Справа № 159/2457/19
Провадження № 2/159/906/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2019 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Панасюка С.Л.,

з участю секретаря Клевецької О.М.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом вселення,

в с т а н о в и в :

Стислий виклад позиції позивача.

Вимоги обґрунтовані тим, що з 18.06.1989 позивач перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі. 13.04.2009 шлюб між сторонами розірвано. В період шлюбу сторонами придбано нерухоме майно - частину житлового будинку по АДРЕСА_1 . Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 23.03.2012, яке набрало законної сили 03.04.2012, проведено поділ спільної сумісної власності подружжя - 44/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , у наступний спосіб: ОСОБА_1 виділено із спільної сумісної власності подружжя у її власність 22/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 виділено із спільної сумісної власності подружжя у його власність 22/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , та з урахуванням його частки згідно договору дарування від 10.01.1995, рахувати ОСОБА_2 власником 41/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 , третьому співвласнику будинку, залишено у власності 37/100 частин вказаного житлового будинку. Позивач стверджує, що відповідач постійно чинить їй перешкоди в користуванні спірним житловим будинком, де є її і відповідача частки у праві власності. Зокрема, вселив без її згоди у будинок свою дружину, змінив замки на вхідних дверях. Просила зобов`язати відповідача усунути перешкоди в користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом її вселення у спірний будинок та стягнути з відповідача в її користь судові витрати у справі.

Заперечення відповідача.

Відповідач відзиву на позов не подав.

Мотивувальна частина рішення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 18.06.1989, який розірвано 13.04.2009.

За правилами ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 23.03.2012 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, яке набрало законної сили 03.04.2012, визначені частки у праві спільної сумісної власності сторін на 44/100 житлового будинку АДРЕСА_1 , а саме: ОСОБА_1 виділено із спільної сумісної власності подружжя у її власність 22/100 частини житлового будинку, ОСОБА_2 виділено 22/100 частини будинку та з урахуванням його частки будинку, яку він мав у особистій власності згідно договору дарування від 10.01.1995, визначено, що йому належить у праві власності на будинок частка розміром 41/100. ОСОБА_3 , третьому співвласнику будинку, залишено у власності частка у праві власності на будинок розміром 37/100.

Положеннями ст.41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним.

Загальні положення про право власності викладені у главі 23 ЦК України.

За правилами ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 321 ЦК України закріплено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з вимогами ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Права власника житлового будинку (квартири) визначені статтями 317, 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Як доказ порушення її права власності на житловий будинок, зокрема, перешкод у користуванні ним, позивач надала лист на її ім`я Ковельського ВП ГУНП у Волинській області № 5985-2019 від 08.05.2019 року та довідку цього ж органу, згідно яких відповідач дійсно змінив у будинку серцевини замків, оскільки став проживати з новою дружиною.

Ці докази відповідачем не спростовані.

Отже, судом встановлено, що відповідач дійсно створює перешкоди позивачу у користуванні та розпорядженні житловим будинком, чим порушує право власності позивача.

Обраний позивачем спосіб усунення цього порушення через вселення її в будинок відповідає закону та усуває це порушення.

Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оскільки позивач довела, що відповідач чинить їй перешкоди в користуванні власністю, змінив замки в будинку, ОСОБА_1 з даного приводу зверталась в Ковельський відділ поліції, тому позовні вимоги ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом вселення підлягають задоволенню у повному обсязі.

У відповідності до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути в судові витрати у справі в сумі 768,40 грн.

Керуючись ст.ст.12-13, 19, 141, 247, 258-259, 265, 274-279, 280-289 ЦПК України, ст. 41 Конституції України, ст.ст.9, 64, 150, 156, 157 ЖК України, ст.ст. 317, 319, 321, 391, 405 ЦК України,

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Вселити ОСОБА_1 в житловий будинок АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у справі в сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Головуючий:С. Л. Панасюк