Справа № 756/4199/18 Головуючий 1 інстанція- Луценко О.М.
Провадження № 22-ц/824/7533/2019 Доповідач апеляційна інстанції- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

03 липня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Савченка С.І., суддів Мережко М.В., Фінагеєва В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м.Києва від 27 лютого 2019 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Банк «Траст» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором,-

в с т а н о в и в:

У квітні 2018 року ПАТ Банк «Траст» звернувся до суду із вказаним позовом,який мотивував тим, що 19 вересня 2011 року між банком і відповідачкою ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № R011.0008899 в редакції додаткової угоди від 27 грудня 2013 року, згідно якого банк надав відповідачці кредит на споживчі цілі в розмірі 21098 грн. терміном до 11 вересня 2015 року із розрахунку 12,49 % річних, а позичальниця зобов`язалася повернути отриманий кредит, сплатити проценти за його користування та сплатити щомісячну комісії за супроводження кредиту у розмірі 1,47 %.

Вказував, що за умовами кредитного договору в редакції додаткової угоди від 27 грудня 2013 року позичальниця ОСОБА_1 . мала повертати кредит та проценти щомісячними платежами до 16 числа кожного місяця згідно графіку погашення кредиту (додаток № 1), однак не виконувала цих обов`язків і після закінчення терміну надання кредиту станом на 21 березня 2018 року має заборгованість у розмірі 23332 грн., з яких: борг по тілу кредиту - 7333,09 грн., комісія - 3212,43 грн. та пеня - 12786,48 грн. Посилаючись на ст.1054 ЦК України та умови кредитного договору, просив стягнути із відповідачки на користь банку борг за кредитним договором у розмірі 23332 грн. та судові витрати.

Рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 27 лютого 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ Банк «Траст» борг за тілом кредиту у розмірі7333,09 грн., комісію у розмірі 3212,43 грн., пеню у розмірі 7333,09 грн. та судовий збір 1762 грн.

Не погоджуючись із таким рішенням, відповідачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні вимог банку в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права. Скарга мотивована тим, що суд порушив норми права, що регулюють позовну давність, не врахувавши, що погашення кредиту мало здійснюватися відповідачкою періодичними платежами. А відтак з огляду на закінчення строку договору 11 вересня 2015 року та з урахуванням

- 2 -

подачі банком позову 02 квітня 2018 року, стягнення боргу можливе лише за період із 02 квітня по 11 вересня 2015 року. Будь-яких доказів про поновлення чи переривання перебігу позовної давності банк не надав. Суд не врахував вимоги ст.21 Закону України «Про споживче кредитування», згідно якої пеня не може перевищувати 15 % суми простроченого платежу. Окрім того, суд незаконно стягнув комісію за супроводження кредиту за відсутності доказів наданння послуг комісії.

ПАТ Банк «Траст» отримав копію ухвали апеляційного суду про відкриття провадження і копію апеляційної скарги, що стверджується поштовим повідомленням про вручення рекомендованого вдіправлння, однак правом на подання відзиву не скористався.

Згідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову становить 23332 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом встановлено, що 11 вересня 2011 року між ПАТ Банк «Траст» і відповідачкою ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № R011.0008899, згідно якого банк надав відповідачці кредит на споживчі цілі в розмірі 21098 грн. терміном до 11 вересня 2015 року із розрахунку 12,49 % річних, а позичальниця зобов`язалася повернути отриманий кредит, сплатити проценти за його користування, а також сплатити щомісячну комісії за супроводження кредиту у розмірі 1,47 %.

27 грудня 2013 року між ПАТ Банк «Траст»і відповідачкою ОСОБА_1 згідно її заяви про реструктуризацію боргу укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору, за умовами якої продовжено термін повернення кредиту до 11 вересня 2015 року, визначено дату щомісячного платежу до 11 числа кожного місяця та його розмір.

Також, судом встановлено, що позичальниця ОСОБА_1 не виконувала в повному обсязі обов`язків по поверненню кредиту, покладених на неї кредитним договором, в результаті чого після закінчення терміну надання кредиту має заборгованість, яка станом на

- 3 -

21 березня 2018 року становить 23332 грн., з яких: борг по кредиту - 7333,09 грн., комісія - 3212,43 грн. та пеня - 12786,48 грн.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Вирішуючи спір, суд прийшов до висновків, що відповідачка ОСОБА_1 не виконала обумовлених кредитним договором обов`язків іне повернула у повному обсязі отримані нею кредитні кошти, після закінчення строку надання кредиту має заборгованість, що у свою чергу свідчить про порушення прав ПАТ Банк «Траст» як кредитора і необхідність їх захисту шляхом стягнення із позичальника заборгованості за тілом кредиту у розмірі - 7333,09 грн.

Такі висновки суду є правильними, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Проте, колегія суддів не може погодитися із рішенням суду в частині стягнення із відповідачки комісії у розмірі 3212,43 грн. та пені у розмірі 7333,09 грн. з огляду на неправильне засосування судом норм матеріального права.

Стягуючи комісію у розмірі 3212,43 грн, суд не звернув уваги, що спірні правовідносини між сторонами виникли на підставі договору про надання споживчого кредиту.

Особливості регулювання відносин за договором споживчого кредитування встановлені законом. Оскільки споживач є вразливою стороною договірних відносин, законодавець визначився з посиленим захистом споживачів шляхом прийняття Закону України «Про захист прав споживачів», за положеннями абз.3 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Аналогічні положення містить п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ 10 травня 2007 року (були чинними на час виникнення спірних правовідносин), згідно якого банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору облік заборгованості споживача тощо) або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Згідно із Законом України «Про захист прав споживачів» послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 ст.1).

- 4 -

Отже, за змістом наведених норм послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Суд першої інстанції, дійшовши висновку про наявність підстав для стягнення комісії, на зазначене уваги не звернув та не врахував, що встановлена п.2.6 кредитного договору плата за супроводження кредиту не є послугою зі споживчого кредитування у розумінні цього Закону.

Аналогічний правовий висновок зробив Верховний Суд України у постанові від 06 вересня 2017 року при розгляді справи № 6-2071цс16, предметом якої був спір про визнання недійсним положення кредитного договору, укладеного між ПАТ «Ідея Банк» та фізичною особою, яким встановлено плату за обслуговування кредиту (комісію). При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив висновок, відповідно до якого, виходячи з положень ст.ст.1, 11 Закону України «Про захист прав споживачів» послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Окрім того, стягуючи пеню у розмірі 7333,09 грн., суд допустив порушення норм матеріального права, що регулюють позовну давність.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Для стягнення неустойки (штрафу, пені) встановлена спеціальна позовна давність тривалістю один рік (ч.2 ст.258 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України).

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку про те, що початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. У разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів має обчислюватися з моменту спливу строку кредитування.

Отже, з огляду на те, що строк кредитування в даній справі сплив 11 вересня 2015 року, а банк звернувся з позовом лише 02 квітня 2018 року, суд помилково не застосував згідно заяви відповідачки річний строк для стягнення неустойки (штрафу, пені) встановлений ч.2 ст.258 ЦК України.

Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору в частині стягнення комісії та пені.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність

- 5 -

висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норми матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення комісії та пені підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Суд відмовляє у стягненні із ОСОБА_1 пені у розмірі у розмірі 7333,09 грн, з огляду на пропуск банком річного строку позовної давності, бо як вище вказувалося позов подано у квітні 2018 року, а строк дії договору, закінчився 11 вересня 2015 року, а відтак строк позовної давності за вимогами про стягнення пені сплив 11 вересня 2016 року.

Вимоги про стягнення комісії не підлягають до задоволення з огляду на те, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору облік заборгованості споживача тощо) або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо).

При цьому колегія суддів враховує, що заявляючи вимоги про стягнення комісії за послуги, що супроводжують кредит, позивач всупереч закону не зазначив, які саме послуги за вказану комісію банком надавалися позичальнику і в чому вони полягали.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що позивач пропустив строк позовної давності в тому числі за вимогами про стягнення боргу за тілом кредиту, повернення якого визначено переіодичними платежами необгрунтовані.

Суд першої інстанції відхиляючи дані доводи вірно виходив з того, що відповідачка 14 липня 2017 року, тобто в межах загального трирічного строку позовної давності з моменту спливу строку кредитування 11 вересня 2015 року, здійснила останній платіж на погашення кредиту в розмірі 3500 грн., який в кілька разів перевищував встановлений графіком місячний платіж у розмірі 795,49 грн.

Отже, вказані дії по сплаті відповідачкою 3500 грн. в межах позовної давності свідчать про визнання відповідачкою свого боргу та відповідно до ст.264 ЦК України переривають перебіг строку позовної давності, який після переривання починається заново.

Посилання у скарзі на те, що будь-яких доказів про поновлення чи переривання перебігу позовної давності банк не надав необгрунтовані, банк надав розрахунок боргу, який підписаний повноважними особами і з прикладанням печатки банку. У розрахунку чітко зазначені як суми заборгованості за кредитом помісячно, так і дати та розміри здійснених відповідачкою платежів на погашення боргу. Вказаний розрахунок відповідачкою не спротсований.

Посилаючись на вказані обставини, відповідачка всупереч ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, які покладають на кожну сторону обов`язок довести обставини, які мають значення для справи і на які кожна сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не надала суду доказів, що вона не вчиняла вказаний платіж 3500 грн., а надані банком документи не відповідають дійсності.

Решта доводів апеляційної скарги враховані судом при скасуванні рішення у відповідній частині.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України у зв`язку із скасуванням судового рішення суд змінює розподіл судових витрат і покладає на відповідачку судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Окрім того, відповідно до ст.141, п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України, суд покладає на банк витрати відповідачки по оплаті судового збору за подачу апеляційної скарги пропорційно

- 6 -

розміру задоволених вимог.

Згідно ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Оболонського районного суду м.Києва від 27 лютого 2019 року в частині стягнення комісії у розмірі 3212 гривень 43 коп. та пені у розмірі 7333 гривень 09 коп. скасувати і ухвалити нове, яким у позові Публічного акціонерного товариства Банк «Траст» до ОСОБА_1 в цій частині відмовити.

Рішення Оболонського районного суду м.Києва від 27 лютого 2019 року в частині судових витрат змінити, стягнувши із ОСОБА_1 (мешкає: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства Банк «Траст»(місцезнаходження: 03151 м.Київ, вул.Народного Ополчення 5-А, ) судовий збір у розмірі 553 гривні 77 коп.

В решті рішення Оболонського районного суду м.Києва від 27 лютого 2019 року залишити без змін.

Стягнути із Публічного акціонерного товариства Банк «Траст» (місцезнаходження: 03151 м.Київ, вул.Народного Ополчення 5-А, ) на користь ОСОБА_1 (мешкає: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податківНОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 1559 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: