Справа № 350/2473/18
Провадження № 22-ц/4808/809/19
Головуючий у 1 інстанції Калиній Г. В.
Суддя-доповідач Ясеновенко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Ясеновенко Л.В.,

суддів: Мелінишин Г.П., Томин О.О.,

секретаря Мельник О.В.,

з участю представника позивача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат, трьох процентів річних та відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рожнятівського районного суду, ухвалене у складі судді Калиній Г.В. 29 березня 2019 року в с-щі Рожнятів,

в с т а н о в и в :

27.12.2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат, трьох процентів річних та відшкодування моральної шкоди.

В заяві зазначив, що 14 березня 2016 року позичив відповідачу 3800 доларів США та 630 Євро, про що останній власноручно написав розписку.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 повернув кошти лише 23 липня 2018 року, тобто прострочив виконання грошового зобов`язання за договором позики, позивач просив стягнути з нього інфляційні втрати за період з 14.03.2016 по 23.07.2018 в сумі 40555 грн. 47 коп., 3 % річних від простроченої суми основного боргу в розмірі 9050 грн 00 коп.

Також просив стягнути 3 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, вказуючи на те, що у зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань щодо повернення боргу він зазнав моральних переживань та втратив спокій, змінився його звичний спосіб життя оскільки йому довелось витрачати час та понести матеріальні витрати у зв`язку з необхідністю захисту в судовому порядку порушених його прав.

Рішенням Рожнятівського районного суду від 29 березня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 735,67 грн. в рахунок відшкодування 3% річних з простроченої суми позики, 99,00 грн в рахунок відшкодування судового збору та 560,00 грн в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено за їх безпідставністю.

Рішення суду мотивоване тим, що основне зобов`язання між сторонами було визначено в іноземній валюті і природа цього зобов`язання не була змінена, борг відповідач повернув позивачу в тій валюті, яку позичав, тому відсутні підстави для стягнення з відповідача інфляційних втрат.

Також суд виходив з того, що договором позики не передбачена сплата процентів та не визначений строк виконання зобов`язання. Суд визнав днем пред`явлення вимоги про повернення боргу 14 травня 2018 року, тобто день отримання відповідачем копії заочного рішення про стягнення боргу, оскільки позивач не надав належних та допустимих доказів про звернення до відповідача з вимогою про повернення боргу раніше, відповідно у зв`язку із простроченням виконання зобов`язання та з врахуванням вказаного у позовній заяві гривневого еквівалента іноземної валюти грошових коштів, що були предметом договору позики, стягнуто в рахунок відшкодування 3% річних з простроченої суми позики.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди обґрунтовано тим, що між сторонами виникли правовідносини на підставі договору позики, який не містить умов про відшкодування моральної шкоди у разі неналежного виконання зобов`язань за цим договором, та Цивільним кодексом України не передбачено відшкодування моральної шкоди у зв`язку з невиконанням договірних зобов`язань, тобто відсутні правові підстави для задоволення позову в цій частині.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на незаконність рішення суду.

Вказує на помилковість висновку суд першої інстанції про те, що днем пред`явлення вимоги про повернення боргу є 14 травня 2018 року, оскільки, за змістом розписки відповідач зобов`язувався повернути йому кошти після пред`явлення вимоги, тобто умовно можна вважати в цей же день - 14 березня 2016 року. Одночасно зазначає, що неодноразово в усній формі вимагав повернення позичених коштів, але відповідач відмовлявся їх повертати.

Також апелянт, з посиланням на вимоги ст. ст. 520, 525, 526, 527, 625, 1047, 1049, 1050 ЦК України, вважає, що відповідач повинен сплатити йому інфляційні втрати за період з 14.03.2016 по 23.07.2018 в сумі 40555 грн. 47 коп., оскільки останній повернув йому кошти в сумі 127 886,90 грн. згідно договору позики, тому невірним є висновок суду про відсутність підстав для стягнення інфляційних втрат.

Крім того, внаслідок невиконання відповідачем зобов`язання та фактично односторонньої відмови від його виконання йому заподіяна значна моральна шкода, яка проявилась в сильних психічних та душевних стражданнях, переживаннях через неповернення коштів протягом 861 дня, використання відповідачем його коштів для власних потреб і задоволення своїх інтересів, порушенні його звичного способу життя та понесенні додаткових матеріальних витрат на звернення до суду.

Наведених обставин щодо відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції не врахував, що призвело до неправомірної відмови в цій частині позовних вимог.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

ОСОБА_2 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав з мотивів, наведених у ній.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 14 березня 2016 року ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 3800 доларів США та 630 Євро, які зобов`язався повернути, що підтверджується копією власноручно написаної відповідачем розписки. Строк повернення коштів сторонами не був визначений. (а. с. 6).

Заочним рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 04 квітня 2018 року, яке отримано відповідачем 14 травня 2018 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики було задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 127 886,90 грн. в рахунок виконання зобов`язання по договору позики та 3000 грн. на відшкодування моральної шкоди. (а. с. 12, 13).

Ухвалою Рожнятівського районного суду від 30 травня 2018 року заочне рішення від 04 квітня 2018 року скасовано, а ухвалою цього ж суду від 23 липня 2018 року закрито провадження у справі у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 добровільно повернув борг, що підтверджується копією ухвали Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 23 липня 2018 року (а. с. 14) та ухвалою від 30 травня 2018 року, внесеною до Єдиного державного реєстру судових рішень.

Частиною третьою статті шостої Закону України «Про доступ до судових рішень» передбачено, що суд при здійсненні судочинства може використовувати текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Отже, судом встановлено, що днем пред`явлення вимоги про повернення боргу є 14 травня 2018 року, оскільки саме тоді відповідач отримав копію заочного рішення з якого дізнався про вимогу повернути борг, а кореспонденцію із суду ОСОБА_2 не отримував, оскільки з 25 лютого 2018 року по 05 квітня 2018 року перебував за межами України. Позивач не надав суду належних та допустимих доказів про звернення до відповідача з вимогою про повернення боргу раніше.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Також встановлено, що 23 липня 2018 року ОСОБА_2 добровільно повернув кошти в сумі 127 886,90 грн., що еквівалентно 3800 доларів США та 630 Євро. Дана обставина не заперечується сторонами та зазначається ними в своїх заявах, зокрема, ОСОБА_1 у позовній заяві, а ОСОБА_2 у відзиві на позовну заяву, і у суду немає обґрунтованого сумніву щодо достовірності цієї обставини або добровільності її визнання. Тобто своє зобов`язання за договором позики щодо повернення коштів відповідач виконав в повному обсязі.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним (є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками), одностороннім (лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання суми грошових коштів позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

У власноручно написаній відповідачем розписці від 14.03.2016 року не зазначено строк повернення коштів, тому ОСОБА_2 повинен був виконати обов`язок щодо повернення коштів позики у визначений статтею 530 ЦК України строк від дня пред`явлення вимоги ОСОБА_1 , так як обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо того, що днем пред`явлення вимоги про повернення боргу є 14 травня 2018 року, а також, що з відповідача необхідно стягнути 3% річних від суми позики за час прострочення, враховуючи гривневий еквівалент грошових коштів в іноземній валюті.

За таких обставин твердження апелянта про те, що відповідач зобов`язувався повернути йому кошти в день укладення договору - 14 березня 2016 року, є безпідставними.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність вимог ОСОБА_1 щодо стягнення інфляційних втрат, оскільки основне зобов`язання між сторонами було визначено в іноземній валюті і природа цього зобов`язання не була змінена.

За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року N 1282-XII "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Наведене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 27.01.2016 у справі № 6-771цс15.

Отже, доводи апелянта про необґрунтованість висновку суду щодо відсутності підстав для стягнення з відповідача інфляційних втрат є безпідставними.

Посилання апелянта на те, що суд безпідставно відмовив у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди не приймаються до уваги, враховуючи наступне.

Згідно вимог ч. 1 статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема серед іншого, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Отже, відшкодування моральної шкоди у разі порушення зобов`язання може здійснюватися виключно у випадках, що прямо передбачені законом, а також якщо умови про відшкодування такої шкоди передбачені укладеним договором.

Оскільки договір позики, на підставі якого між сторонами виникли правовідносини, не містить умов про відшкодування моральної шкоди у разі неналежного виконання зобов`язань за ним та актами цивільного законодавства прямо не передбачені випадки при яких здійснюється відшкодування моральної шкоди у договірних правовідносинах щодо позики, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вимоги про відшкодування моральної шкоди.

Враховуючи вищенаведене та положення ст. 375 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частинами 1 та 2 зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 19, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рожнятівського районного суду від 29 березня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Л.В. Ясеновенко

Судді: Г.П. Мелінишин

О.О. Томин

Повний текст постанови складено 05 липня 2019 року