КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 373/2144/18
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/9091/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Волошиної В.М., Панченка М.М.,

за участю секретаря судового засідання Макаренко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 09 квітня 2019 року у складі судді Свояка Д.В.,

у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

зустрічним позовом ОСОБА_2 в інтересах обмеженодієздатного ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору,-

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2018 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (надалі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося у суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позивач зазначав, що 28 вересня 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № б/н, відповідно до якого відповідач отримав кредит в розмірі 10 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків у розмірі 27,60% на рік.

Посилаючись на те, що у зв`язку з порушенням ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором станом на 01 листопада 2018 року утворилася заборгованість перед банком, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь: 24157 грн. 51 коп., що складається з заборгованості за кредитом - 14121 грн. 34 коп., відсотків за користування кредитом - 8109 грн. 62 коп., заборгованості за пенею та комісією - 300 грн., штрафу (фіксована частина) - 500 грн., штрафу (процентна складова) - 1126 грн. 55 коп.

У січні 2019 року ОСОБА_2 в інтересах обмеженодієздатного ОСОБА_1 звернувся у суд із зустрічним позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору.

Зазначав, що ОСОБА_1 є інвалідом дитинства ІІ групи довічно, страждає на психічне захворювання, повною мірою не може розуміти значення своїх дій та керувати ними. Вказані обставини встановлені рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду від 23 вересня 2008 року у справі № 2-о-38, яким ОСОБА_1 визнано обмежено дієздатним внаслідок психічного захворювання та призначено йому піклувальника.

Посилаючись на те, що у ОСОБА_1 в момент вчинення спірного правочину не було достатнього обсягу цивільної дієздатності, а з огляду на його психічне захворювання - його волевиявлення також не було вільним, позивач за зустрічним позовом просив визнати недійсним кредитний договір, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 на підставі анкети-заяви від 28 вересня 2012 року.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 09 квітня 2019 року відмовлено у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» та задоволено зустрічний позов ОСОБА_2 в інтересах обмеженодієздатного ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі представник АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення районного суду та постановити нове рішення, яким позов АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 в інтересах обмеженодієздатного ОСОБА_1 - відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що як вбачається з наданої до суду виписки, на протязі довгого періоду часу, після укладення договору та до моменту подачі позову, неодноразово здійснювались транзакції, щодо погашення заборгованості за договором, шляхом переводів з карти для виплат на кредитну карту відповідача, наприклад «10.09.2015 Регулярный платеж с карты НОМЕР_4», враховуючи положення ст. 37 ЦК України, якою закріплено, що одержання заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів особи, цивільна дієздатність якої обмежена, та розпорядження ними здійснюється піклувальником, отже можливо зробити висновок, що піклувальник не міг не знати, про витрати, які здійснюють відповідачем з кредитної картки, а отже був обізнаний про укладений договір. До того ж, регулярно з кредитної картки здійснювались платежі, щодо погашення комунальних послуг, наприклад «14.08.2016 Регулярный платеж на счет юридического лица. Получатель Укртелеком, Київська обласна філія», купувались товари за допомогою сервісу «Оплата частинами», що додатково є підтвердженням, шо піклувальник був обізнаний про укладення кредитного договору, проте не звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з претензією у порядку ст. 221 ЦК України.

Посилаючись на вказане та те, що суд першої інстанції ухвалюючи також не врахував зміст Узагальнень судової практики щодо розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 24 листопада 2008 року, згідно якого задовольняючи зустрічний позов суд не застосував наслідки недійсності правочину, скаржник просить апеляційну скаргу задовольнити.

Колегія суддів, вислухавши представника АТ КБ «ПриватБанк», який підтримав апеляційну скаргу, представника ОСОБА_1 , яка просила апеляційну скаргу відхилити, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню частково.

Як убачається з матеріалів справи, 28 вересня 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № б/н, відповідно до якого відповідач отримав кредит в розмірі 10 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків у розмірі 27,60 % на рік. Сторонами договору було узгоджено, що договір складається із заяви позичальника, Умов надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою (а.с.12).

Крім того, в анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку зазначено, що ОСОБА_1 своїм підписом дав згоду на те, що заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування, умовами обслуговування і кредитування становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. Він ознайомився з договором про надання банківських послуг до його укладання і згоден з Умовами.

Згідно розрахунку заборгованості за договором від 28 вересня 2012 року станом на 01 листопада 2018 року у ОСОБА_1 утворилася заборгованість перед банком, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь: 24157 грн. 51 коп., що складається з заборгованості за кредитом - 14121 грн. 34 коп., відсотків за користування кредитом - 8109 грн. 62 коп., заборгованості за пенею та комісією - 300 грн., штрафу (фіксована частина) - 500 грн., штрафу (процентна складова) - 1126 грн. 55 коп. (а.с.7-11).

Згідно з довідкою АТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_1 були видані наступні кредитні картки: НОМЕР_1 , дата відкриття - 28 вересня 2012 року, термі дії - 03/16 ; НОМЕР_5, дата відкриття - 02 січня 2014 року, термі дії - 01/17; НОМЕР_6, дата відкриття - 02 січня 2014 року, термі дії - 01/16; НОМЕР_7, дата відкриття - 13 липня 2017 року, термін дії - 05/21 (а.с.54).

Відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти, оформленої на ОСОБА_1 , на картковому рахунку НОМЕР_1 , який стартував 28 вересня 2012 року, 02 січня 2014 року був встановлений кредитний ліміт 5000 грн., 20 лютого 2014 року кредитний ліміт був збільшений до - 5200 грн., 27 червня 2014 року був збільшений кредитний ліміт до 6700 грн., 19 лютого 2017 року кредитний ліміт збільшений до 10 000 грн. (а.с.55).

Будь-яких доказів на підтвердження згоди відповідача на зміну кредитного ліміту не надано.

До справи долучені виписки про рух коштів за період з 28 вересня 2012 року по 01 листопада 2018 року на рахунку відповідача по основній карті № НОМЕР_2 , згідно з якою баланс на кінець періоду становить - 0,00 грн. та по тій же карті за той же період баланс на кінець період) становить - -22426 грн. 54 коп., по основній карті НОМЕР_3 за період з 28 вересня 2012 року по 01 листопада 2018 року баланс на кінець звітного періоду становить 4 грн. 39 коп. (а.с.56-69).

Встановлено, що додана до позову роздруківка витягу з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку не містить будь-яких позначок, які б вказували на ознайомлення відповідача із саме цими за змістом Умовами та Правилами надання банківських послуг в ПриватБанку.

Відповідно до копії посвідчення серії НОМЕР_8 від 11 квітня 2000 року, виданого Управлінням соціального захисту населення Київського обласного виконкому Переяслав-Хмельницької міської ради ОСОБА_1 , 1982 р.н., є інвалідом з дитинства 2 групи (а.с.119).

Згідно з копією довідки до акту огляду МСЕК, серії КИО-1 №308188 від 24 лютого 2009 року ОСОБА_1 встановлено 2 групу інвалідності з 01 березня 2009 року, причина інвалідності: інвалідність з дитинства, довічно (а.с.120).

Відповідно до довідки КЗ «Переяслав-Хмельницька ЦРЛ» від 08 січня 2019 року ОСОБА_1 перебуває на обліку у лікаря-психіатра Переяслав-Хмельницької ЦРЛ та на «Д» обліку з 1989 року, Діагноз: Р 70.1 (а.с.121).

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 23 вересня 2008 року обмежено цивільну дієздатність ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та встановлено піклування над ним, визнавши піклувальником ОСОБА_5 (а.с.122).

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 25 жовтня 2018 року ОСОБА_2 призначено піклувальником ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.123).

Відповідно до довідки, виданої виконкомом Переяслав-Хмельницької міської ради Київської області № 65 від 11 січня 2019 ОСОБА_5 проживає по АДРЕСА_1 та в склад її сім`ї входить ОСОБА_1 (а.с.124).

Згідно з довідкою Переяслав-Хмельницького Управління соціального захисту населення Переяслав-Хмельницької міської ради за № 16 від 11 січня 2019 року ОСОБА_1 знаходиться на обліку та отримує державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства 2 групи (а.с.125,126).

Відповідно до довідки Переяслав-Хмельницького ОУПФУ Київської області №264/02 від 11 січня 2019 року ОСОБА_5 знаходиться на обліку та отримує пенсію за віком (а.с.128,129).

Згідно копії акту судово-психіатричної експертизи № 432 від 28 травня 2008 року підекспертного ОСОБА_1 , 1982 р.н., останній страждає на легку розумову відсталістю в ступені вираженої дебільності з емоційно-вольовою нестійкістю. За своїм психічним станом ОСОБА_1 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними не може (а.с.225-226).

Встановлено, що у суді першої інстанції в якості свідка була допитана ОСОБА_5 - мати відповідача ОСОБА_1 , яка пояснила, що отримала листа з суду і дізналась про заборгованість сина. Вона давно проводила бесіду із ОСОБА_6 , що неможна влазити в борги. Коли прийшов лист з суду, вона звернулася до старшого сина, чи був дозвіл на отримання кредиту. Але дозволу сина не було. Син не працює та не працював на момент отримання кредиту. Офіційних доходів син не має. Вона отримує пенсію приблизно 1890 грн. (а.с.235).

Відмовляючи у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2 в інтересах обмеженодієздатного ОСОБА_1 , районний суд виходив з того, що на момент укладення спірного кредитного договору ОСОБА_1 рішенням суду від 23 вересня 2008 року вже був визнаний обмежено дієздатним, через неможливість усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а остільки ані ОСОБА_2 , ані ОСОБА_5 , які є піклувальниками ОСОБА_1 , не давали згоди на укладення даного правочину їхнім підопічним, суд дійшов висновку, що, укладаючи спірний договір, ОСОБА_1 не міг за своїм психічним станом усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що свідчить про наявність дефекту волі при укладенні спірного договору.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів визнає законними й обґрунтованими.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів зазначається в статті 16 ЦК України. Відповідно до приписів вказаної статті кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 1-5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-ою - 3-ою, 5-ою та 6-ою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ч.ч.1-3 ст.37 ЦК України над фізичною особою, цивільна дієздатність якої обмежена, встановлюється піклування. Фізична особа, цивільна дієздатність якої обмежена, може самостійно вчиняти лише дрібні побутові правочини. Правочини щодо розпорядження майном та інші правочини, що виходять за межі дрібних побутових, вчиняються особою, цивільна дієздатність якої обмежена, за згодою піклувальника.

Згідно з п.п.1 п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦК України правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість.

Відповідно до ст. 223 ЦК України правочин, який вчинила фізична особа, цивільна дієздатність якої обмежена, за межами її цивільної дієздатності без згоди піклувальника, може бути згодом схвалений ним у порядку, встановленому статтею 221 цього Кодексу.

У разі відсутності такого схвалення правочин за позовом піклувальника може бути визнаний судом недійсним, якщо буде встановлено, що він суперечить інтересам самого підопічного, членів його сім`ї або осіб, яких він відповідно до закону зобов`язаний утримувати.

За таких обставин, зважаючи на те, що на момент укладення спірного кредитного договору ОСОБА_1 не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними з підстав його обмеженої дієздатності, районний суд обґрунтовано дійшов висновку, що спірний кредитний договір, з огляду, у тому числі на встановлений позивачем розмір кредитного ліміту, є правочином, що виходить за межі дрібного побутового та вчинений ОСОБА_1 за відсутності згоди й без відома піклувальників, суперечить його інтересам та членів його сім`ї, а отже, підлягає визнанню недійсним.

Доводи апеляційної скарги про те, що як вбачається з наданої до суду банком виписки, на протязі довгого періоду часу, після укладення договору та до моменту подачі позову, неодноразово здійснювались транзакції, щодо погашення заборгованості за договором, шляхом переводів з карти для виплат на кредитну карту відповідача, а отже, піклувальник не міг не знати, про витрати, які здійснюються відповідачем з кредитної картки та був обізнаний про укладений договір, колегія суддів визнає безпідставними.

Так, транзакції за кредитною карткою не вказують на обізнаність піклувальника про наявність кредитної картки, зворотне позивачем належними та допустимими доказами не спростовано, а враховуючи наявність судового рішення від 23 вересня 2008 року, яким встановлена неможливість ОСОБА_1 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, підстав до стягненнявідсотків за користування кредитом у сумі 8109 грн. 62 коп., заборгованості за пенею та комісією у сумі 300 грн., штрафу (фіксована частина) у сумі 500 грн. та штрафу (процентна складова) у сумі 1126 грн. 55 коп., колегія суддів не вбачає.

Разом з тим, твердження апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції задовольняючи зустрічний позов, не застосував наслідки недійсності правочину, колегія суддів визнає обґрунтованими.

Відповідно до положень ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Так, визнання правочину недійсним пов`язане з анулюванням майнових наслідків його вчинення і встановленням наслідків, передбачених законом. Тому належне вирішення цього питання має велике значення не тільки для учасників таких правовідносин, а й для третіх осіб.

Визнані недійсними правочини не створюють для сторін тих прав і обов`язків, які вони мають встановлювати, а породжують наслідки, передбачені законом. І хоча реституція не передбачена у ст. 16 ЦК України як один із способів захисту, проте норма ч. 1 ст. 216 ЦК України є імперативною і суд має забезпечити зазначені в ній правові наслідки.

Як убачається з матеріалів справи, обмеженодієздатним ОСОБА_2 з допомогою банківської картки було знято і використано 14 121 грн. 34 коп. кредитних коштів банку, а тому за наслідками реституції саме вказана сума грошових коштів підлягає поверненню позикодавцю.

Між тим, суд першої інстанції, розглядаючи спір, не застосував закон, який підлягає застосуванню, не повернув сторони у первинний стан та не відшкодував завдані банку збитки.

За таких обставин, з метою захисту прав АТ КБ «Приватбанк» та застосування наслідків недійсності правочину, колегія суддів дійшла висновку про внесення змін у резолютивну частину рішення суду першої інстанції шляхом її доповнення наступним змістом: стягнути з ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на користь АТ КБ «ПриватБанк» 14 121 грн. 34 коп.

У решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Переяслав - Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 09 квітня 2019 року змінити шляхом доповнення резолютивної частини наступним змістом:

Стягнути з ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість, у сумі 14 121 грн. 34 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 08 липня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: