Постанова

Іменем України

27 червня 2019 року

м. Київ

справа № 712/998/17-ц

провадження № 61-26581св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

представник відповідача - ОСОБА_2,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 18 серпня 2017 року у складі судді Троян Т. Є. та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 19 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Бондаренка С. І., Вініченка Б. Б., Храпка В. Д.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2017 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 25 грудня 2009 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого, банк надав останньому кредит у сумі 109 234,46 грн з кінцевим терміном повернення кредиту до 24 грудня 2014 року.

Відповідно до умов договору, погашення заборгованості здійснюється у наступному порядку: щомісяця у період сплати, відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору.

Згідно договору у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором, відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної у строк заборгованості за кредитом.

ОСОБА_1 належним чином зобов`язання за вказаним кредитним договором не виконував, у зв`язку з чим, станом на 01 грудня 2016 року утворилась заборгованість у сумі 674 406,56 грн, яка складається з:

129 666,26 -заборгованість за кредитом (тіло кредиту); 53 404,10 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом; 15 154,50 грн -заборгованість за комісією за користування кредитом; 476 181,70 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за кредитним договором.

Ураховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» посилаючись на те, що кредитодавець на свій розсуд може вимагати будь-яку частину заборгованості за кредитом, просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь частину заборгованості за кредитним договором від 25 грудня

2009 року у розмірі 129 666,26 грн (тіло кредиту).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 18 серпня 2017 року,

у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що ПАТ КБ «ПриватБанк»

у трирічний термін, починаючи з липня 2011 року, тобто з моменту зміни терміну виконання кредитного зобов`язання, за захистом свого порушеного права шляхом стягнення заборгованості за кредитним договором до суду не звернувся, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог банку,

у зв`язку зі спливом позовної давності.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

УхвалоюАпеляційного суду Черкаської області від 19 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено, рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 18 серпня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що у липні 2011 року спливли встановлені договором 30 днів для повернення суми кредиту,

а відтак строк виконання зобов`язання настав, тому з 31 дня у позивача виникло право звернення до суду. Після зміни строку виконання зобов`язання усі наступні щомісячні платежі, передбачені договором,

не мали правового значення, оскільки за вимогою пункту 12.2.5 цього кредитного договору позичальник був зобов`язаний повернути кредит

у повному обсязі протягом 30 днів, й усі наступні щомісячні платежі

за договором не підлягали виконанню. Пунктом 14.10 спірного кредитного договору сторони встановили позовну давність 5 років, вказаний строк закінчився у липні 2016 року, а до суду банк звернувся з цим позовом в січні 2017 року, тому висновок суду першої інстанції провідсутні підстав для задоволення позовних вимог банку, у зв`язку зі спливом позовної давності, є законним та обґрунтованим.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги банку задовольнити.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій неправильно визначили початок перебігу позовної давності (з моменту зміни строку виконання), не врахували підстави для переривання цього строку, не дослідили умови договору про збільшення позовної давності

до 5 років (пункт 14.10 договору) та безпідставно застосували положення частини третьої статті 267 ЦК України, вважало, що воно звернулося

з позовом в межах позовної давності.

Зазначало, що претензія, яка була направлена позичальнику в 2011 році

не може розглядатися, як зміна строку дії договору, оскільки ОСОБА_1

не надав відповіді на вказану претензію або ж не вчинив дій, які свідчать про прийняття умов, які були зазначені у претензії.

Оскільки, строком повернення кредиту передбачено договором 24 грудня 2014 року, тому саме з 25 грудня 2014 року повинен рахуватись строк позовної давності за основним зобов`язанням.

Пунктом 14.10 вказаного кредитного договору сторонами погоджено строки позовної давності за вимогами по стягнення кредиту, винагороди

та процентів за користування кредитом, неустойки тривалістю у 5 років.

Таким чином, згідно умов договору строк виконання зобов`язань спливає

24 грудня 2014 року, а з урахуванням збільшеного строку позовної давності, позовна давність спливає 24 грудня 2019 року. Банк звернувся до суду

з цим позовом 21 січня 2017 року, тобто у межах строку позовної давності.

Заперечення на касаційну скаргу

У листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ОСОБА_1 було подано заперечення,

у якому він просив залишити касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що банк пропустив позовну давність, у зв`язку зі зміною строку виконання основного зобов`язання. Вважав, що банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості після спливу позовної давності.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справіі витребувано цивільну справу

№ 712/998/17-ц із Соснівського районного суду м. Черкаси.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

25 грудня 2009 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитно-заставний договір CSH0AD40308326.

Згідно з пунктом 17 вказаного кредитного договору, ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 109 234,46 грн. Відповідно до пункту 17.1.6 вказаного договору позичальник сплачує за користування кредитом 20,04 % річних, термін повернення кредиту - 24 грудня 2014 року.

Згідно із пунктом 6.2 цього кредитного договору, позичальник зобов`язується використати кредит на цілі, що вказані в пункті 17.1.3 (купівля автомобіля) сплачувати відсотки за користування кредитом та винагороду банку відповідно до пунктів 6.2.2, 6.2.3.

Для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором

від 25 грудня 2009 року у заставу було передано автомобіль Mercedes-Benz, модель: 280 E, 1998 року випуску, тип транспортного засобу - легковий седан В, № кузова: НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Відповідно до пунктів 12.2.1, 12.2.5 кредитного договору банк має право при порушенні умов кредитного договору направити письмове повідомлення про усунення порушень договору, та у випадку невиконання вимоги протягом тридцяти днів - строк повернення кредиту в повному обсязі вважається таким, що наступив.

ОСОБА_1 скористався кредитом та частково виконував зобов`язання за кредитним договором, однак з лютого 2010 року порушив умови кредитування, у зв`язку із чим виникла указана заборгованість.

09 червня 2011 року ПАТ КБ «ПриватБанк» за вих. № 30.1.0.0/2-350 на адресу ОСОБА_1 було направлено повідомлення з вимогою сплатити поточну заборгованість, а у випадку несплати протягом тридцяти днів банк вимагав повернути кредит в повному обсязі, відповідно до статті 1050 ЦК України.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 20 вересня 2011 року, яке набрало законної сили 04 жовтня 2011 року, задоволено позов

ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 . Вирішено передати

ПАТ КБ «Приватбанк» у заклад шляхом вилучення у ОСОБА_1 належне йому на праві власності заставлене рухоме майно - автомобіль Mercedes-Benz, модель: 280 E, 1998 року випуску, тип транспортного засобу - легковий седан В, № кузова: НОМЕР_1 , реєстраційний номер

НОМЕР_2 .

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором

№ CSH0AD40308326 від 25 грудня 2009 року у розмірі 155 647,49 грн звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль Mercedes-Benz, модель: 280 E, 1998 року випуску, тип транспортного засобу - легковий седан В, № кузова: НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , шляхом продажу вказаного автомобілю ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу конкретному покупцю з правом укладання ПАТ КБ «ПриватБанк» договору купівлі-продажу предмета застави від імені ОСОБА_1 зі зняттям вказаного автомобіля з обліку у органах Державної автомобільної інспекції України, а також наданням банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

03 серпня 2012 року постановою державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа

№ 2-4105, виданого 25 жовтня 2011 року, про передачу в заклад

ПАТ КБ «ПриватБанк» шляхом вилучення у ОСОБА_1 належне йому на праві власності заставне рухоме майно а саме: - автомобіль Mercedes-Benz, модель: 280 E, 1998 року випуску, тип транспортного засобу - легковий седан В, № кузова: НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .

14 березня 2013 року державним виконавцем винесено постанову про розшук майна боржника, якою оголошено в розшук автомобіль Mercedes-Benz, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

22 січня 2015 року державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції завершено виконавче провадження на підставі пункту 7 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з тим, що майно боржника, розшук яких здійснювався органами внутрішніх справ, не виявлено протягом року з дня оголошення розшуку.

Представником ОСОБА_1 - ОСОБА_2 у судовому засіданні було заявлено клопотання про застосування позовної давності.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У частині першій статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та

в порядку, що встановлені договором.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання)

(стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

У такому випадку має застосовуватися вимога про сплату процентів від суми позики, передбачена частиною першою статті 1048 ЦК України, до дня, встановленого кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту шляхом звернення стягнення на предмет застави.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження 14-154цс18), наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник не виконав, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, а кредитор у цьому випадку має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені.

Таким чином, у зв`язку з порушенням позичальником ОСОБА_1 виконання зобов`язання за кредитним договором, банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та умов кредитного договору використав право достроково вимагати стягнення з позичальника заборгованості за кредитним договором, надіславши повідомлення про дострокове повернення всієї суми кредиту й пов`язаних із ним платежів, змінивши таким чином строк виконання основного зобов`язання на липень 2011 року.

Після невиконання зазначеної вимоги, банк звернувся до суду з позовом до Соснівського районного суду м. Черкаси про звернення стягнення на предмет застави, який задоволено вищезазначеним рішенням

від 20 вересня 2011 року.

Відповідачем та його представником було заявлено про застосування позовної давності до вимог про стягнення заборгованості.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 261 ЦК Україниперебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов -з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення цього права.

Згідно зі статтею 267 ЦК Українисплив позовної давності до пред`явлення позову, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Суди першої та апеляційної інстанцій, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», правильно зазначали про те, що банк

у межах трирічного строку за захистом свого порушеного права до суду

не звернувся. Пунктами 12.2.1. та 12.2.5 зазначеного кредитного договору передбачено дострокове повернення суми кредиту після спливу

30 календарних днів з моменту отримання повідомлення банку, яке

09 червня 2011 року банк направив ОСОБА_1 , яке останній отримав

у червні 2011 року, а у липні 2011 року банк звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет застави, який був задоволений рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 20 вересня

2011 року. Отже, звернувшись із зазначеним позовом, який указаним рішення суду було задоволено, ПАТ КБ «ПриватБанк» змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, тому висновок судів про відсутність підстав для задоволення позовних вимог

ПАТ КБ «ПриватБанк» є законним та обґрунтованим.

Доводи касаційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішення судів попередніх інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні відповідачем норм матеріального та процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 18 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 19 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ф. Хопта

Є. В. Синельников

В. В. Шипович