Постанова

Іменем України

26 червня 2019 року

м. Київ

справа № 751/11043/14-ц

провадження № 61-20143св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С.,

Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 01 грудня 2016 року у складі судді Мороз К. В. та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 07 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Висоцької Н. В., Губар В. С., Скрипки А. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У жовтні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі -

ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 18 квітня 2013 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитну угоду відповідно до умов заяви № 002-24238-180413. Згідно із пунктами 2.1, 2.2, 2.5 частини першої цього договору банк відкрив відповідачу картковий рахунок № НОМЕР_1 у національній валюті України - гривні. Пунктом 2.3 частини третьої договору банк встановив ліміт кредитної лінії у розмірі 14 765,90 грн. Відповідно до пункту 1 частини третьої договору обслуговування карткового рахунку здійснюється згідно із тарифами, що є невід`ємною частиною договору. Згідно із пунктом 2.1 частини третьої договору, моментом прийняття банком пропозиції, щодо укладення договору, а отже, моментом укладання договору на умовах, описаних у пропозиції та правилах, вважається дата підписання банком цієї пропозиції та скріплення її печаткою. На підставі пункту 2.4 частини третьої договору кредитування рахунку в межах кредитної лінії здійснюється протягом строку надання попередньої, на умовах, погоджених сторонами у пропозиції та не потребує підписання додаткових угод до пропозиції. Відповідно до пункту 2.5 частини третьої договору, ОСОБА_1 до підписання пропозиції ознайомлений у письмовій формі з інформацією про умови кредитування рахунку та орієнтовну сукупну вартість кредиту, відповідно до законодавства України.

Станом на 22 липня 2014 року не виконує належним чином зобов`язання за договором, у результаті чого виникла прострочена заборгованість на загальну суму 19 192,01 грн, яка складається із: тіла кредиту - 12 689,13 грн, прострочене тіло кредиту - 2 076,77 грн, заборгованість за відсотками - 4 426,11 грн, заборгованість за комісіями - 0,00 грн.

Посилаючись на вказані обставини, ПАТ «Дельта Банк» просилостягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитною лінією на загальну суму

19 192,01 грн, яка складається із: тіла кредиту - 12 689,13 грн, прострочене тіло кредиту - 2 076,77 грн, заборгованості за відсотками - 4 426,11 грн, заборгованості за комісіями - 0,00 грн та судовій збір у розмірі 243,60 грн.

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ПАТ «Дельта Банк» про визнання правочину недійсним.

Зустрічний позов обґрунтовував тим, що між ним та ПАТ «Дельта Банк» дійсно укладений кредитний договір від 18 квітня 2013 року № 001-24238-180413 на суму 2 452,84 грн, який повність погашений, проте жодного укладеного кредитного договору № 002-24238-180413, який був підставою для подання позову ПАТ «Дельта Банк» про стягнення із нього заборгованості за кредитним договором від 18 квітня 2013 року зі встановленою кредитною лінією у розмірі 14 765,90 грн не був укладений.

На підставі цього договору та з інших подібних підстав, відкрито кримінальне провадження від 15 квітня 2013 року № 0002648 за частиною другою статті 191 КК України, де зазначено, що 18 квітня 2013 року у денний час ОСОБА_2 , знаходячись у приміщенні магазину «Будмайдан», за адресою:

вул. Старобілоуська, 77 у м. Чернігові, працюючи на посаді кредитного інспектора

ПАТ «Дельта Банк», будучи матеріально відповідальною особою за збереження матеріальних цінностей банку, без відома клієнта банку ОСОБА_1 , при оформленні кредитного договору від 18 квітня 2013 року № 001-24238-180413 на купівлю товару на ім`я ОСОБА_1 кредитну картку йому не віддав, а в подальшому сам зняв з неї кошти та привласнив їх.

Про те, що вищевказана картка видана на його ім`я без його волі, яку ОСОБА_2 у подальшому йому не віддав та привласнив кошти зняті з неї, стало відомо після того, як його допитали як свідка в цьому провадженні.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив визнати недійсним кредитний договір № 002-24238-180413, який укладений між ним та ПАТ «Дельта Банк».

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 01 грудня 2016 року у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним кредитний договір оформлений у вигляді заяви

від 18 квітня 2013 року № 002-24238-180413 між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення мотивоване тим, що на момент вчинення правочину встановлено факт відсутності волевиявлення учасника правочину, що є підставою для визнання правочину недійсним, та є підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості.

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 07 лютого 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» відхилено. Рішення Новозаводського районного суду

м. Чернігова від 01 грудня 2016 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки судом першої інстанції обставини справи з`ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У березні 2017 року ПАТ «Дельта Банк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 01 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 07 лютого 2017 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову ПАТ «Дельта Банк» або передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що підставою для визнання недійсним кредитного договору від 18 квітня 2013 року № 002-24238-180413 та відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості за кредитним договором є ненадання

ПАТ «Дельта Банк» оригіналу заяви від 18 квітня 2013 року № 002-24238-180413 для проведення почеркознавчої експертизи, проте ненадання оригіналу документу не призводить до виникнення підстав визнання недійсності правочину, передбачених статтями 203, 215 ЦК України, адже ненадання того або іншого документу є його правом, а не обов`язком.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ПАТ «Дельта Банк».

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 березня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 12 липня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних

і кримінальних справ вказану касаційну скаргупередано до Верховного Суду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої і апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року щодо законності та обґрунтованості.

Судом встановлено, що згідно з копією заяви ОСОБА_1 від 18 квітня 2013 року

№ 002-24238-180413 ПАТ «Дельта Банк» відкрив картковий рахунок

№ НОМЕР_1 у національній валюті. Банк відкрив кредитну лінію та встановив ліміт кредитної лінії у розмірі: 14 765,90 грн. Відповідно до умов договору моментом надання банком кредиту є дата підписання банком цієї пропозиції та скріплення її печаткою.

Із розрахунку заборгованості за кредитним договором № 002-24238-180413 вбачається наявність заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором станом на 21 липня 2014 року у сумі 19 417,01 грн, із яких: тіло кредиту - 12 689,13 грн, прострочене тіло кредиту - 2 076,77 грн, відсотки - 4 426,11 грн, комісія - 0,00 грн; пеня - 225,00 грн.

Із витягу з кримінального провадження від 15 квітня 2013 року

№ 0002648 убачається, що до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15 квітня 2013 року внесено заяву ОСОБА_3 , правова кваліфікація частина друга статті 191 КК України із визначенням фабули: 18 квітня 2013 року в денний час, ОСОБА_2 , знаходячись у приміщенні магазину «Будмайдан» по вул. Старобілоуській, 77 у м. Чернігові, працюючи на посаді кредитного інспектора ПАТ «Дельта Банк» будучи, згідно із договором про повну матеріальну відповідальність, матеріально відповідальною особою за збереження матеріальних цінностей банку, без відома клієнта банку ОСОБА_1 , при оформленні кредитного договору від 18 квітня 2013 року № 001-24238-180413 на купівлю товару, оформив на ім`я ОСОБА_1 кредитну картку, яку йому не віддав, а в подальшому з неї зняв та привласнив грошові кошти.

Відповідно до ухвали Новозаводського районного суду м. Чернігова від 16 серпня 2016 року у справі за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за зустрічною позовною заявою

ОСОБА_1 до ПАТ «Дельта Банк» про визнання договору недійсним призначено судову почеркознавчу експертизу.

22 вересня 2016 року на адресу суду надійшло клопотання судового експерта Маяцької І. В. про надання додаткових матеріалів для проведення судово-почеркознавчої експертизи.

Уповноважена особа ПАТ «Дельта Банк» не надала до суду оригінал заяви

від 18 квітня 2013 року № 002-24238-180413, тому ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 06 жовтня 2016 року у задоволенні клопотання експерта відмовлено.

28 жовтня 2016 року до суду надійшло повідомлення про неможливість надання висновку від 18 жовтня 2016 року.

Нормативно-правове обґрунтування

Згідно із статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 57 ЦПК України

2004 року).

Відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ухвалюючи рішення про задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог статей 10, 60, 212 ЦПК України

2004 року, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення зустрічного позову та визнання недійсним кредитного договору, оскільки проведення судової почеркознавчої експертизи не здійснено у зв`язку з ненаданням ПАТ «Дельта Банк» оригіналу заяви, а інших належних та допустимих доказів наявності вільного волевиявлення учасника правочину, яке відповідало його внутрішній волі,

ПАТ «Дельта Банк» не надало. При цьому вимоги ПАТ «Дельта Банк» про стягнення заборгованості не підлягають задоволенню, оскільки банк не надав належних доказів виникнення зобов`язання у ОСОБА_1 перед ПАТ «Дельта Банк».

Доводи касаційної скарги про те, що підставою для визнання недійсним кредитного договору від 18 квітня 2013 року № 002-24238-180413 та відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості за кредитним договором є ненадання

ПАТ «Дельта Банк» оригіналу заяви від 18 квітня 2013 року № 002-24238-180413 для проведення почеркознавчої експертизи, проте ненадання оригіналу документу не призводить до виникнення підстав визнання недійсності правочину, передбачених статтями 203, 215 ЦК України, адже ненадання того або іншого документу є його правом, а не обов`язком, не заслуговують на увагу, оскільки процесуальним обов`язком сторони спору є доведення обставин, на які вона посилається, а обов`язок суду надати оцінку доказам, поданим сторонами. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони.

З урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та доводам апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Отже, висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судами правильно застосовані.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а отже, підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 01 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 07 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик