Справа № 487/2484/19
Провадження № 2/487/1451/19
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.06.2019 року Заводський районний суд м. Миколаєва у складі: головуючого судді Гаврасієнко В.О., за участю секретаря судового засідання Полінкевич К.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Миколаївобленерго" про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку
В С Т А Н О В И В:

01.04.2019 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Миколаївобленерго" про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку.
Позовні вимоги обґрунтовуванні тим, що 27 червня 2018 року позивачем було укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України на посадах осіб рядового складу із Міністерством оборони України, про що листом №902 від 03.07.2018 року повідомлено ПАТ «Миколаївобленерго», на якому позивач працював на час укладення контракту на посаді електромонтера та роз`яснено, що відповідно до ст. 119 КЗпП України за позивачем зберігається місце роботи та середній заробіток. Однак, 21.02.2019 року позивачу стало відомо, що наказом № 1047к від 10.07.2018 року його звільнено з роботи на підставі п.3 ст.36 КЗпП з 10.07.2018 року та вручену трудову книжку. Вказані дії ПАТ «Миколаївобленерго» позивач вважає незаконними та просить суд поновити його на займаній посаді та стягнути з відповідача на його користь середню заробітну плату починаючи з 10.07.2018 року та продовжувати її нарахування та виплату до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію. Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з даним позовом.

Позивач до судового засідання не з`явився, суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 до судового засідання не з`явилась, надала до суду заяву, у якій просила слухати справу без участі представника АТ «Миколаївобленерго», в задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Також до суду надійшов відзив представника відповідача, у якому останній зазначив, що вважає звільнення ОСОБА_1 на підставі п.3 ст. 36 КЗпП України цілком правомірним оскільки ч.3 ст. 119 КЗпП України, відповідно до якої за працівниками зберігається місце роботи та посада не розповсюджується на звільненого працівника, тобто, для застосування гарантій, визначених ст. 119 КЗпП України, необхідна наявність зазначених у статті умов, а саме - особливого періоду. Оскільки позивач добровільно, за власним бажанням вступив на військову службу, уклав контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України строком на 5 років, не під час мобілізації та не під час дії особливого періоду, гарантії визначені в ч.3 ст. 119 КЗпП України на нього не розповсюджуються. Таким чином, наказ АТ «Миколаїобленерго» від 10.07.2017 року за № 1047-к про припинення трудового договору на підставі п.3 ст. 36 КЗпП України відповідає чинному законодавству і є цілком законним. За такого, просить суд в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Позивач надав суду відповідь на відзив, у якому суду пояснив, що правова позиція відповідача, викладена у відзиві не відповідає дійсності, має бути відхилена судом та не може бути врахована під час розгляду справи.

Дослідивши письмові матеріали справи, встановивши обставини, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що з 01.06.2011 року позивач працював на посаді електромонтера з експлуатації групи з ремонту та р/м ІІ групи кваліфікації технічного обслуговування р/м 10/0,4 кВ № 1 у філії Березанського району ПАТ «Миколаїобленерго», з 03.04.2017 року присвоєно ІІІ групу кваліфікації електромонтера, 27.04.2018 року наказом №349 ПАТ «Миколаївобленерго» перейменовано в АТ «Миколаїобленерго».

27.06.2018 року між ОСОБА_1 та командиром військової частини НОМЕР_1 укладено контракт про проходження громадянами військової служби у Збройних силах України на посадах осіб рядового складу строком на 6 місяців, ОСОБА_1 прийнято на військову службу за контрактом та призначено на посаду стрілець-зенітник зенітного взводу групи бойового управління. Вказані обставини підтверджуються даними витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 27.06.2018 року № 139 та даними контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України на посадах офіцерського складу від 27 червня 2018 року, наявного в матеріалах справи.
03 липня 2018 року до ПАТ «Миколаївобленерго» Березанським районним військовим комісаріатом було направлено копію витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 27.06.2018 року № 139 та копію контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України на посадах офіцерського складу від 27 червня 2018 року.

Однак, наказом генерального директора ПАТ «Миколаївобленерго» від 10.07.2018 року №1047к з 10 липня 2018 року ОСОБА_1 звільнено з роботи на підставі п.3 ст. 36 КЗпП України.

Позивач вважає, що його звільнення незаконне, прийнято з порушенням норм ст. 119 КЗпП України, оскільки за ним повинно було бути збережено місце роботи, тому просить суд поновити його на роботі, та сплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 10.07.2018 року.

Відповідно до ст. 119 КЗпП України, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 27.06.2018 року № 139 та копії контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України на посадах офіцерського складу від 27 червня 2018 року ОСОБА_1 було прийнято на військову службу за контрактом.

Відповідач в запереченнях зазначає, що для надання гарантій, передбачених ч.3 ст. 119 КЗпП України, громадянам України, які проходять строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення,необхідна наявність особливого періоду. Останній особливий період закінчився із закінченням часу дії шостої хвилі мобілізації, оголошеної Указом Президента України від 14.01.2015 року. Оскільки позивач добровільно, за власним бажанням вступив на військову службу, уклав контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, не під час мобілізації та не під час дії особливого періоду, гарантії визначені в ч.3 ст. 119 КЗпП України на нього не розповсюджуються.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудований період після закінчення воєнних дій.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Оскільки позивачем укладено контракт про проходження громадянами військової служби у Збройних силах України на посадах осіб рядового складуі даний вид військової служби передбачений в переліку, що міститься в ч.3 ст. 119 КЗпП України, то на позивача поширюються закріплені в даній нормі гарантії на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичного звільнення позивача з військової служби.

Вирішуючи питання про те, чи був укладений контракт про проходження військової служби протягом дії особливого періоду, суд враховує процитовані вище норми що визначають суть особливого періоду та початок його перебігу, проте не визначають закінчення такого періоду.

Згідно листа Начальника Головного управління персоналу - заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України генерал-лейтенанта Артеменка А.М. від 21.12.2017 року за №321/8065, питання щодо наявності особливого періоду в державі поза часом проведення мобілізації було предметом судового розгляду.

Вищий Адміністративний Суд України у постанові від 16.02.2015 року (справа №800/582/14), виходячи із системного аналізу норм Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», зазначив, що закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду.

Враховуючи викладене, з огляду на зміст заходів мобілізації та демобілізації, визначених Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», закінчення заходів мобілізації не припинило особливий період, який діє в Україні з 17 березня 2014 року.

А тому висновок про закінчення особливого періоду слід формувати з урахуванням вказаних в законі визначень особливого стану, мобілізації, демобілізації та змісту указів Президента України, який уповноважений оголошувати такі стани, а також уповноважений своїми указами вводити в дію відповідні рішення Ради Національної безпеки та оборони України.

Періоди ж, на які посилається відповідач у своїх запереченнях, є періодами мобілізації, а не періодами особливого стану.

Враховуючи те, що закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду і до того ж законом не визначено чіткого порядку його припинення, а в Україні такий період розпочався 18.03.2014 року за Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 року №303/2014 і триває по даний час, тому суд приходить до висновку про незаконність звільнення ОСОБА_1 з роботи у зв`язку з укладанням контракту про проходження громадянами військової служби у Збройних силах України на посадах осіб рядового складу.

Відповідно до ч.1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодекс, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цих кодексом випадках.

Відповідно до ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В супереч вказаним нормам, відповідачем не доведено законність звільнення позивача з посади, оскільки звільнення з роботи позивача, яка проходить військову службу за призовом осіб офіцерського складу, відбулося саме в особливий період.

Таким чином, відповідачем не доведено правомірність звільнення позивача із займаної посади.

За таких обставин, позивача звільнено всупереч положень закону без достатніх на те підстав, тому позовні вимоги про його поновлення на роботі є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Крім того, відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП України поновлення позивача на роботі є підставою для стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, з 10.07.2018 року по день ухвалення судом рішення - 27.06.2019 року, що становить 242 робочі дні. При цьому розмір середнього заробітку необхідно проводити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 з наступними змінами. Згідно пунктів 2, 5 цього Порядку середня заробітна плата обчислюється виходячи із його заробітної плати за два останніх відпрацьованих місяця, які передували звільненню, а нарахування середньої заробітної плати проводиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати.

Відповідно до довідки про середню заробітну плату від 27.06.2019 року за №03/551, наданої відповідачем, середньоденний заробіток ОСОБА_1 складає 328,67 грн., а компенсація середньої заробітної плати за весь час вимушеного прогулу, становить 79538,14 грн. (328,67 грн. х 242 днів).

Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10.07.2018 року по 27.06.2019 року (включно) у розмірі 79538,14 (сімдесят дев`ять тисяч п`ятсот тридцять вісім) гривень 14 коп., який визначений без відрахування обов`язкових платежів та зборів.

Підстав для виплати позивачу середнього заробітку наперед до дня фактичної демобілізації немає, так як його нарахування та виплата повинна відбуватися на підставі статті 115 КЗпП України та Порядку виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, признаних на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийнятих на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національної безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) ведення воєнного стану, а також працівникам, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, затвердженого постановою КМУ від 04 березня 2015 року № 105, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо посилань представника відповідача на пропуск позивачем строку позовної давності, судом встановлено наступне.

В силу ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного суду у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно з положеннями ст. 233 КЗпП України місячний строк звернення до місцевого суду за вирішенням спору про звільнення застосовується незалежно від підстав припинення трудового договору й обчислюється з дня видачі працівникові копії наказу про звільнення чи трудової книжки або з дня відмови від їх одержання.

Отже, законодавець відлік строку звернення до суду за захистом порушеного трудового права пов`язує з фактом отримання працівником або трудової книжки, або наказу про звільнення.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач був ознайомлений із наказом про його звільнення 21 лютого 2018 року, що підтверджується підписом позивача на особовій картці працівника ОСОБА_1 . Отже, саме з цієї дати слід рахувати строк на звернення до суду за вирішенням трудового спору. Позовну заяву до суду позивачем було направлено поштою 21.03.2019 року, про що свідчить поштовий штамп на конверті. 01.04.2019 року позовна заява ОСОБА_1 надійшла до суду, а отже позивач не пропустив встановлений трудовим законодавством місячний строк на звернення до суду.

В силу ч.4 ст.430 КЗпП України, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір за подання до суду позовної заяви немайнового та майнового характеру (поновлення на роботі та стягнення заробітної плати), від сплати якого позивач був звільнений, у розмірі 1921,00 грн.

Таким чином, звільнення позивача за п.3 ст. 36 КЗпП України проведено у порушення гарантій військовослужбовцям, встановлених вищенаведеними нормами законів, на підставі чого позов про поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 6, 7, 10, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 430 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Миколаївобленерго" про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку - задовольнити частково.

Поновити на посаді електромонтера з експлуатації розподільних мереж ІІІ групи кваліфікації Дільниця з ремонту та технічного обслуговування підстанцій та розподільних мереж група з ремонту та технічного обслуговування розподільних мереж 10/0,4 кВ № 1 Південного округу філії Березанського району акціонерного товариства "Миколаївобленерго" з 10 липня 2018 року.

Стягнути з акціонерного товариства "Миколаївобленерго" на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 10.07.2018 року по 27.06.2019 року (включно) у розмірі 79538,14 (сімдесят дев`ять тисяч п`ятсот тридцять вісім) гривень 14 коп., який визначений без відрахування обов`язкових платежів та зборів.

Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі у АТ «Миколаївобленерго» на посаді електромонтера з 10 липня 2018 року.

Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення із АТ "Миколаївобленерго" на користь ОСОБА_1 середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах платежу за один місяць.

Стягнути з акціонерного товариства "Миколаївобленерго" на користь держави судовий збір у сумі 1921 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду через Заводський районний суд м. Миколаєва протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстрований: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: Акціонерне товариство "Миколаївобленерго", місцезнаходження: м. Миколаїв, вул. Громадянська, 40, .

Суддя В.О. Гаврасієнко