Постанова

Іменем України

19 червня 2019 року

м. Київ

справа № 0417/17397/2012-ц

провадження № 61-18314св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С.,

Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк»,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області

від 24 січня 2017 року у складі колегії суддів: Єлізаренко І. А., Красвітної Т. П.,

Варенко О. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У грудні 2012 року Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «Акцент-Банк»), ОСОБА_1., ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 19 червня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № MRC0AK22840049, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у сумі 11 849,00 доларів США зі сплатою за користування ним відсотків у розмірі 11,52 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення до 16 червня 2011 року.

На забезпечення виконання зобов`язання за договором № MRC0AK22840049 між

ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладений договір поруки.

Також на забезпечення належного виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору № MRC0AK22840049 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент-Банк» 20 жовтня

2010 року укладений договір поруки № 167, відповідно до умов якого розмір відповідальності останнього перед кредитором обмежується 10 000,00 грн.

Свої зобов`язання відповідач належним чином не виконував унаслідок чого станом на 23 жовтня 2014 року має заборгованість у розмірі 15 391,01 доларів США, яка складається із: заборгованості за кредитом - 4 305,65 доларів США, заборгованість за відсоткам за користування кредитом у сумі 3 439,02 доларів США, заборгованість за комісією за користування кредитом - 1 244,04 доларів США, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - 6 402,30 доларів США.

Посилаючись на вказані обставини, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідачів на свою користь заборгованість за кредитним договором від 19 червня 2006 року № MRC0AK22840049 у розмірі 12 632,48 доларів США; солідарно з

ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на свою користь заборгованість у розмірі 10 000,00 грн.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня

2016 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовлено. Рішення суду мотивовано тим, що банком пропущено строк позовної давності, визначений статтею 257 ЦК України.

Провадження у справі в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до

ПАТ «Акцент-Банк» закрито.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2016 року скасовано в частині відмови у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та позовні вимоги у цій частині задоволено частково. Стягнуто солідарно із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 19 червня 2006 року № MRC0AK22840049, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , яка складається із: заборгованості за тілом кредиту - 4 305,65 доларів США, заборгованості за процентами за користування кредитом - 2 405,21 доларів США, заборгованості за комісією - 592,24 доларів США, пені у розмірі 7 121,92 грн. В іншій частині позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. У решті рішення суду залишено без змін. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Апеляційний суд мотивував своє рішення тим, щозаочним рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 03 квітня 2008 року стягнуто поточну заборгованість за кредитом, а не достроково стягнуто всю суму кредитної заборгованості, тому підлягає стягненню заборгованість у межах трирічного строку позовної давності.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У лютому 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що банк у 2008 році звертався до суду із вимогою про стягнення всієї суми боргу за кредитним договором, та із розрахунку заборгованості вбачається, що останній платіж здійснено 16 листопада 2007 року, отже, банк пропустив строк позовної давності і не подав клопотання про поновлення строку позовної давності та не надав поважних доказів його пропуску, тому апеляційний суд неналежним чином дослідив докази у справі у зв`язку із чим прийняв незаконне рішення. Крім того, договором поруки визначено, що порука припиняється після закінчення 5 років із дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором, проте поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку, а не визначає строк звернення до суду.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_1

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 31 серпня 2017 року призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану касаційну скаргу передано до Верховного Суду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судами встановлено, що 19 червня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № MRC0AK22840049, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 11 849,00 доларів США зі сплатою за користування ним відсотків у розмірі 11,52 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення 16 червня 2011 року.

На забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 19 червня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладений договору поруки № MRC0AK22840049/1. Згідно із пунктом 4 договору поруки у випадку невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором, як солідарні боржники. Порука за цим договором припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором (пункт 12).

Із 01 березня 2007 року ОСОБА_1 перестав виконувати умови договору.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області

від 03 квітня 2008 року позов ЗАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 19 червня 2006 року

№ MRC0AK22840049 задоволено та стягнуто солідарно із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованість за договором кредиту у розмірі 21 034,76 грн, заборгованість за відсотками за користування кредитом у розмірі 149,58 грн, пеню за порушення виконання зобов`язань у розмірі 311,53 грн, судові витрати у справі в розмірі

246,81 грн, а всього стягнуто 21 981,61 грн.

На забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 20 жовтня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент-Банк» укладений договір поруки № 167. Відповідно до договору поруки № 167 ПАТ «Акцент-Банк» зобов`язався солідарно з боржником відповідати перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором

від 19 червня 2006 року № MRC0AK22840049, розмір відповідальності 10 000,00 грн. Строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права або законного інтересу за цим договором, встановлюється протягом п`яти років.

При зверненні до суду із цим позовом, банк просив стягнути із відповідача заборгованість, яку розрахував станом на 02 жовтня 2012 року у розмірі:

13 884,04 доларів США, яка складається із: 4 305,65 доларів США - заборгованості за кредитом; 3 439,02 доларів США - заборгованості за процентами за користування кредитом; 1 244,04 доларів США - заборгованості за комісією за користування кредитом; 4 895,33 доларів США - пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем пропущений строк позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову виходив із того, що оскільки відповідач не виконує умови кредитного договору, у зв`язку із чим виникла заборгованість, то така заборгованість підлягає стягненню у межах трирічного строку позовної давності.

Верховний Суд не погоджується з таким висновками судів із огляду на таке.

Нормативно-правове обґрунтування

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися порукою (частина перша статті 546 ЦК України).

Частиною другою статті 548 ЦК України встановлено, що недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов`язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Тобто, за виключенням гарантії (стаття 562 ЦК України), лише дійсні вимоги можуть бути забезпечені.

Частинами першою, другою статті 553 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Тобто порука є додатковим (акцесорним) способом забезпечення виконання зобов`язань, а тому такі правочини щодо встановлення забезпечення матимуть юридичне значення тільки тоді, коли мають юридичну силу основні зобов`язання.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду

від 28 березня 2018 року (справа № 444/9519/12), від 04 липня 2018 року (справа

№ 310/11534/13) та від 31 жовтня 2018 року (справа № 202/4494/16).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Враховуючи викладене, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову у зв`язку із пропуском строку позовної давності, так і висновок апеляційного суду про стягнення заборгованості за тілом кредиту, відсотками та неустойкою у межах трирічного строку позовної давності є помилковими, оскільки заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 03 квітня 2008 року достроково стягнуто заборгованість за тілом кредиту та процентами, що підтверджується розрахунком заборгованості, тобто кредитор пред`явив позичальнику вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором та змінив строк виконання основного зобов`язання, яке згідно із цим договором мало виконуватися за графіком погашення кредиту, тому зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти та штрафні санкції, передбачені кредитним договором.

Отже, у ПАТ КБ «ПриватБанк» були відсутні правові підстави для нарахування передбачених договором процентів до повного погашення заборгованості за кредитом, а також обумовленої в договорі неустойки з огляду на те, що позивач скористався свої правом на стягнення заборгованості за кредитним договором, яка виникла у межах строку кредитування, про що свідчить заочне рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 03 квітня 2008 року.

Висновки апеляційного суду щодо стягнення заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 03 квітня 2008 року поточної заборгованості за кредитом, а не дострокове стягнення всієї суми кредитної заборгованості спростовується розрахунком, наданим банком.

З огляду на те, що тіло кредиту вже стягнуто достроково за рішенням суду, а вимоги про стягнення процентів та неустойки є необґрунтованими, тому у задоволенні позову банку необхідно відмовити за безпідставністю, адже позовна давність до таких вимог не застосовується.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, а саме: судом першої інстанції - статті 256 ЦК України, а судом апеляційної інстанції - статті 1048 ЦК України, тому Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги, скасування рішень судів першої й апеляційної інстанцій з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову у зв`язку з безпідставністю таких вимог.

Розподіл судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 2 545,20 грн.

Керуючись статтями 141, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня

2016 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 січня

2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційного Банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити.

Стягнути із Публічного акціонерного товариства Комерційного Банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 2 545,20 грн.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

Г. І. Усик

В. В. Яремко