КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/9265/2019 Доповідач 2 інстанція - Суханова Є.М.
П О С Т А Н О В А

іменем України

24 червня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Кулікової С.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 24 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» про визнання права власності на квартиру за набувальною даністю та за зустрічним позовом Приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» до ОСОБА_1 про виселення,-

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовними вимогами до Приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю та за зустрічним позовом Приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» до ОСОБА_1 про виселення.

Просила визнати за нею право власності на квартиру НОМЕР_1 , яка складається з трьох кімнат , загальною площею 112,22 кв. м., житлова площа 54,57 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_5 .

Свої вимоги обгрунтувала тим, що була прийнята на роботу двірником у ЖКК тресту «Київмісьбуд-2», після реорганізації тресту була переведена до ДП «Житлоексплуатація» ВАТ «Трест «Київміськбуд-2» де працювала двірником на різних об`єктах, які обслуговувало ДП «Житлоексплуатація» ВАТ «Трест «Київміськбуд-2», далі, у листопаді 2007 року, позивача було переведено двірником у новозбудований АТ ХК «Київміськбуд» за адресою: АДРЕСА_5 де вона продовжує працювати двірником в даний час.

В подальшому, 04.12.2007 року, за договором укладеним з директором ДП «Житлоексплуатація» ВАТ «Трест «Київміськбуд-2» та позивачем, їй було передано у користування квартиру № 5 по вказаній адресі, після чого, у 2008 році позивач звернулася до Святошинської РДА у м. Києві та відповідача, з метою оформлення права користування або права власності на вказану квартиру.

Проте жодного результату не отримала.

Крім того, ДП «Житлоексплуатація» ВАТ «Трест «Київміськбуд-2» було ліквідовано, а позивача звільнено, тому на даний момент спірна квартира знаходиться у власності АТ ХК «Київміськбуд», а отже є чужим нерухомим майном.

Таким чином, у позивача відсутня правова підстава для володіння квартирою та набуття права власності на неї, незважаючи на те, що позивач заволоділа спірною квартирою не внаслідок скоєння злочину чи іншого способу, а згідно вимог чинного законодавства, а тому її володіння є добросовісним.

26.03.2018 року представник відповідача звернувся до суду із зустрічними позовними вимогами просив суд виселити ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_5 та стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» судовий збір по справі у розмірі 1762грн. 00 коп.

Зустрічні позовні вимоги обгрунтував тим, що спірна квартира належить компанії на праві приватної власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, таким чином, будучи єдиним законним власником, відповідач має право за власним волевиявленням володіти, користуватися та розпоряджатися нею, однак на момент укладення договору між ДП «Житлоексплуатація» ВАТ «Трест Київміськбуд-2» та ОСОБА_1 не мало повноважень для надання позивачу за первісним позовом спірної квартири у користування.

Також, у самому договорі, який мав обов`язкову силу для сторін зазначено, що відповідач за зустрічним позовом зобов`язалася у разі звільнення з роботи, що її житлова площа/службове/ буде звільнена не довше ніж у десятиденний термін згідно із законодавством.

ОСОБА_1 була звільнена з роботи у зв`язку із скороченням штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України 24.02.2009 року, що слідує про те, що вона повинна була звільнити займане житлове приміщення ще у 2009 році, однак вона продовжує незаконно користуватися ним, а тому відповідач за зустрічним позовом повинна бути виселена без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 24 квітня 2019 року узадоволенні первісних позовних вимог ОСОБА_1 до ПрАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» до ОСОБА_1 про виселення задоволено.

Виселено ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) з квартири АДРЕСА_5 .

Стягнуто з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь Приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» судовий збір по справі у розмірі 1762грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 ,ІНФОРМАЦІЯ_2 подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення є необґрунтованим і незаконним, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також з неповним з`ясуванням судом обставин справи, що мають значення для справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, позивач посилається на те, що самовільно квартиру АДРЕСА_5 не займала, зазначає, що даний договір від 04 вересня 2007 року між нею та ДП «Житлоексплуатація» ніким не оспорений та не визнаний недійсним.

ПрАТ "Холдингова компанія «Київміськбуд» зареєструвало право власності на квартиру лише 05.09.2014 року, однак про свої права її не повідомили, участі в утриманні квартири не приймає, комунальні платежі не сплачує.

Тому, просить рішення Святошинського районного суду міста Києва від 24 квітня 2019року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволені зустрічних позовних вимог Приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд».

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 08.06.1998 року була прийнята на роботу двірником у ЖКК тресту «Київміськбуд-2» відповідно до наказу № 84к від 08.06.1998 (а.с. 7).

Після реорганізації тресту, позивач була переведена до ДП «Житлоексплуатація» ВАТ «Трест «Київміськбуд-2» де працювала двірником на різних об`єктах, які обслуговувало ДП «Житлоексплуатація» ВАТ «Трест «Київміськбуд-2».

14.11.2007 року, згідно наказу ДП «Житлоексплуатація» ВАТ «Трест «Київміськбуд-2» №83к позивача було переведено двірником у новозбудований АТ ХК «Київміськбуд» будинок за адресою: АДРЕСА_5 .

04.12.2007 року, за договором укладеним між директором ДП «Житлоексплуатація» ВАТ «Трест «Київміськбуд-2» та ОСОБА_1 , останній було передано в користування квартиру АДРЕСА_5 яка знаходиться на 2 поверсі 25-ти поверхового будинку та складається із трьох кімнат загальною площею 112,22 кв.м, житлова площа 54,57 кв.м (а.с. 8).

Як вбачається зі змісту вказаного договору позивач надала зобов`язання, що при звільнені з роботи її житлова площа/службова/ буде звільнена не довше ніж у десятиденний термін згідно із законодавством, а у випадку не звільнення житлової площі в зазначений термін підлягає адміністративному звільненню.

Згідно акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта від 29.03.2007 року житловий будинок за адресою: АДРЕСА_5 з підземним паркінгом та приміщеннями майстерень на перетині АДРЕСА_5 прийнятий в експлуатацію (а.с. 160-163).

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05.09.2014 року квартира трикімнатна за адресою: АДРЕСА_5, кв. 5 загальною площею 112,8 кв.м, житловою площею 54,5 кв.м у розмірі 1/1 частки належить АТ «ХК «Київміськбуд», що також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 164, 165).

Згідно акту №28-34 від 01.04.2008 року складеного між Віце-президентом АТ ХК «Київміськбуд» та директором ДП «Житлоексплуатація» ВАТ тресту «Київміськбуд-2» вбачається, що квартира АДРЕСА_5 передається для службових потреб (а.с. 169).

Згідно акту від 01.02.2010 року вбачається, що в.о. директора ДП «Житлоексплуатація» ВАТ тресту «Київміськбуд-2» та Віце-президент АТ ХК «Київміськбуд» перший передав, а другий прийняв житлову площу по АДРЕСА_5 (а.с. 170).

Також, судом першої інстанції встановлено, що ПрАТ ХК «Київміськбуд» звертався до ОСОБА_1 із вимогою негайно звільнити займану квартиру або звернутися протягом десяти днів до Компанії для укладення цивільно-правового договору щодо користування квартирою (а.с. 171, 172).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволені первісних позовних вимог ОСОБА_1 до ПрАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю та задовольняючи зустрічні позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» до ОСОБА_1 про виселення, суд першої інстанції виходив із того, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю у певний спосіб.

З такими висновками суду першої інстанції, колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У ч. 1 ст. 316 ЦК України визначено поняття права власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

А у відповідності до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Так, колегією суддів достовірно встановлено, що право власності на спірну квартиру виникло і зареєстровано у встановленому законом порядку.

Крім цього, відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставами їх обмеження.

Так, статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння чи користування. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 124 ЖК України, робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ст. 125 ЖК України без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у ст. 124 цього Кодексу, не може бути виселено: інвалідів війни та інших інвалідів з числа військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті СРСР чи при виконанні інших обов`язків військової служби, або внаслідок захворювання, зв`язаного з перебуванням на фронті; учасників Великої Вітчизняної війни, які перебували у складі діючої армії; сім`ї військовослужбовців і партизанів, які загинули або пропали безвісти при захисті СРСР чи при виконанні інших обов`язків військової служби; сім`ї військовослужбовців; інвалідів з числа осіб рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ СРСР, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при виконанні службових обов`язків;осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років;осіб, що звільнені з посади, у зв`язку з якою їм було надано жиле приміщення, але не припинили трудових відносин з підприємством, установою, організацією, які надали це приміщення; осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників;пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів; членів сім`ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення; інвалідів праці І і ІІ груп, інвалідів І і ІІ груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб та осіб рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю у певний спосіб.

А тому, колегія суддів бере до уваги ту обставину, що позивач за первісним позовом користується спірним житловим приміщенням на підставі укладеного договору, у якому зазначено, що у разі «уходу або звільнення» вона повинна звільнити вказане житлове приміщення.

Тобто, в даному випадку право користування житловим приміщенням в спірній квартирі для відповідача є похідним від існування у позивача права власності на цю квартиру.

Позивач за зустрічними позовними вимогами визнав той факт, що відповідач за зустрічним позовом проживає в цій квартирі та користується нею.

Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Отже, колегія суддів погоджується із обгрунтованим висновком суду першої інстанції, що з моменту звільнення ОСОБА_1 , втратила право користування спірною квартирою та на даний час користується нею без правових на це підстав в порушення прав ПрАТ «ХК «Київміськбуд», як власника майна.

Таким чином, суд першої інстанції, вірно встановив фактичні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про відмову у задоволені первісних позовних вимог та задоволенні зустрічних позовних вимог.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Тому, викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Керуючись ст. 7, 328, 355, 356, 369,375, 381, 382 ЦПК України,колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 24 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Є.М. Суханова

Судді: Н.В. Ігнатченко

С.В. Кулікова