Постанова

Іменем України

03 липня 2019 року

м. Київ

справа № 159/2003/16-ц

провадження № 61-16252св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,

Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 14 листопада 2016 року у складі судді Восковської О. А. та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 30 січня 2017 року у складі колегії суддів:

Бовчалюк З. А., Карпук А. К., Здрилюк О. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2007 року ОСОБА_1 звернулась у суд з позовом до

ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла їх мати ОСОБА_3 .

У лютому 2016 року вона звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті матері та дізналась про наявність заповіту

від 04 квітня 2008 року, вчиненого спадкодавцем - ОСОБА_3 . Відповідно до якого ОСОБА_3 заповіла цілий житловий будинок

АДРЕСА_1 та земельну ділянку, розташовану за тією ж адресою, ОСОБА_2 .

Вказаний заповіт було посвідчено приватним нотаруісом Ковельського районного нотаріального округу Дудою Л.В. та зареєстрований в реєстрі

за № 580.

Вважала, що оспорюваний заповіт не відповідає дійсній волі спадкодавця та не був спрямований на реальне настання правових наслідків, оскільки він був складений ОСОБА_3 за не тривалий проміжок часу

до реєстрації шлюб з іноземцем.

Зазначала, що на момент складання оспорюваного заповіту був виданий державний акт на право приватної власності на земельну ділянку за вище вказаною адресою і власником землі була матір сторін, а житловий будинок з господарськими будівлями, розташованими на вказаній земельній ділянці, не був зареєстрований у передбаченому законом порядку і право власності на таке помешкання на той час за матір`ю сторін зареєстровано ще не було.

На будівництво вказаного житлового будинку вона витрачала і свої власні кошти, разом з матір`ю виготовила проект будинку з добудовою третього поверху за власні кошти.

Вказувала, що ОСОБА_2 , син спадкодавця, за життя останньої ображав її, проявляв неповагу до неї, не доглядав, коли вона важко захворіла, тоді як позивач постійно здійснювала догляд за матір`ю, витрачала власні кошти на її лікування.

Вважала, що ОСОБА_3 забула про існування оспорюваного заповіту

і мала реальний намір подарувати вказане майно позивачу, не бажаючи, щоб таке майно перейшло у власність відповідача.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним заповіт вчинений ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , на випадок

її смерті, посвідченого 04 квітня 2008 року приватним нотаріусом Ковельського нотаріального округу Дудою Л. В.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області

від 14 листопада 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що оскільки оспорюваний заповіт був вільним волевиявленням померлої ОСОБА_3 та посвідчений нотаріусом з дотриманням вимог законодавства, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним з підстав передбачених статтею 203 ЦК України.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 06 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 14 листопада 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позивачем

не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того,

що спірний заповіт ОСОБА_3 був складений та посвідчений

з дотриманням вимог передбачених статтею 203 ЦК України, тому висновок суду першої інстанції про відсутність підстави для визнання його недійсним є обґрунтованим.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 ,

посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 травня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу

№ 159/2003/16-ц зКовельського міськрайонного суду Волинської області.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв у межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

05 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій, враховуючи фактичні обставини справи, не сприяли повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду.

Вважає, що оспорюваний заповіт не був спрямований на реальне настання правових наслідків, оскільки був складеними перед одруженням ОСОБА_3 з громадянином Польщі.

Зазначала, що нею за її власні кошти було побудовано третій поверх спірного будинку та проведені інші ремонтні роботи в ньому.

ОСОБА_2 перебував у постійних конфліктах із матір`ю

ОСОБА_3 , тому вона була змушена поділити спірний будинок

та земельну ділянку між ними.

Конфлікти між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , призвели до того,

що остання постійно перебувала у стресовому стані, її здоров`я погіршилося: виникли проблеми з тиском, вона почала забувати, відчувала шум в голові, перенесла два інсульти, у зв`язку з чим, вона неодноразово зверталася

до лікарів та перебувала на стаціонарному лікуванні у кардіологічному

та неврологічному відділеннях Ковельської центральної районної лікарні

та Волинській обласній клінічній лікарні. Тому вважає, що саме зазначене стало причиною того, що її мати ОСОБА_3 забула про складений нею у 2008 році заповіт.

Також у обох примірниках спірного заповіту, візуально різниться підпис приватного нотаріуса Ковельського районного нотаріального округу

у Волинській області Дуди Л. В., тому вважає, що цей заповіт є підробленим документом, у зв`язку з чим нею було заявлено до суду першої інстанції клопотання про проведення судової-почеркознавчої експертизи, проте, на

її думку, у задоволенні якого, судом першої інстанції їй безпідставно було відмовлено.

Крім того, вказувала, що ОСОБА_2 є інвалідом першої групи

та потребує сторонньої допомоги, а тому не може бути спадкоємцем

за заповітом.

Також зазначала, що за життя ОСОБА_3 хотіла оформити договір дарування спірного будинку та земельної ділянки на її ім`я, а про заповіт

від 04 квітня 2008 року забула, оскільки він був відсутнім у її документах.

Відзив (заперечення) на касаційну скаргу учасниками справи не подано.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - є дітьми ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, відповідно до свідоцтва

про смерть від 29 грудня 2015 року, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Ковелю Ковельського міськрайонного управління юстиції у Волинській області (а.с. 6, 50).

За змістом заповіту від 04 квітня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Ковельського районного нотаріального округу у Волинській області Дудою Л. В., зареєстровано в реєстрі за № 580, ОСОБА_3 , будучи попередньо ознайомлена з правовими наслідками недодержання при вчиненні правочинів вимог діючого законодавства України, усвідомлюючи природу цього правочину та значення своїх дій, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, діючи вільно, на власний розсуд,

за відсутності будь-якого примусу, як фізичного, так і психічного, на випадок своєї смерті зробила розпорядження про те, що цілий житловий будинок

АДРЕСА_1 та земельну ділянку за тією ж адресою вона заповіла ОСОБА_2 (а.с. 8).

Відповідно до державного акту про право власності на земельну ділянку, яка розташована по АДРЕСА_1 , площею 0,0701 га, та витягу про державну реєстрацію прав від 04 січня 2012 року, на день смерті ОСОБА_3 , їй на праві власності належали будинок

та земельна ділянка по АДРЕСА_1 .

Відповідно до матеріалів спадкової справи, ОСОБА_1 та

ОСОБА_2 є спадкоємцями першої черги, подали до нотаріальної контори у встановленому законом порядку та строки заяви про прийняття спадщини після смерті своєї матері ОСОБА_3 .

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під

час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

ОСОБА_1 було заявлено позов про визнання заповіту недійсним

з підстав передбачених статтею 215 ЦК України.

Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статі 203 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно із положеннями статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до частини першої статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до частини першої статті 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Відповідно до частин першої-третьої статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними

у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Частиною першою та другою статті 1257 ЦК України передбачено,

що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення,

є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, дійшли правильного висновку

про те, що волевиявлення ОСОБА_3 , спрямоване на передачу майна саме ОСОБА_2 та зафіксоване в оспорюваному заповіті

від 04 квітня 2008 року, було вільним та відповідало її волі. Доказів протилежного, ОСОБА_1 , у порядку вимог статті 60 ЦПК України

2004 року надано не було.

Посилання позивача на те, що судом першої інстанції незаконно відмовлено в задоволенні клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи, на розгляд якої було запропоновано поставити питання: чи виконано підпис від імені нотаріусу Дуди Л. В. у оригіналі заповіту, оформленого на спеціальному бланку серії ВКК № 079577, датованого

04 квітням 2008 року, від імені ОСОБА_3 , та у оригіналі заповіту, датованого 04 квітня 2008 року, від імені ОСОБА_3 , що надійшов

з Волинського обласного Державного нотаріального архіву, однією й тією ж особою, чи різними особами, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні вказаного клопотання посилався на те, що ОСОБА_1 у позовній заяві не зазначено

тієї обставини, що оспорюваний заповіт не було підписано нотаріусом, яка його посвідчувала, або ж те, що вказаний підпис нотаріуса було підроблено іншою особою, а суд, в силу вимог статті 11 ЦПК України 2004 року, розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог

і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Оскільки ОСОБА_1 не змінила предмет або підставу позову до початку судового розгляду шляхом подачі письмової заяви до суду, а, отже,

не скористалася своїми процесуальними правами передбаченими частиною другою статті 31 ЦПК України 2004 року, тому вказаний висновок районного суду є правильним та обґрунтованим.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судів попередніх інстанцій, додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Інші доводи касаційної скарги висновки судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність судових рішень не впливають,

а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. При вирішенні вказаної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області

від 14 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 30 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: І. А. Воробйова

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк