Постанова

Іменем України

19 червня 2019 року

м. Київ

справа № 626/969/16-ц

провадження № 61-18052св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Калараш А. А., Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Штелик С. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: - ОСОБА_2 , Петрівська сільська рада Красноградського району Харківської області,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красноградського районного суду Харківської області в складі судді Рибальченко І. Г. від 20 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області в складі суддів: Кіся П. В., Кружиліної О. А., Хорошевського О. М., від 05 квітня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (далі - Цивільний процесуальний кодекс України), у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , Петрівської сільської ради Красноградського району Харківської області про визнання заповіту недійсним.

Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача - ОСОБА_3 . За життя останній завжди мав намір залишити своє майно позивачу, у зв`язку із чим 16 липня 2012 року приватним нотаріусом Красноградського районного нотаріального округу Погорілою А. А. був посвідчений заповіт ОСОБА_3 , за яким він заповів своїй доньці - ОСОБА_1 , все своє майно. Після його смерті ОСОБА_1 стало відомо, що 29 січня 2015 року секретарем Петрівської сільської ради Красноградського району Харківської області ОСОБА_10, посвідчено новий заповіт ОСОБА_3 , зареєстрований в реєстрі за № 51, яким останній заповів все своє майно ОСОБА_2 .

Посилаючись на те, що з 01 січня 2015 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 її батько перебував у стані алкогольного запою та був дуже хворим, і тому не міг усвідомлювати свої дії при складанні заповіту в Петрівській сільській раді, а також на те, що заповіт було складено і посвідчено з порушенням вимог Закону України «Про нотаріат», позивач просила суд визнати спірний заповіт від 29 січня 2015 року недійсним.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 20 грудня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не надала суду належних та допустимих доказів тих обставин, на які вона посилалась як на підставу свої вимог. Суд указав на відсутність порушень діючого законодавства під час складання та посвідчення заповітувід 29 січня 2015 року, які могли би бути підставою визнання його недійсним.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 05 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Красноградського районного Харківської області від 20 грудня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції. Апеляційним судом зауважено, що з метою визначення психічного стану заповідача на момент складання заповіту судом роз`яснювалося позивачу право заявити клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи, однак клопотання про її призначенні і проведення заявлено не було, також не було заявлено і клопотання про призначення експертизи для вирішення питання чи міг ОСОБА_3 в силу стану свого здоров`я сприймати інформацію, самостійно читати та виражати свою волю. Підписаний ОСОБА_3 заповіт від 29 січня 2015 року містить вказівку, що він до підписання прочитаний заповідачем.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, на думку скаржника, не повно дослідили зібрані у справі докази та дійшли помилкових висновків про відмову у задоволенні позову. Указано, що заповіт є одностороннім правочином і для його укладення має бути волевиявлення заповідача, а для його чинності є необхідним дотримання ряду вимог. Вважає, що оспорений заповіт ОСОБА_3 цим нормам не відповідає, оскільки волевиявлення заповідача не було вільним, не відповідало внутрішній волі та не було спрямоване на настання наслідків. Звертає увагу на недотримання, на її думку, секретарем секретарем Петрівської сільської ради Красноградського району Харківської області положень ЦК України, Закону України «Про нотаріат», що полягає у тому, що на момент посвідчення заповіту останній не встановив дієздатність заповідача. Суди не дали належної оцінки висновкам судово-почеркознавчої експертизи № 9311 від 25 грудня 2015 року, проведеної за кримінальним провадженням «0000461, рукописні записи: «ОСОБА_3 » у заповіті від 29 січня 2015 року від імені ОСОБА_3 , складеному на користь ОСОБА_2 , посвідченому секретарем Петрівської сільської ради; «ОСОБА_3» у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій органу місцевого самоврядування Петрівської сільської ради під № 51 від 29 січня 2015 року виконані ОСОБА_3 під впливом збиваючих факторів природного характеру, серед яких могли бути зовнішні (незручна поза при письмі, письмо без опори пишучої руки, тощо) і внутрішні (м`язова слабкість, хворобливий стан виконавця, старечі зміни організму, тощо), або зовнішні та внутрішні одночасно. Під час апеляційного розгляду даної справи позивач зверталась до апеляційного суду із клопотанням про витребування та дослідження спадкової справи, що безпідставно залишено судом без задоволення. Крім того, заповіт не містить вказівки на те, що він вчинений поза межами сільської ради.

Доводи інших учасників справи

У червні 2017 року ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що обставини справи судами попередніх інстанцій встановлені повно та відповідають фактичними обставинам, які склалися між учасниками даної справи. Зазначено, що усі доводи позивача, якими обґрунтовано позов є надуманими. Позивач не надала жодного належного доказу, який би підтверджував відсутність волевиявлення її батька на складання спірного заповіту або порушень чинного законодавства на момент його складання. У відзиві на касаційну скаргу заявник просила відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржувані рішення без змін, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.

Обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 29 січня 2015 року ОСОБА_3 склав заповіт, яким все майно заповідав ОСОБА_2 .

Зазначений заповіт було посвідчено секретарем Петрівської сільської ради Красноградського району ОСОБА_10 та зареєстровано в реєстрі за № 51.

Підписаний ОСОБА_3 заповіт від 29 січня 2015 року містить вказівку, що він до підписання прочитаний заповідачем.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

ОСОБА_1 є донькою померлого ОСОБА_3 . Після смерті батька їй стало відомо про заповіт від 29 січня 2015 року на користь ОСОБА_2 , який скасував попередній заповіт батька на її користь.

Позивач вважала, що заповіт від 29 січня 2015 року є недійсним, оскільки не відповідав дійсній волі ОСОБА_3 , здійснений з порушенням статей 1234, 1247, 1248 ЦК України та вчинений під впливом обману.

Згідно висновків судово-почеркознавчої експертизи № 9311 від 25 грудня 2015 року, проведеної за кримінальним провадженням 0000461, рукописні записи: «ОСОБА_3» у заповіті від 29 січня 2015 року від імені ОСОБА_3 , складеному на користь ОСОБА_2 , посвідченому секретарем Петрівської сільської ради, «ОСОБА_3» у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій органу місцевого самоврядування Петрівської сільської ради під номером 51 від 29 січня 2015 року виконані ОСОБА_3 під впливом збиваючих факторів природного характеру, серед яких могли бути зовнішні (незручна поза при письмі, письмо без опори пишучої руки, тощо) і внутрішні (м`язова слабкість, хворобливий стан виконавця, старечі зміни організму, тощо), або зовнішні та внутрішні одночасно. Підписи від імені ОСОБА_3 у: заповіті від 29 січня 2015 року від імені ОСОБА_3 , складеному на користь ОСОБА_2 , посвідченому секретарем Петрівської сільської ради; реєстрі для реєстрації нотаріальних дій органу місцевого самоврядування Петрівської сільської ради під номером 51 від 29 січня 2015 року виконані ОСОБА_3 під впливом збиваючих факторів природного характеру, серед яких могли бути зовнішні (незручна поза при письмі, письмо без опори пишучої руки, тощо) і внутрішні (м`язова слабкість, хворобливий стан виконавця, старечі зміни організму, тощо), або зовнішні та внутрішні одночасно.

Згідно довідки Красноградської центральної районної лікарні від 18 березня 2015 року № 291 ОСОБА_3 з 18 січня 2015 року по 21 січня 2015 року перебував на стаціонарному лікуванні у відділенні екстреної невідкладної медичної допомоги з діагнозом: токсична енцефалопотія з вестибуло-атоксичним симптомом. Токсична полінейропатія. Початкова вікова катаракта. Хронічна анемія. Ішемічна хвороба серця. Дифузний кардіосклероз. Гостра закрита черепно-мозкова травма.

21 січня 2015 року хворий самовільно покинув відділення та був виписаний.

Також установлено, що згідно показань свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та інші, кожний окремо, пояснили, що ОСОБА_3 хоча і вживав спиртні напої, але ознак психічного захворювання не виявляв.

Судами не встановлено, що ОСОБА_3 за життя визнавався обмеженим у цивільній дієздатності або недієздатним.

Висновки судово-почеркознавчої експертизи № 9311 від 25 грудня 2015 року про виконання відповідних рукописних записів та підписів ОСОБА_3 під впливом збиваючих факторів можуть бути обумовлені як вищезазначеним медичним діагнозом, так і фактом підписання заповіту в автомобілі біля приміщення Петрівської сільської ради Красноградського району, на що посилається сам апелянт.

Згідно показань секретаря Петрівської сільської ради ОСОБА_10 встановлено, шо при складанні і посвідченні заповіту 29 січня 2015 року ОСОБА_3 був у тверезому стані, звичайно поводився, пояснив, що бажає розпорядитися всім своїм майном та особисто підписав складений заповіт.

З метою визначений психічного стану заповідача на момент складання заповіту судом роз`яснювалося позивачу право клопотати про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи, однак клопотання про її призначенні і проведення заявлено не було.

Клопотання про призначення експертизи для вирішення питання чи міг ОСОБА_3 в силу стану свого здоров`я сприймати інформацію, самостійно читати та виражати свою волю також заявлено не було.

Щодо доводів позивача про недійсність заповіту через те, що його було підписано заповідачем в автомобілі біля Петрівської сільської ради, а не безпосередньо в її приміщенні, про що не зазначено в самому заповіті судом апеляційної інстанції установлено, що діючим на момент складання та посвідчення заповіту законодавством, за наявності відповідних обставин, вимагалось зазначити у заповіті про вчинення його у приміщенні за іншою адресою, однак оспорюваний заповіт було підписано та посвідчено за адресою Петрівської сільської ради, тому відсутні підстави для зазначення іншої адреси у заповіті.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судове рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Відповідно до частин першої - п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - и третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статей 1233, 1234 ЦК України (тут і далі в редакції чинній на час укладання заповіту), заповіт є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Загальні вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтями 1247, 1248 ЦК України, відповідно до яких заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251 - 1252 цього Кодексу.

Частина перша статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 цього ЦК України.

На заповіт, як односторонній правочин поширюються загальні правила ЦК України щодо недійсності правочинів.

Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складенні особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником тощо).

Крім того, стаття 1251 ЦК України передбачає, що якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Права, обов`язки та повноваження секретаря сільської ради, який є посадовою особою органу місцевого самоврядування, визначені статтею 50 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Відповідно до пункту 1.1. Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5, та положень частини першої статті 37 Закону України «Про нотаріат» у сільських населених пунктах на уповноважених на це посадових осіб органу місцевого самоврядування покладено повноваження вчинення такої нотаріальної дії як посвідчення заповітів (крім секретних).

Відповідно до частин першої-третьої статті 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 04 березня 2019 року у справі № 728/1929/17 (касаційне провадження № 61-47575св18) та інших постановах, ухвалених у справах із подібних правовідносин.

Судами серед іншого указано, що клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи, а також клопотання про призначення експертизи для вирішення питання чи міг ОСОБА_3 в силу стану свого здоров`я сприймати інформацію, самостійно читати та виражати свою волю позивачем заявлено не було.

Згідно вимог ЦПК України, як в редакції станом на момент розгляду справи судом першої інстанцій, так і у чинній редакції, учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.

У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що спірний заповіт від 29 січня 2015 року складався за особистим зверненням ОСОБА_3 , дієздатність якого було перевірено, та врахувавши, що позивач не надала суду належних та допустимих доказів про те, що на момент посвідчення заповіту ОСОБА_3 не мав повної цивільної дієздатності і заповіт містить вказівку на вірне місце та час його складання, суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 у зв`язку із його недоведеністю.

Доводи касаційної скарги щодо незаконності та необґрунтованості оскаржених судових рішень спростовуються змістом оспореного заповіту, іншими матеріалами справи, які не містять доказів відсутності вільного волевиявлення заповідача на складання заповіту і порушення визначених законом умов його складання, а також обґрунтованими висновками судів першої та апеляційної інстанції.

Доводи касаційної скарги про недійсність заповіту у зв`язку з тим, що у ньому відсутні відмітки стосовно адреси його складання поза межами сільської ради не містять підстав для скасування оскаржених рішень у даній справі, оскільки судом апеляційної інстанції установлено, що оспорюваний заповіт було підписано та посвідчено за адресою Петрівської сільської ради, тому відсутні підстави для зазначення іншої адреси у заповіті.

Судами попередніх інстанцій враховано при розгляді справи висновки експертизи, проведеної в рамках кримінального провадження, що спростовує відповідні доводи касаційної скарги.

Висновки указаної судово-почеркознавчої експертизи № 9311 від 25 грудня 2015 року про виконання відповідних рукописних записів та підписів ОСОБА_3 під впливом збиваючих факторів не містять установлення обставин щодо відсутності у заповідача вільного волевиявлення на складання спірного заповіту.

Доводи касаційної скарги є аналогічними тим доводами, які були викладені в апеляційній скарзі та перевірялися судом апеляційної інстанції під час апеляційного розгляду даного спору.

Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із висновками судів, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції, були предметом перегляду судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Рішення судів містять вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 400, 409, 410, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Красноградського районного суду Харківської області від 20 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 05 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. М. Сімоненко

Судді: А. А. Калараш

А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

С. П. Штелик