Постанова

Іменем України

26 червня 2019 року

м. Київ

справа № 177/556/15-ц

провадження № 61-12463св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач),

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 22 липня 2016 року у складі судді Приміч Г. І., та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Бондар Я. М., Зубакової В. П., Митрофанової Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу з розстрочкою платежу та усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення.

Позов мотивований тим, що 30 липня 2013 року між ним та ОСОБА_4 укладений договір купівлі-продажу з розстрочкою платежу, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Літвіновою І. І. та зареєстрований в реєстрі за № 2008. Предметом цього договору є житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , земельні ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,2250 га та земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства площею 0,0740 га.

У пункті 4.4 цього договору нотаріусом зазначено про надання письмової заяви про згоду на укладення цього договору ОСОБА_2 , яка проживає однією сім`єю з ОСОБА_1 .

Позивач вважав цей пункт договору недійсним на підставі частини першої статті 229 ЦК України через помилку щодо обставин, які мають істотне значення, оскільки на момент укладення договору відповідач не перебував у шлюбі з відповідачем, а отже у неї не виникло право на цей житловий будинок. Житловий будинок є його особистою власністю, придбаний за його власні коши, які він частково накопичив та частково отримав від продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 .

У зв`язку з помилкою нотаріуса, яка без достатніх правових підстав внесла в договір купівлі-продажу пункт 4.4 про згоду на укладення договору ОСОБА_2 , внаслідок чого у неї виникло право власності, при цьому позивач зазначав, що відповідач незаконно мешкає у житловому будинку, хоча сторони вже давно на підтримують жодних відносин.

Відповідач не є членом сім`ї власника відповідно до статті 64 ЖК Української РСР, а тому не має права користування спірним житловим приміщенням, одноосібним власником якого є позивач, в зв`язку з чим він просить усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення відповідача з будинку АДРЕСА_1 на підставі статті 116, 107 ЖК України.

Позивач зауважував, що спільне сумісне проживання сторін не можливе, оскільки відповідач постійно влаштовує сварки, через що стан здоров`я позивача погіршився, а тому він вимушений проживати окремо у сторонніх людей. Життєві обставини позивача змінилися і він вирішив продати житловий будинок, проте відповідач добровільно виселитися не бажає, стверджуючи, що будинок є їхньою спільною сумісною власністю.

Спірний будинок - не єдине житло відповідача, а отже в разі її виселення вона не буде позбавлена права на житло, оскільки їй на праві власності належить квартира АДРЕСА_3 .

З урахуванням наведеного, позивач просив: визнати недійсним пункт 4.4 договору купівлі-продажу з розстрочкою платежу, який посвідчений приватним нотаріусом Літвіновою І. І. 30 липня 2013 року та зареєстрований в реєстрі за № 2008, де зазначено: « ОСОБА_2 , яка проживає однією сім`єю з ОСОБА_1 , надала письмову заяву про згоду на укладення цього договору до його підписання, справжність підпису на якій засвідчено нотаріально приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Літвіновою І. І. 30 липня 2013 року за р.№2007»; усунути перешкоди у користуванні власністю: житловим будинком з господарчими та побутовими будівлями та земельною ділянкою, розташованими за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом примусового виселення ОСОБА_2

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 22 липня 2016 року у позові ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не доведено недійсності окремого пункту договору купівлі-продажу з підстав, передбачених статтею 229 ЦК України. Також позивач під час розгляду справи не навів жодних конкретних прикладів систематичного порушення відповідачем правил співжиття або триваючої антигромадської поведінки та вжиття з цих підстав до нього зазначених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» таких або аналогічних заходів реагування.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2016 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 відхилено.

Рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 22 липня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що висновки суду першої інстанції повністю відповідають встановленим обставинам справи та ґрунтуються на засадах верховенства права та є законними і обґрунтованими.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У грудні 2016 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 звернувся засобом поштового зв`язку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, та ухвалити у справі нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Касаційна скарга ОСОБА_1 в собі представника ОСОБА_3 мотивована тим, що суд першої інстанції необґрунтовано не взяв до уваги пояснення свідка ОСОБА_5 , який пояснив, що грошові кошти за спірний будинок передавав саме ОСОБА_1 , також він пояснив, що приватний нотаріус при вчиненні нотаріальної дії не проінформував позивача про текст заяви ОСОБА_2 , а також не роз`яснив наслідки внесення пункту 4.4 до цього договору.

Судами першої та апеляційної інстанцій було проігноровано саму обставину внесення до договору пункту 4.4, адже вказаний пункт суперечить дійсним обставинам справи та чинному законодавству.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

02 березня 2018 року справу № 177/556/15ц та матеріали касаційного провадження Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи Верховним Судом відзивів (заперечень) на касаційну скаргу не надходило.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статі 400 цього Кодексу.

За правилами частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційного скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 30 липня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу з розстрочкою платежу, який посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Літвіновою І. І. за р.№ 2008.

За змістом цього договору, ОСОБА_1 придбав житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , земельну ділянку площею 0,2250 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та земельну ділянку площею 0,740 га для ведення особистого селянського господарства за цією ж адресою.

У пункті 4.4 цього договору визначено, що ОСОБА_2 , яка проживає однією сім`єю з ОСОБА_1 , надала свою письмову заяву про згоду на укладення цього договору до його підписання, справжність підпису на якій засвідчено нотаріально приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Літвіновою І.І. 30 липня 2013 року за р. №2007.

У згаданій заяві про згоду на укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_2 вказала, що з ОСОБА_1 шлюб не реєстрували, однак з 01 вересня 2012 року проживають однією сім`єю і ведуть спільне господарство. Також в заяві вказано, що житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями та земельні ділянки, які є предметом договору, будуть їхньою з ОСОБА_1 спільною сумісною власністю як такі, що набуваються ними у період проживання однією сім`єю за сумісні кошти.

21 листопада 2013 року за цим договором купівлі-продажу був проведений повний розрахунок, про що свідчить заява ОСОБА_5 , який діяв на підставі довіреності від імені продавця Соколовської К. Я.

Також судом першої інстанції було враховано пояснення ОСОБА_5 , надані ним як свідком в судовому засіданні та зауважено, що з ОСОБА_1 була досягнута домовленість про продаж домоволодіння за 18 000 доларів США, з яких 2 000 доларів США він сплатив при укладенні договору, потім через деякий час - 16 000 доларів, а в листопаді останню суму за переоформлення домоволодіння. При укладенні договору купівлі-продажу 30 липня 2013 року в нотаріальній конторі також була присутня відповідач ОСОБА_2 , однак при передачі грошей в окремій кімнаті її не було.

Після повного розрахунку за договором купівлі-продажу 21 листопада 2013 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Літвіновою І. І. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесені відомості про реєстрацію права власності ОСОБА_1 на житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями та земельні ділянки, які були предметом договору купівлі-продажу від 30 липня 2013 року.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до частин першої та другої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 627 ЦК України та відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Пунктом 2 статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Недійсність правочину визначається статтями 203, 215 ЦК України.

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, вказані норми цивільного права свідчать про те, що правочин може бути визнано недійсним, якщо волевиявлення учасника правочину не є вільним, не відповідає його внутрішній волі.

Звертаючись до суду із цим позовом позивач як на підставу заявлених позовних вимог посилався на положення статті 229 ЦК України, мотивуючи свої вимоги вчиненням угоди в результаті помилки.

Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі статтею 7 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, а на території Республіки Крим, крім того, - законодавством Республіки Крим, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій.

Відповідно до пункту 4.2 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, при посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном подружжя, якщо правовстановлюючий документ оформлений на ім`я одного з подружжя, нотаріус вимагає письмову згоду іншого з подружжя. Справжність підпису другого з подружжя на заяві про таку згоду має бути нотаріально засвідчена.

Статтею 74 СК України визначено, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Згідно зі статтею 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Члени сім`ї власника будинку зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі у витратах вирішуються в судовому порядку.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК Української РСР, тобто дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ними спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до статті 157 ЖК Української РСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно зі статтею116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

При вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Відповідно до частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, визначився належним чином з характером спірних правовідносин, встановив фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності та дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову з підстав, викладених у рішенні суду.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Літвінова І. І. при посвідченні договору купівлі-продажу з розстрочкою платежу від 30 липня 2013 року, з`ясувавши, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживають однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, про що їй повідомили сторони безпосередньо під час укладення договору, керуючись приписами статей 65, 74 СК України та Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, правомірно на підставі заяви ОСОБА_2 внесла у договір оспорюваний позивачем пункт 4.4 про згоду ОСОБА_2 на укладення цього договору.

Також позивач під час розгляду справи не навів жодних конкретних прикладів систематичного порушення відповідачем правил співжиття або триваючої антигромадської поведінки та вжиття з цих підстав до неї зазначених вище заходів попередження такої поведінки, що в свою чергу зумовлює відмову у виселенні відповідача.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що судами першої та апеляційної інстанції не враховано пояснення свідків та надано їм неправильну оцінку є необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції при розгляді справи перевірив всі обставини справи та надав їм належну оцінку у їх сукупності з усіма наданими сторонами доказами.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться лише до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, перебуває поза межами повноважень Верховного Суду.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

З урахуванням наведеного Верховний Суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводами касаційної скарги ці висновки не спростовуються.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 22 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук