 року до виконання своїх обов`язків, її допущено не було. 31.03.2017 року відповідач звільнив ОСОБА_1 вказавши причиною звільнення - "припинення строку трудового договору". Копію наказу про звільнення їй надано не було. Зважаючи, що не могло бути припинення строку трудового договору оскільки між сторонами це не обговорювалось. Дії відповідача вважає незаконними та такими що порушують її трудові права.

Рішенням Валківського районного суду Харківської області від 18 березня 2019 рокупозовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки з 31.03.2017 року по 10.04.2017 року в розмірі 1144,00 грн. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 640,00 грн.

Рішення суду обґрунтовано тим, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення на її користь заборгованість по заробітній платі за період з 01.06.2014 року по 31.03.2017 року в розмірі 32 438 грн. 80 коп., стягнення середнього заробітку за весь час затримки здійснення розрахунку при звільненні по день поновлення на посаді, стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 27.03.2017 року по день поновлення на посаді, зобов`язання ФОП ОСОБА_2 внести запис до її труд книжки про прийняття її на роботу з 01.06.2014 року, сплату всіх належних платежів, що стосуються її офіційного працевлаштування за період з 01.06.2014 року по 12.02.2016 року, зарахування трудового стажу, поновлення її на посаді касира торгівельного залу супермаркет «Норма» у ФОП ОСОБА_2 є недоведеними.

Але при цьому, судом першої інстанції було застосовано ч. 2 ст. 5 ЦПК України, згідно якої у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Так, позивачем в позові не конкретизовано вимогу щодо стягнення середнього заробітку за вимушений прогул у зв`язку із затримкою видачи трудової книжки, з метою ефективного захисту прав позивача, суд першої інстанції вважав за необхідне застосувати саме такий спосіб захисту прав позивача.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду в частині відмовлених позовних вимог скасувати як незаконне, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове яким позовні вимоги в цій частині задовольнити у повному обсязі.

Скарга містить посилання на те, що рішення суду ґрунтується виключно на доводах відповідача згідно з пред`явлених ним письмових документів, а саме строкового трудового договору від 13.02.2015 року та наказів про прийняття, а також звільнення її з роботи у зв`язку з закінченням строку дії договору.

Також, судом першої інстанції не взято до уваги, що записи в трудовій книжці про прийняття та звільнення її з роботи не відповідають самим наказам ФОП ОСОБА_2 . Крім того, її не було ознайомлено з цими наказами, зокрема і з визначенням строковості дії трудового договору.

Зазначає, що фактичні трудові відносини між нею та ФОП ОСОБА_2 тривають не з 13.02.2015 року, а з 01.06.2014 року. Про те, що відповідачем офіційно було оформлено її на роботі саме 13.05.2015 року їй достеменно стало відомо в рамках судового розгляду даної справи за її позовом. Аналогічна ситуація з приводу грубого порушення трудових прав працівників щодо неофіційних трудових відносин систематично практикувалось ФОП ОСОБА_2 раніше.

Представником відповідача надано відзив на апеляційну скаргу в якому у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 просить відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У відзиві посилаються на те, що вимога позову - про стягнення грошей - начебто заборгованості по заробітної платі за період з 01.06.2014р. не підтверджена ніякими доказами, оскільки особиста заява ОСОБА_1 про прийняття на роботу написана 12.02.2015 року. Виходячи с цієї обставини ніякої заборгованості у ФОП ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 немає. Вимога про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні також не підлягає задоволенню, оскільки повний розрахунок з ОСОБА_1 проведений 31.03.17 р. в останній день роботи: 1008,43 грн. - виплата по лікарняним листам і 281,63 грн. - заробітна плата. Вимога стягнути із фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь позивача суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 27.03.2017 року по день поновлення на посаді - також не підлягає задоволенню, оскільки ОСОБА_1 була звільнена у зв`язку з закінченням дії строкового трудового договору. Вимога про внесення в трудову книжку запису про прийняття ОСОБА_1 на роботу з 01.06.2014 року не має під собою правового документального обґрунтування та не підлягає задоволенню. Вимога про обов`язок відповідача сплатити належні податки з роботу ОСОБА_1 в ФОП ОСОБА_2 з 01.06.2014 року по 12.02.2016 року не може бути задоволена, оскільки ОСОБА_1 не працювала з 01.06.2014року. Вимога позову про поновлення на роботі - не підлягає задоволенню, оскільки ОСОБА_1 згідно п.1 Форми трудового договору від 13.02.2015 року ( яка підписана особисто ОСОБА_1 і роботодавцем) булі прийнята на роботу на визначений термін до 31.03.2017 року.

Також, відповідачем подано заперечення стосовно заявленого клопотання ОСОБА_1 про допит осіб в якості свідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За правилами до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Оскільки справу призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження, без повідомлення учасників справи, клопотання ОСОБА_1 про допит осіб в якості свідків суд апеляційної інстанції важає таким, що задоволенню не підлягає, оскільки оцінку доводам викладеним у ньому було надано судом першої інстанції, судова колегія з ними погоджується.

Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів які б спростовували докази надані відповідачем, відповідно до яких ОСОБА_1 було прийнято на роботу та звільнено з займаної посади.

Судова колегія з таким висновком суду першої інстанції погоджується виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За правилами п. 2 ч. 1 ст. 23 КЗпП України, трудовий договір може бути укладений на визначений строк, встановлений за погодженням сторін.

Так, матеріали справи містять власноручно написану заяву про прийняття ОСОБА_1 на роботу касиром торгівельного залу з 13 лютого 2015 року датовану 12 лютим 2015 року. Тією же датою видано наказ про прийняття на роботу ОСОБА_1 на посаду касиру торгівельного залу з 13.02.2015 до 31.03.2017 року з окладом 1310,00 грн., оформлено трудовий договір з 13.02.2015 року, в якому зазначено умови праці ( режим, права і обов`язки сторін, і т.д.) (т. 1 а.с. 50-52).

Крім того, матеріали справи містять платіжні відомості які були підписані позивачем (т. 1 а.с. 57-73).

На спростування цих доказів, ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів.

Крім того, відповідно до листа Головного управління Держпраці у Харківській області №Д-368//Д-369/02.03/12.-14/5112 від 19.05.2017 року, на звернення ОСОБА_1 було повідомлено, що за результатами позапланової перевірки додержання вимог законодавства про працю фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 будь-яких порушень трудового законодавства не виявлено. Під час перевірки встановлено, що відповідно до наказу №120215/1 від 12.02.2015 р. на підставі особистої заяви ОСОБА_1 останню прийнято касиром торгівельного залу 13.02.2015 року, згідно строкового трудового договору терміном до 31.03.2017 року, з окладом 1310 грн.(а.с.47).

Також, судова колегія бере до уваги, що позивач змінювала свої доводи.

Так позовна заява містить посилання на те, що письмового трудового договору вона з відповідачем не укладала.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що хоча експертним шляхом і встановлено виконання нею підпису у трудовому договорі від 13 лютого 2015 року, проте у неї виникає сумнів укладання такого договору саме у цей день, а також вважала, що текст договору містить виправлення.

Проведення судово - почеркознавчої експертизи призначалось судом за клопотанням представника позивача, який мав можливість як і сам позивач ініціювати проведення дослідження документів для з`ясування таких обставин.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, не впливають на правильність ухваленого районним судом рішення і не можуть бути визнані підставою для скасування оскаржуваного рішення, тому колегія суддів їх відхиляє.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ч. 1 ст. 375, 382, 384 ЦПК України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Валківського районного суду Харківської області від 18 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. В порядку ст. 389 ЦПК України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Повне текст постанови складено 04 липня 2019 року.

Головуючий О.М. Хорошевський

Судді: П.В. Кісь

В.Б. Яцина