Дата документу 04.07.2019 Справа № 337/5504/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 337/5504/18 Головуючий у 1 інстанції: Котляр А.М.
провадження № 22-ц/807/2123/19 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В., суддыв Гончар М.С., Бэлки В.Ю.

при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 01 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Вобґрунтування позовних вимог зазначила, що їй належить 1/3 частина квартири АДРЕСА_1 . Іншими співвласниками квартири є ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , яким належить по 1/3 частині. ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишивши заповіт на її ім`я, тому вона успадкувала 1/3 частку після ОСОБА_3 В 2007р. ОСОБА_2 за усною домовленістю подарував їй свою частину квартири, але договір не було оформлено в нотаріальному порядку, після чого ОСОБА_2 виїхав з квартири і його місцезнаходження їй не відоме. З травня 2008 року вона добросовісно, відкрито та безперервно володіє та користується всією квартирою, проживає в ній з трьома неповнолітніми дітьми. Посилаючись на вказані обставини, просила суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 .

Заочним рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 01 квітня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

В судове засідання 04 липня 2019р. відповідач ОСОБА_2 не з`явився, повістка про

виклик до апеляційного суду повернулась без вручення із позначкою «за закінченням терміну зберігання». Така ж ситуація з його явкою виникла і в суді першої інстанції.

За поясненнями представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Сахно О.В., відповідач ОСОБА_2 у квартирі не мешкає з 2007р., але його місцезнаходження позивачу невідоме, ніякого зв`язку з ним не мається.

З урахуванням вказаних обставин апеляційний розгляд відбувся за відсутності відповідача ОСОБА_2

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення адвоката Сахно О.В., яка підтримала апеляційну скаргу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволення за такими обставинами.

Встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить в рівних долях ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , по 1/3 частині кожному на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 , виданого 13.10.2004р. заступником голови Хортицької районної адміністрації Запорізької міської ради.

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . За життя, 06.04.2006 року, склала заповіт, яким заповіла ОСОБА_1 всю належну їй частину квартири АДРЕСА_1 .

Згідно матеріалів спадкової справи після смерті ОСОБА_3 із заявою про прийняття спадщини звернулась ОСОБА_1 у шестимісячний строк. Інші спадкоємці із заявами про прийняття спадщини до нотаріуса не звертались. ОСОБА_1 свідоцтво про спадщину не отримала.

На даний час відповідачу ОСОБА_2 належить 1/3 частина квартири АДРЕСА_1 , він зареєстрований за даною адресою.

В позові ОСОБА_1 вказувала, що свою частку ОСОБА_2 усно подарував їй ще у 2007р., після чого виїхав з квартири. Місцезнаходження ОСОБА_2 їй невідомо, ніякого зв`язку із ним не мається. Вона весь цей час, тобто більш як 10 років, користується всієї квартирою відкрито та добросовісно, тому вважає, що набула право на належну ОСОБА_4 1/3 частку квартири в порядку набувальної давності.

В ході розгляду справи судом були допитані свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які підтвердили відсутність у квартирі ОСОБА_2 протягом 10 років.

Відмовляючи в задоволенні позову суд вказував, що відсутність ознаки добросовісності набуття та володіння майном позбавляє можливості застосування інституту набувальної давності відносно особи, яка таким нерухомим майном користується протягом 10 років. Суд зазначив, що ОСОБА_1 знає, що є власник 1/3 частки квартири, який усно подарував їй цю частку, та усвідомлює той факт, що такі підстави для набуття не узгоджуються з положеннями закону.

Такі висновки суду ОСОБА_1 оспорює в апеляційній скарзі, вважаючи їх помилковими, та вказує, що іншим шляхом вирішити це питання не має можливості, оскільки місцезнаходження відповідача їй з 2007р. невідоме.

Колегія погоджується з висновками суду та відхиляє доводи скарги як такі, що не дають підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Як роз`яснено у пункті 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову прак-

тику про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Аналізуючи поняття добросовісності володіння як підстави для набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Між тим, ОСОБА_1 , як правильно визнав суд, знає, що володільцем 1/3 частки квартири є ОСОБА_2 , який просто виїхав з квартири та не користується своєю часткою тривалий час. Те, що він усно подарував їй свою частку, наразі нічим не підтверджується та не створює правових підстав для застосування інституту набувальної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

На підставі статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Зважаючи на положення вказаних фундаментальних постулатів щодо прав власника, що гарантуються як національним, так і міжнародним законодавством, суд правильно вказував, що в обраний позивачем спосіб вирішення питання з 1/3 часткою квартири відбувається неправомірне позбавлення власника належного йому майна.

Доводи скарги колегія у такому разі визнає необґрунтованими, тому у відповідності до вимог ст.. 375 ЦПК України залишає скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 01 квітня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 08 липня 2019 року.

Головуючий: .

Судді: