Постанова

Іменем України

27 червня 2019 року

м. Київ

справа № 209/4197/16-ц

провадження № 61-26263св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Мартєва С. Ю., Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: адміністрація Дніпровського району Кам`янської міської ради Дніпропетровської області в особі органу опіки та піклування, Центральна районна у м. Дніпрі рада в особі органу опіки та піклування, адміністрація Заводського району Кам`янської міської ради Дніпропетровської області в особі органу опіки та піклування,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 липня 2017 року у складі судді Решетник Т. О. та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Пономарь З. М., Баранніка О. П., Посунся Н. Є.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення порядку і способу участі у вихованні дитини.

У позові ОСОБА_1 просив змінити встановлений рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2015 року порядок участі позивача у вихованні дочки ОСОБА_3 , 2011 року народження, та спілкування з нею на наступний - кожний вівторок та четвер з 16 до 19 години, протягом першої та третьої суботи місяця з 10 години до 19 години неділі, з 03 по 09 січня та з 1 по 15 липня щорічно - без присутності матері.

Позов обгрунтовано тим, що ОСОБА_1 має право на збільшення часу спілкувань з дочкою, а її вік вже не потребує постійного нагляду матері.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дніпровського райсуду м. Дніпродзержинськ від 07 липня 2017 року позов задоволено частково. Змінено порядок його спілкування з дочкою ОСОБА_4 шляхом надання йому можливості побачень та спілкування з нею кожної суботи з 10 до 13 години в присутності матері дитини, кожної неділі з 10 до 13 години без присутності матері дитини у м. Дніпро за умови задовільного стану здоров`я дитини та своєчасного повернення дитини за її місцем проживання, один день серед тижня у м. Дніпро, за попередньою домовленістю з матір`ю дитини, з урахуванням розпорядку дня дитини, за умови задовільного стану здоров`я дитини та своєчасного повернення дитини за її місцем проживання.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з урахуванням нових обставин, які виникли після ухвалення рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2015 року, доцільним є висновок, що батько дитини має право брати участь у розвитку дитини та інших заходів, необхідних для нормального розвиту та виховання дитини, що не призведе до обмеження дитини у належному догляді батька та порушення її права на спілкування з останнім.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 вересня 2017 року рішення Дніпровського райсуду м. Дніпродзержинськ від 07 липня 2017 року змінено в частині визначення часу спілкування ОСОБА_1 з дочкою. Визначеноновий спосіб та порядок спілкування батька ОСОБА_1 з дочкою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без присутності матері дитини:- кожного вівторка та четверга з 16 години до 18 години у м.Дніпро; - кожну третю суботу кожного місяця з 10 години по 12-ту годину наступного дня, неділі, за місцем проживання батька; -з 03 по 09 січня та з 01 по 15 липня включно кожного року. Відкликановиконавчий лист, виданий на підставі рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2015 року.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що участь рідного батька у вихованні дочки є необхідною умовою для її правильного фізичного, духовного та морального розвитку. Доказів, які б обумовлювали необхідність побачення батька з дочкою присутністю іншої особи, зокрема матері дитини, матеріали справи не містять.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У вересні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення судів першої та апеляційної інстанцій, у якій просить скасувати вказані судові рішення та закрити провадження у справі.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

02 жовтня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 .

У листопаді 2-017 року до касаційного суду надійшли заперечення ОСОБА_1 на касаційну скаргу ОСОБА_2 .

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно із статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не взяли до уваги факт несплати батьком дитини аліментів, його байдуже ставлення до життя дитини та її розвитку.

Протягом року дитина навчається у школі, займається художньою гімнастикою, тому вільного часу на зустрічі та поїздки до іншого міста для зустрічей із батьком немає.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 205 ЦПК України, чинного на час ухвалення оскаржуваних судових рішень, суд закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду, ухвалені щодо спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, а оскільки 02 лютого 2015 року набрало законної сили рішення суду апеляційної інстанції щодо визначення способу участі батька у вихованні дитини, тому провадження у справі підлягає закриттю.

Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу

Заперечення ОСОБА_1 на касаційну скаргу ОСОБА_2 мотивовано тим, що рішенням суду першої інстанції дитину позбавлено права оздоровлення з її батьком, обмежено час для їхніх зустрічей, що порушує інтереси дитини.

Дитині виповнилося шість років, тому безпідставним є висновок про необхідність обов`язкової присутності матері під час зустрічей дитини з батьком.

Доводи касаційної скарги про заборговність позивача щодо сплати аліменів є необгрунтованими та не відповідають дійсності.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що згідно з свідоцтвом про народження батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а. с.12).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 17 грудня 2012 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а. с.11).

Дочка сторін ОСОБА_4 проживаєз матір`ю, а фактичним місцем їхнього проживання на час розгляду справи є АДРЕСА_1 , а зареєстрованим - АДРЕСА_2 (а. с.38, 44).

ОСОБА_1 проживає у квартирі АДРЕСА_3 з батьком, дідомта бабою. Квартира має усі зручності, окреме спальне місце та місце для проведення дозвілля, іграшки та свідчить про наявність належних умов для проживання та розвитку дитини (а.с. 87).

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2015рокувизначено порядок побачень ОСОБА_1 з дочкою ОСОБА_4 щосуботи та щонеділі з 10 години до 13 години у присутності матері дитини ОСОБА_2 за місцем її проживання (а .с.21, 22).

Відповідно до висновкуоргану опіки та піклування від 16 червня 2017рокудоцільним визначено наступний порядок спілкування ОСОБА_1 з дочкою ОСОБА_4 : щосуботи з 10 до 13 години в присутності матері ОСОБА_2 за місцем її проживання, щонеділі з 10 до 13 години без присутності матері дитини у м.Дніпро, один день серед тижня за попередньою домовленістю з матір`ю дитини та з урахуванням розпорядку дня дитини (а.с. 91,92).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду апеляційної інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, заперечення на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Аналізуючи підстави звернення до суду з указаним позовом, норми сімейного законодавства України та міжнародних нормативно-правових актів, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, а також рішення судів попередніх інстанцій, колегія суддів дійшла такого висновку.

Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.

Відповідно до статей 3, 18 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтями 12-15 Конвенції визначено право дитини висловлювати свою думку (право бути почутою).

На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладено у пункті 8 статті 7 СК України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини.

У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з пунктом 3 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Частиною першою статті 151 СК України визначено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

За статтею 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

У статті 158 СК України передбачено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї.

Частинами першою та другою статті 159 СК України передбачено, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободне надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).

Визначаючи спосіб участі батька у вихованні дитини, спілкуванні з нею, суд апеляційної інстанції врахував принцип рівності прав батьків у вихованні дитини та передусім інтереси дитини з урахування конкретних обставин справи.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що встановленим судом першої інстанції порядком виховання та спілкування з дочкою суд допустив неконкретність у визначенні часу спілкування, залежність можливості цього спілкування від численних умов та від домовленості з матір`ю дитини та допустив безпідставне звуження прав батька.

Верховний Суд погоджується з вказаним висновком суду апеляційної інстанції з огляду на таке.

Крім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками.

Статтею 15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини.

Судом апеляційної інстанції, визначаючи порядок участі батька у вихованні дитини, а саме, визначивши зустрічі кожного вівторка та четверга з 16 години до 18 години у м.Дніпро, кожну третю суботу кожного місяця з 10 години по 12-ту годину наступного дня, неділі, за місцем проживання батька,з 03 по 09 січня та з 01 по 15 липня включно кожного року, враховано вік малолітньої дитини, початок її навчання у школі та її інтереси, необхідності систематичних побачень та можливості спільного відпочинку з рідним батьком, відвідування місця його проживання для недопущення розриву родинних зв`язків з рідним батьком, враховуючи факт припинення шлюбу батьків у її віці.

Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про необхідність участі рідного батька у вихованні дочки для її правильного фізичного, духовного та морального розвитку.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що докази про необхідність побачення батька з дочкою у присутності іншої особи, у тому числі, матері дитини, сторонами не подано, а в матеріалах справи відсутні.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 , які є аналогічними доводам апеляційної скарги, щодо необхідності закриття провадження у вказаній справі та залишенню встановленого раніше апеляційним судом порядку участі ОСОБА_1 у вихованні дочки, яким визначалась обов`язкова її присутність під час їхніх побачень, є безпідставними, оскільки у вказаній справі ОСОБА_1 зазначено інші підстави позову, зокрема зміна віку дитини, який дозволяє проводження побачень без необхідної присутності матері, та наявність висновку органу опіки та піклування від 16червня 2017року, яким встановлено інший порядок побачень, ніж встановлений рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2015 року.

Судом апеляційної інстанції також враховано неприязні стосунки, які склалися між батьками дочки, що може негативно відобразитися на психологічному стані дитини під час зустрічей батька з дитиною у присутності матері.

Згідно із статтею 400 ЦПК України у Верховного Суду відсутні повноваження встановлювати обставини справи і оцінювати докази.

З огляду на зазначене та з урахуванням встановлених судами першої та апеляційної інстанцій фактичних обставин, Верховний Суд дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції ухвалив рішення, яке в першу чергу відповідає інтересам дитини, а не одного з батьків.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено згідно вимог процесуального закону, врахувавши інтереси дитини, з урахуванням поданих сторонами доказів, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визначення способу участі батька у вихованні дитини без присутності матері.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, зводяться до переоцінки доказів у справі та незгоди ОСОБА_2 із ухваленим у справі судовим рішенням.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», (CASE OF SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE), рішення від 10 лютого 2010 року).

Рішення суду апеляційної інстанції містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судове рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

С. Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко