ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2019 року

м. Харків

Справа № 638/19587/16-ц

Провадження № 22-ц/818/2537/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Бровченка І.О.,

суддів: Бурлака І. В., Колтунової А. І.,

за участю секретаря - Прокопчук І.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Сбербанк»,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 лютого 2019 року в складі судді Подус Г.С.,

в с т а н о в и в:

У грудні 2016 позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним Договір банківського вкладу (депозиту) № 3330/005/539650 з видачею ощадного (депозитного) сертифікату на пред`явника від 04 грудня 2013 року; застосувати наслідки недійсності правочину, повернувши сторони у первісний стан; зобов`язати ПАТ «Сбербанк» видати належні ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 105000 доларів США за Договором банківського вкладу (депозиту) № 3330/005/539650 з видачею ощадного (депозитного) сертифікату на пред`явника від 04 грудня 2013 року та прийняти від нього все, одержане ним від ПАТ «Сбербанк» на виконання Договору банківського вкладу (депозиту) № 3330/005/539650 з видачею ощадного (депозитного) сертифікату на пред`явника від 04 грудня 2013 року та зобов`язати ОСОБА_1 повернути ПАТ «Сбербанк» все, одержане ним на виконання Договору банківського вкладу (депозиту) № 3330/005/539650 з видачею ощадного (депозитного) сертифікату на пред`явника від 04.12.2013 року.

Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що 04 грудня 2013 року між ним та ПАТ «Сбербанк» - на дату укладання Договору - ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» укладено Договір банківського вкладу (депозиту) (надалі - Договір) № 3330/005/539650 з видачею ощадного (депозитного) сертифікату на пред`явника серії НОМЕР_1 на суму 105000,00 доларів США (надалі - Ощадний сертифікат) строком отримання (розміщення Вкладу) 367 днів до 06 грудня 014 року із сплатою процентної ставки в розмірі 7,80 % річних.

Платіжним дорученням № 99528955 від 04.12.2013 року ним внесені кошти на депозит в сумі 105 000,00 доларів США.

У відповідності до п.1.1. Договору Банк приймає від вкладника грошові кошти (надалі - Вклад), перераховані Вкладником з його поточного рахунку № НОМЕР_2 , відкритого в Банку, (надалі - Рахунок) на рахунок Банку № НОМЕР_3, та видає Вкладнику відповідний неемісійний цінний папір в документарній формі - ощадний (депозитний) сертифікат на пред`явника, загальні характеристики якого зазначені в п.п.1.2.-1.6. цього договору (надалі-Сертифікат) і зобов`язується виплатити Вкладникові або особі, що придбала або якій було вручено Сертифікат на договірних умовах номінальну вартість Сертифікату (суму вкладу, яка зазначена на бланку такого Сертифікату) та нараховані проценти за Сертифікатом, на умовах та в порядку, передбаченому цим Договором.

Крім того, позивач посилається на п. 1.7. Договору, яким передбачено, що погашення Сертифікату (сплата номінальної вартості такого Сертифікату) та сплата процентів за ним відбувається у валюті, в якій сертифікат було випущено. При цьому погашений Сертифікат вилучається Банком.

Відповідно до пункту 2.3. Договору в разі пред`явлення Сертифікату для дострокового погашення Банк в строк, зазначений у заяві на дострокове погашення, при умові, що він (строк) складає не менше, ніж два робочих дні від дня подання такої заяви, перераховує суму номінальної вартості Сертифіката та проценти за ним, які виплачуються в розмірі базової (мінімальної) процентної ставки за вкладом (депозитом) на вимогу для фізичних осіб, яка діє в Банку на день такої сплати, на поточний рахунок Пред`явника Сертифіката , відкритий у Банку. Будь-які обмеження на виплату вартості Сертифіката при достроковому погашенні, Договором не передбачаються. Таким чином, умовами Договору закріплений обов`язок Відповідача на повернення Позивачу суми вкладу в доларах США, Договір не містить жодних застережень чи обмежень, які б давали підстави для сумнівів щодо можливості повернення коштів Позивача у валюті вкладу.

28 січня 2014 року він звернувся до відповідача із заявою про дострокове погашення Ощадного сертифікату. Одночасно Відповідач повідомив позивача про те, що грошові кошти у іноземній валюті, отримані від дострокового погашення ощадного (депозитного) сертифікату, підлягають обов`язковому продажу на міжбанківському валютному ринку України із подальшим зарахуванням гривневого еквіваленту від продажу такої іноземної валюти на поточний рахунок Позивача в національній валюті, відкритий у Банку, кошти з якого можуть бути видані йому або перераховані за його розпорядженням на інший рахунок не раніше, ніж через п`ять робочих днів після їх зарахування. Крім того, відповідач запропонував йому підписати заяву установленої форми, де зазначається, що він ознайомлений із змістом Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними та фізичними особами, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 03.12.2003 №516 та змістом Постанови про порядок надходження коштів в іноземній валюті на поточні рахунки фізичних осіб у межах України, затвердженої Правлінням Національного банку України від 16.09.2013 №365. Мотивуючи свої дії неможливістю повернення депозиту у валюті вкладу - доларах США, через дію Постанови Правління Національного банку України від 16.09.2013 №365, Відповідач здійснив повернення вкладу у гривні.

Таким чином, зазнає позивач, лише звернувшись до відповідача із заявою про дострокове розірвання Договору, він з`ясував, що умови такого Договору щодо повернення вкладу в доларах США були неможливі для виконання з боку відповідача та суперечили законодавству України. Попри це, Відповідач, як оферент публічного договору, не привів Договір у відповідність до вимог законодавства, що призвело до введення Позивача в оману щодо повернення вкладу в доларах США.

Також ОСОБА_1 вказує, що відповідачу, як банківській установі, що володіє банківською ліцензією, на час укладення Договору банківського вкладу(депозиту), було достеменно відомо про існування постанови Правління Національного банку України від 16.09.2013 №365 та неможливість виконати п.1.7 та 2.3. Договору обумовленим сторонами правочину способом. Попри це, відповідач зі своєї сторони підписав договір банківського вкладу (депозиту) встановленої в його банку на той час форми, маючи умисел на заволодіння його валютними ресурсами, без наміру виконання своїх зобов`язань за договором вкладу належним чином. В той самий час, укладаючи угоду він діяв під впливом обману, вважаючи, що зможе у будь-який час отримати внесені ним кошти у валюті вкладу, як це випливає із тексту Договору.

Позивач також посилається на те, що він не має юридичної освіти, не був та не є спеціалістом в галузі банківського права чи економіки, тобто не володіє спеціальними знаннями, послуговуючись лише загальноприйнятими нормами банківського обслуговування, консультаціями працівників банку та текстом договорів. Виходячи з того, що договорами банківського вкладу (п.1.7.) прямо передбачено, що погашення сертифікату (оплата номінальної вартості такого сертифікату) та оплата процентів за ним відбувається у валюті, в якій сертифікат було випущено, а договори не зазначають особливого порядку виплати коштів за вкладом при достроковому розірванні (пред`явленні до погашення Сертифіката), однією із основних характеристик банківського вкладу ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» із видачею ощадного сертифіката (продукції) в розумінні ЗУ «Про захист прав споживачів», щодо якої його введено в оману є порядок виплати коштів при достроковому погашенні вкладу.

Якби відповідач попередив його про таку основну характеристику пропонованої банківської послуги - неможливість отримання вкладу в іноземній валюті, та повернення вкладу в нестійкій до девальвації гривні, то він би не уклав договори банківського вкладу із видачею ощадного сертифіката, оскільки укладенням договору із обмеженнями на отримання своїх коштів у валюті вкладу не задовольнялась, основна його мета - захист належних йому коштів від девальвації.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 лютого 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «Сбербанк» про захист прав споживача, визнання недійсним правочину та застосування наслідків недійсності правочину відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що не знайшло свого підтвердження належними та допустимими доказами факт формування волі позивача при укладенні спірного договору саме під впливом обману з боку відповідача і, що відповідач мав умисел на уведення позивача в оману, що свідчить про те, що позивачем не доведено сукупність трьох обставин яка необхідна для кваліфікації недійсності Спірного договору за статтею 230 ЦК України. Всі твердження позивача про умисел відповідача на уведення його в оману ґрунтуються на припущеннях, а тому суд дійшов висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_1 необхідно відмовити.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Зазначає, що відповідачу на час укладання договору було достовірно відомо, що він не зможе виконати його умови. Відповідач свідомо відобразив у договорі положення, виконання яких суперечило Постанові Правління НБУ від 16.09.2013, які діяла на момент укладення правочину. Обман позивача відповідачем полягав у тому, що відповідач достовірно знав про неможливість повернення валюти по депозитним сертифікатам на момент укладання договору.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивач не довів того факту, що при укладенні спірного договору він діяв під впливом обману з боку відповідача, що банк намагався ввести його в оману, тобто у даному випадку відсутні передбачені у статті 230 ЦК України підстави для визнання договору недійсним.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що 04 грудня 2013 року між позивачем ОСОБА_1 та публічним акціонерним товариством «Дочірній банк Сбербанку Росії», правонаступником прав та обов`язків якого відповідно до змін до Статуту є відповідач - ПАТ "Сбербанк", було укладено договори банківських вкладів (депозиту) № 3330/005/539650 з видачею ощадного (депозитного) сертифікату на пред`явника серії НОМЕР_1 на суму 105 000,00 доларів США (надалі - Ощадний сертифікат) строком отримання (розміщення Вкладу) 367 днів до 06 грудня 2014 року із сплатою процентної ставки в розмірі 7,80 % річних.

Платіжним дорученням № 99528955 від 04 грудня 2013 року ним внесені кошти на депозит в сумі 105000,00 доларів США. (а.с.86)

Відповідно до пункту 1.1 Договору Банк приймає від вкладника грошові кошти, перераховані вкладником з його поточного рахунку, відкритого в банку, на рахунок банку, та видає вкладнику відповідний неемісійний цінний папір в документарні формі - ощадний (депозитний) сертифікат на пред`явника, і зобов`язується виплатити вкладникові або особі, що придбала або якій було вручено Сертифікат на договірних умовах номінальну вартість Сертифікату (суму вкладу, яка зазначена на бланку такого Сертифікату) та нараховані проценти за Сертифікатом, на умовах та в порядку, передбаченому цим Договором. Погашення Сертифікату (сплата номінальної вартості такого Сертифікату) та сплата процентів за ним відбувається у валюті, в якій Сертифікат було випущено (п.1.7 Договору).У разі пред`явлення Сертифікату для дострокового погашення банк в строк, зазначений в заяві на дострокове погашення, при умові, що він (строк) складає не менше ніж два робочі дні від дня подання такої заяви, перераховує суму номінальної вартості Сертифіката та проценти за ним, які виплачуються в розмірі базової (мінімальної) процентної ставки за вкладом (депозитом) на вимогу для фізичних осіб, яка діє в банку на день такої сплати, на поточний рахунок пред`явника Сертифіката, відкритий в банку (п.2.3 Договору).

Крім того, у пункті 5.1 Договору визначено, що все інше, що не передбачено цим договором визначено в Умовах банківського обслуговування фізичних осіб в АТ «СБЕРБАНК РОСІЇ», затверджених наказом Голови Правління Банку № 37 від 16 січня 2012 року, з усіма змінами та доповненнями, що відбулись протягом дії договору. Умови є невід`ємною частиною цього Договору і розміщуються на офіційному сайті Банку та/або інформаційних стендах, розташованих у доступних для вкладника місцях в операційному та/або касовому залах банку.

На виконання Договору сторони склали акт прийому - передачі за яким відповідач передав, а позивач отримав ощадний сертифікат серії НОМЕР_1 , на суму 105000 доларів США і за змістом якого позивач погоджується, що обслуговування та погашення сертифікату здійснюється з урахуванням правил, встановлених законодавством України та Умовами банківського обслуговування фізичних осіб в АТ «СБЕРБАНК РОСІЇ», що діють на дату здійснення дій, пов`язаних з обслуговуванням та /або погашенням Сертифікату.

28 січня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про дострокове погашення належного йому ощадного (депозитного) сертифікату на пред`явника НОМЕР_1 . У вказаній заяві зазначено, що позивач ознайомлений зі змістом Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03.12.2003 № 516 та змістом постанови про порядок надходження коштів в іноземній валюті на поточні рахунки фізичних осіб у межах України, затвердженої Правлінням Національного банку України від 16.09.2013 № 365. Крім того, у заяві зазначено, що позивачу відомо про те, що грошові кошти у іноземній валюті, отримані від дострокового погашення сертифікату, підлягають обов`язковому продажу на міжбанківському валютному ринку України із подальшим зарахуванням гривневого еквіваленту від продажу іноземної валюти на його поточний рахунок в національній валюті.

Відповідачем 03 лютого 2014 року було достроково погашено вказаний Сертифікат, зокрема, було зараховано на рахунок позивача гривневий еквівалент суми вкладу за курсом гривні до долара США 8,7. (а.с.131-138).

Відповідач при достроковому погашенні сертифікату за спірним договором діяв відповідно до постанови Правління Національного банку України «Про порядок надходження коштів в іноземній валюті на поточні рахунки фізичних осіб в межах України» № 365, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України за № 1592/24124, якою передбачено, що надходження коштів в іноземній валюті в межах України на поточний рахунок в іноземній валюті фізичної особи (резидента або нерезидента) здійснюється виключно шляхом переказу коштів в іноземній валюті з іншого власного рахунку або шляхом унесення готівки власником рахунку. Зарахування інших надходжень в іноземній валюті в межах України, передбачених законодавством України, на поточний рахунок в іноземній валюті фізичної особи (резидента або нерезидента) не дозволяється. Уповноважений банк зобов`язаний здійснити продаж таких надходжень на міжбанківському валютному ринку України та зарахувати гривневий еквівалент від продажу іноземної валюти на поточний рахунок в національній валюті фізичної особи (резидента або нерезидента).

Враховуючи, що кошти на рахунок позивача, який пред`явив ощадний (депозитний) сертифікат за спірним Договором, номінований в іноземній валюті до погашення, мали бути зараховані не з рахунку позивача, а з рахунку, який йому не належав, відповідач зобов`язаний був здійснити продаж таких надходжень на міжбанківському валютному ринку України та зарахувати гривневий еквівалент від продажу іноземної валюти на поточний рахунок в національній валюті.

Позивач просить визнати договір банківського вкладу (депозиту) № 3330/005/539650 з видачею ощадного (депозитного) сертифікату на пред`явника від 04.12.2013 недійсним на підставі статті 230 ЦК України, тобто як такого, що укладений позивачем під впливом обману.

Згідно частин 1, 3 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Положеннями частин 1, 3 статті 203 ЦК України регламентовано, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Поняття «нечесна підприємницька практика» означає будь-яку підприємницьку діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим чи іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 19, частини 2 статті 19 Закону «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика може бути такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Так, відповідно до роз`яснень, які були надані судам у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Згідно ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз`яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Перш за все, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонами визначати умови такого договору.

Отже, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного уведення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

При цьому на позивача у цій справі, який вважає себе особою, яка діяла під впливом обману, покладається тягар доказування сукупності таких обставин: 1) наявність умислу в діях відповідача; 2) істотність значення обставин, щодо яких позивача введено в оману; 3) сам факт обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

При вчиненні правочину під впливом обману формування волі потерпілого відбувається не вільно, а вимушено, під впливом недобросовісних дій інших осіб, які полягають у навмисному створенні у потерпілого помилкового уявлення про обставини, які мають істотне значення. Внутрішня воля потерпілого на вчинення правочину відповідає його зовнішньому волевиявленню, однак її формування відбувається не вільно, а під впливом обману з боку інших осіб.

Установлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману іншу сторону, щоб спонукати її до вчинення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Так, Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними та фізичними особами, затверджене постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516, та Постанова про порядок надходження коштів в іноземній валюті на поточні рахунки фізичних осіб у межах України від 16 вересня 2013 року № 365, зареєстровані в Міністерстві юстиції України, опубліковані в офіційних друкованих виданнях, є публічними нормативними актами, відкритими для доступу та ознайомлення.

Документи банку, якими він керувався при наданні банківських послуг, а також нормативно правові акти, на які позивач послався, є загальнодоступними нормативними актами. Підписуючи спірний договір, ОСОБА_1 , діючи розумно і розсудливо мав можливість як самостійно, маючи доступ до правової допомоги, належним чином передбачити правові наслідки від дострокового розірвання спірного договору банківського вкладу (депозиту). Крім того, на день укладення договору у позивача не було заяв стосовно того, що йому не зрозумілі умови договору або заперечень стосовно його умов.

Так, позивач за власним волевиявленням підписав договір від 04 грудня 2013 року та заяву на дострокове погашення сертифікату від 28 січня 2014 року.

В заяві від 28 січня 2014 року зазначено, що зі змістом Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними та фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516, та Постанови про порядок надходження коштів в іноземній валюті на поточні рахунки фізичних осіб у межах України від 16 вересня 2013 року № 365, ознайомлений.

Заява позивача від 28 січня 2014 року містять його особистий підпис.

Отже, оспорювані правочини були спрямовані на реальне настання правових наслідків, оскільки розміщені позивачем грошові кошти були повернуті банком згідно з вимогами законодавства та умовами договорів.

При цьому, ОСОБА_1 , отримавши 03 лютого 2014 року грошові кошти на свій поточний рахунок, не повернув їх як помилково отримані та/або як ті, з якими він не погоджується, зняв їх з поточного рахунку протягом лютого 2014 року в повному обсязі. Будь-яких претензій у ОСОБА_1 до банку з приводу виконання останнім умов оспорюваного договору не було.

Проаналізувавши подану сторонами сукупність доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку стосовно того, що всупереч вимогами статей 12, 81 ЦПК позивач не надав належних та допустимих доказів, які у сукупності давали б підстави для кваліфікації недійсності спірного договору за статтею 230 ЦК України, оскільки не доведено умислу відповідача на уведення позивача в оману.

Обставини дострокового погашення відповідачем ощадного сертифікату за спірним договором із застосуванням вимог постанови Національного банку України № 365 від 16.09.2013 року, самі по собі не можуть свідчити про наявність умислу відповідача на момент укладення спірного договору ввести позивача в оману і не повертати після його укладення суму вкладу на умовах, визначених пунктом 1.7 договору. Такі обставини є питаннями, пов`язаними з виконанням спірного договору, а не його укладенням, а тому посилання позивача на них як на підставу позовних вимог, є необґрунтованим.

Укладаючи спірний договір, предметом якого були не національна, а іноземна валюта, позивач брав на себе свідомі ризики, які пов`язані із застосуванням державним регулятором в особі Національного банку України повноважень з валютного регулювання та валютного контролю, у тому числі пов`язаних із установленням порядку проведення обов`язкового продажу та розміру надходжень в іноземній валюті.

Посилання позивача в суді першої інстанції на наявність порушень його прав як споживача визначених статтею 21 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема на порушення його свободи волевиявлення та/або висловленого ним волевиявлення при реалізації продукції, на порушення принципу рівності сторін договору, обмеження його права на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію також не можуть бути підставою для визнання спірного договору недійсним з підстав, визначених статтею 230 ЦК України. Позивач не довів, що його було обмежено у доступі до інформації про його права та обов`язки, не надав доказів, що був обмежений у часі на прийняття рішення про укладення спірного правочину, та ознайомлення з його умовами.

До того ж матеріали справи містять документи, які навпаки вказують на обізнаність позивача із наявністю та змістом Постанови НБУ № 365 від 16.09.2013 року, а сааме акт прийому-передачі від 04.12.2013 року, що є додатком та невід`ємною частиною спірного договору. Змістом цього акту передбачено, що позивач підписанням цього акту погоджується, що обслуговування та погашення сертифікату за спірним договором здійснюється з урахуванням в тому числі правил, встановлених законодавством України, що діють на дату здійснення дій, пов`язаних з погашенням сертифіката за спірним договором. Отже, позивач був ознайомлений із вимогами законодавства України, до якого входять і Постанови НБУ №516 від 03.12.2003 року та №365 від 16.09.2013 року.

З огляду на вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку стосовно того, що позивачем не надано доказів на підтвердження своїх вимог, твердження позивача про умисел відповідача на введення його в оману ґрунтуються на припущеннях.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильних висновків щодо відсутності підстав задоволення позову, зокрема у зв`язку з недоведеністю позивачем обставин, якими обґрунтовувались позовні вимоги, а саме факту формування волі позивача при укладенні спірного договору під впливом обману з боку відповідача і, що відповідач мав умисел на уведення позивача в оману.

Доводи апеляційної скарги були предметом розгляду судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом було дотримано норми матеріального та процесуального права. Доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів з їх оцінкою. При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

З огляду на викладене, та керуючись ст. 375 ЦПК України колегія суддів вважає за необхідне відхилити апеляційну скаргу та залишити судове рішення без змін, так як судове рішення першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 09 липня 2019 року.

Головуючий - І.О. Бровченко

Судді : І.В. Бурлака

А.І. Колтунова