ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 674/429/18
Провадження № 22-ц/4820/1145/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

П`єнти І.В. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І.

секретар судового засідання Медведчук Н.Д.

за участю: учасників справи та їх представників

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 674/429/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 01 квітня 2019 року (суддя Артемчук В.М.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 , про поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності на частину майна подружжя.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи та їх представників, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

У березні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 , про поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності на частину майна подружжя.

В обґрунтування позову зазначала, що 19.08.2009 вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_1 , спільних дітей у них з відповідачем немає. З жовтня 2015 року через погіршення сімейних стосунків сторони спільно не проживають.

Вказувала, що за час спільного проживання з відповідачем вони придбали майно, яке є їх сумісною власністю, однак, на даний час відповідач не визнає її право на 1/2 частину спільного сумісного майна та не дає їй можливості користуватись нерухомістю. Позивач вказує, що 16.08.2011 за спільні кошти вони придбали 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1 , про що є договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Григор`євим С.В. Будинок придбали на ім`я відповідача. В склад будинку входять також господарські будівлі та споруди, зокрема, літня кухня-сарай, веранда, літня кухня, сарай, сарай, погріб, огорожа, вбиральня. Інша 1/2 частина вказаного будинку належить на праві власності ОСОБА_3 Також разом з будинком вони придбали земельну ділянку площею 0,31 га в с. Чаньків Дунаєвецького району Хмельницької області з цільовим призначенням: для обслуговування індивідуального житлового будинку - 0,25 га, кадастровий номер земельної ділянки - НОМЕР_1 та для ведення особистого селянського господарства - 0,06 га, кадастровий номер - НОМЕР_2 . Договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Григор`євим С.В 16.08.2011, та право власності також зареєстровано на ім`я відповідача ОСОБА_1 .

З огляду на викладене, просила визнати за нею право власності на 1/4 частину спірного житлового будинку та на 1/2 частину земельної ділянки.

Рішенням Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 01 квітня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено. В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , за кожним з них, право власності на 1/4 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,25 га (кадастровий номер НОМЕР_1 ), цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель і на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,06 га (кадастровий номер НОМЕР_2 , цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства), розташованих за адресою: АДРЕСА_1 . Вирішено питання щодо розподілу судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову. При цьому, посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вважає, що поданий позивачкою видатковий касовий ордер № 12 від 11.01.2008 в підтвердження заявлених нею позовних вимог не є належним та допустимим доказом, оскільки він не відповідає типовій формі ордеру визначеного законодавством, крім того, позивач ніколи не була засновником (учасником) жодної юридичної особи, а тому не могла отримувати частки у статутному фонді в розмірі 25000 грн. Також судом не взято до уваги, що отримані позивачкою доходи від здійснення нею підприємницької діяльності є мізерними та недостатніми для придбання ними нерухомого майна. Відповідно, на думку заявника, позивачем не було надано суду будь-яких належних та допустимих доказів в підтвердження факту придбання житлового будинку та земельної ділянки за спільні кошти подружжя. Разом з тим, як зазначає заявник, ним подано достатньо доказів щодо отримання позики на купівлю будинку від ОСОБА_4 , оскільки відповідач власних коштів не мав. Ці обставини підтверджуються також показами свідків, які були допитані судом першої інстанції. Таким чином, заявник вважає, що позивач не довела жодними доказами віднесення спірного майна до об`єкту спільної сумісної власності, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

В свою чергу, ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає про правильність висновків суду першої інстанції, ухвалення судом законного та обґрунтованого судового рішення та безпідставність доводів апеляційної скарги.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5 підтримали апеляційну скаргу.

Позивач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_6 в судовому засіданні просили залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Третя особа ОСОБА_7 в судове зсідання не з`явилась, про день, час і місце слухання справи повідомлена належним чином.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив та виходив з того, що з 19 серпня 2009 року сторони перебували у шлюбі (а.с. 9).

В період шлюбу сторін придбано нерухоме майно. Так, 16 серпня 2011 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку в АДРЕСА_1 . Вказане нерухоме майно 16.08.2011 було зареєстровано за ОСОБА_1 (а.с. 10-11). Зі змісту зазначеного договору вбачається, що продаж вчинено за 15000 грн., які продавець одержав від покупця повністю ще до підписання договору (п. 2).

Крім того, 16.08.2011 між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,31 га, яка знаходиться в с . Чаньків Дунаєвецького району Хмельницької області , з цільовим призначенням: для обслуговування індивідуального житлового будинку - 0,25 га (кадастровий номер НОМЕР_1 ), та для ведення особистого селянського господарства - 0,06 га (кадастровий номер НОМЕР_2 ), яка також зареєстрована за ОСОБА_1 Продаж вчинено за 10000 грн., які продавець отримав також від покупця ще до підписання договору. Умови договору в цій частині не оспорені та є чинними (а.с. 12-13).

У пункті 3 частини першої статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

За загальним правилом статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і норма ст. 368 ЦК України.

Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно зі статтею 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 69 СК України).

Згідно з частиною першої статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

З огляду на зазначені норми права, набуте в період шлюбу нерухоме майно суд першої інстанції правомірно визнав спільним сумісним майном подружжя, оскільки суду відповідачем не надано належних, допустимих і достатніх доказів придбання спірного майна за його особисті кошти. А тому, дійшов правильного висновку щодо поділу майна подружжя відповідно до рівності часток.

При цьому, судом враховано отримання позивачем доходів від здійснення підприємницької діяльності в період з 11.06.2009, наявність у власності позивача земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, певних заощаджень від отриманої грошової частки у статутному фонді КПТГ «Меркурій», спільне проживання сторін та ведення ними господарства (а.с. 92-95).

Докази на підтвердження зняття ОСОБА_4 готівкових коштів з рахунку у АТ «Брокбізнесбанк» в період з 31.01.2011 по 04.08.2011, отримання ним заробітної плати та пенсії, показання свідків ОСОБА_9 (сестри відповідача) та ОСОБА_4 про придбання нерухомого майна за їх кошти не можуть бути визнані належними і достатніми доказами належності спірного майна ОСОБА_1 на праві особистої власності. Крім того, відповідачем не надано беззаперечних доказів того, що на його придбання були витрачені саме кошти ОСОБА_4 .

На підставі ч. 1, ч. 5 і ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на невідповідність видаткового касового ордеру № 12 від 11.01.2008 критеріям допустимості та достовірності. Оскільки невідповідність форми касового ордера вимогам щодо його оформлення, які передбачені нормативно-правовими актами, не спростовує змісту інформації, зазначеної в ньому. Доказів на спростування цієї інформації відповідачем не надано.

Згідно з Статутом колективного підприємства по торгівлі госптоварами «Меркурій», створено в результаті реорганізації Чернівецького орендного торгового підприємства «Меркурій», зареєстрованого рішенням виконкому Першотравневої районної ради народних депутатів м. Чернівці № 222/1 від 31.12.1992, на основі викупленого державного майна в процесі приватизації членами організації орендарів державного Чернівецького обласного оптово-роздрібного підприємства по торгівлі госптоварами «Укроптгосптовари», колишніми працівниками підприємства, громадянами України відповідно до Установчого договору від 15.12.1994.

Доводи апеляційної скарги щодо укладення договору позики між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на суму 25000 грн. під 10 % річних є безпідставними, оскільки належних письмових доказів в підтвердження таких обставин відповідачем надано не було. Статтею 1047 ЦК України визначено письмову форму договору позики, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Доводи апеляційної скарги не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду і впливали на їх законність, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.

Відповідно, рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 01 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04 липня 2019 року.

Суддя-доповідач /підпис/ І.В. П`єнта

Судді: /підпис/ А.П. Корніюк

/підпис/ О.І. Талалай

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду І.В. П`єнта

________________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції - Артемчук В.М. Провадження № 22-ц/4820/1145/19

Доповідач - П`єнта І.В. Категорія № 43