Номер провадження: 22-ц/813/2189/19
Головуючий у першій інстанції Бойчук А.Ю.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.06.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Черевко П.М.,

за участю секретаря - Чепрас А.І.,

учасники справи:

позивач- ОСОБА_1

відповідач- ОСОБА_2

третя особа-Приморська районна адміністрація Одеської міської ради

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 жовтня 2018 року у складі судді Бойчука А.Ю.,

в с т а н о в и в:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , за участю третьої особи Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення способу участі позивача у спілкуванні та вихованні сина ОСОБА_3 , місце та час спілкування за таким графіком: ОСОБА_3 знаходиться у батька ОСОБА_1 за місцем його проживання, без присутності матері, а саме: друга, четверта субота кожного місяця з 18-00 до 18-00 другої, четвертої неділі кожного місяця; ОСОБА_3 знаходиться у батька ОСОБА_1 за місцем його проживання, без присутності матері, в період шкільних канікул - не більше одного тижня, за місцем проживання батька.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що він неодноразово звертався до колишньої дружини ОСОБА_2 (після реєстрації шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_2 ) з метою домовитися про час, коли він може спілкуватися з їх спільною дитиною ОСОБА_3 , займатися вихованням, але відповідач мирним способом визначити спосіб участі батька у вихованні дитини відмовила і не надає йому дозволу на побачення з дитиною, виконувати свої обов`язки по вихованню дитини. Позивач зазначив, що відповідач систематично перешкоджає йому приймати участь у вихованні дитини, при цьому жодних причин і мотивів відповідач не повідомила.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08 жовтня 2018 року в задоволенні позову відмовлено із посиланням на неприйнятність способу участі у вихованні дитини, запропонованої позивачем.

ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить витребувати із КУ «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» довідку на ім`я ОСОБА_1 чи перебуває він на обліку у лікаря- нарколога у КУ Одеський Обласний медичний центр психічного здоров`я, з Приморської районної адміністрації Одеської міської ради витребувати висновок органу опіки та піклування, про визначення способу участі ОСОБА_1 у вихованні, місця та час спілкування з малолітнім сином ОСОБА_3 . Апеляційну скаргу задовольнити у повному обсязі. Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 08.10.2018 скасувати та постановити нове, яким позов задовольнити.

В апеляційній скарзі апелянт зазначив, що суддя проголосив не повний текст резолютивної частини оскаржуваного рішення суду, не роз`яснив учасникам судового засідання зміст рішення, порядок і строк його оскарження, не повідомив, коли буде судом складено повний текст рішення суду, не досліджував письмові докази в повному обсязі. Станом на 28.09.2018 у ОСОБА_1 заборгованість по сплаті аліментів відсутня. Щодо надання позивачем в ПВК-51 заяви 22.08.2017 про позбавлення батьківських прав, то таку він підписав під тиском працівника колонії, а сама заява написана з порушенням вимоги статті 5 закону України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 №393/96-ВР, а саме: в заяві не зазначено, що позивач звертався до Приморського районного суду чи до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про надання дозволу на позбавлення його батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 . ОСОБА_1 скасував заяву від 22.08.2017 про надання дозволу на позбавлення батьківських прав, відносно сина ОСОБА_3 . Позивач разом з позовною заявою надав до суду клопотання про витребування додаткових доказів, проте суд в задоволенні клопотання відмовив, чим порушив вимогу ч.1 ст.84, ст. 263 ЦПК України, що привело до прийняття незаконного рішення суду. Допущені судом першої інстанції і інші порушення, що впливають на авторитет судді під час судового розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити, посилаючись на те, що суд першої інстанції постановив рішення виключно у відповідності до інтересів дитини, яка має особливі потреби, з урахуванням особистих якостей позивача, відповідачки, стану здоров`я дитини. Твердження відповідача про те, що під час відбування покарання в ДУ ПВК-51, при наданні дозволу на позбавлення його батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , на ОСОБА_1 працівник колонії здійснював тиск психологічного характеру, а також що під час відбування покарання, теперішній чоловік відповідачки ОСОБА_7 , який працював у колонії лікарем-психіатром, під час надання згоди також впливав на рішення ОСОБА_1 не відповідають дійсності. Представником ОСОБА_2 був надісланий адвокатський запит до ДУ ПВК - 51, та отримана відповідь, що ОСОБА_1 на обліку у лікаря не перебував, та сам лікар ОСОБА_7 у той час був у відпустці.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 пояснив про зміну ставлення до власного позову та поданої апеляційної скарги, відмовився від визначення способів участі у спілкуванні з дитиною і підтримання тих, що заявлені в позовній заяві, байдуже ставлення до процесуальної долі справи, але від апеляційної скарги не відмовився у встановленому порядку.

ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_9 просили залишити рішення суду першої інстанції без змін, представник Приморської районної адміністрації в судове засідання не з`явився.

Заслухавши суддю-доповідача, сторін та представника відповідача, дослідивши доводи наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення в частині мотивів відмови в задоволенні позову - зміні, а щодо висновку про унеможливлення встановлення способу участі у спілкуванні дитини за відсутності матері - без змін, виходячи з наступного.

Матеріали справи свідчать, що позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі в період з 21.10.2005 по 21.05.2008.

За час перебування у шлюбі у сторін ОСОБА_7 та ОСОБА_1 народився син - ОСОБА_3 , який після розірвання шлюбу залишився проживати разом з матір`ю.

Матеріали справи свідчать, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28.07.2008 у справі № 2-7112/08 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2. на утримання сина- ОСОБА_3 аліменти у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку доходів щомісячно, але не менш ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму, починаючи з 04.06.2008 і до досягнення ОСОБА_3 повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вироком Приморського районного суду м. Одеси від 13.09.2012 у справі №1522/14923/2012 ОСОБА_1 визнано винним за ст. 164 ч. 1 КК України (злісне ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей (аліментів), а також злісне ухилення батьків від утримання неповнолітніх або непрацездатних дітей, що перебувають на їх утриманні), а також по ст. 185 ч. 1 КК України (крадіжка).

Вироком Приморського районного суду м. Одеси від 01.10.2015 у справі №522/ 10474/14- ОСОБА_1 визнано винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ст. ст. 185 ч. 2 КК України. 304 ч. 1 КК України (втягнення неповнолітнього у злочинну діяльність), та на підставі ст.ст. 70 і 71 КК України призначено йому остаточне покарання у вигляді позбавлення волі строком на 3 роки і 1 місяць.

З 26.07.2015 по 11.04.2018 позивач відбував покарання в ДУ «Південна виправна колонія Міністерства юстиції України №51». У вказаний період ОСОБА_1 був працевлаштований у майстерні установи та йому нараховувалась заробітна плата, проте доказів того, що позивач у вказаний період надав матеріальну допомогу відповідачу на утримання дитини суду не надано.

Станом на 28.09.2018 у позивача відсутня заборгованість по сплаті аліментів, хоча довідка не є доказом надання в добровільному порядку матеріальної допомоги дитині, а свідчить про примусове виконання рішення щодо стягнення аліментів.

22.08.2017 позивач надав згоду на позбавлення його батьківських прав відносно ОСОБА_3 (а.с.53).

Висновком Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 20.11.2017 вирішено вважати доцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно його малолітнього сина ОСОБА_3

27.06.2018 позивач звернувся до Приморської районної адміністрації за наданням висновку щодо визначення способів його участі у вихованні малолітнього ОСОБА_3 .

Листом Приморської районної адміністрації від 28.08.2018 повідомлено позивача про те, що питання визначення способів участі ОСОБА_1 у вихованні малолітнього ОСОБА_3 залишено без розгляду до вирішення у суді питання про позбавлення батьківських прав, у зв`язку з чим, надати висновок на даний час не надається можливим.

З викладеного слідує, що позивач у серпні 2017 році надав згоду на позбавлення його батьківських прав на дитину та в червні 2018 року почав здійснювати дії щодо спілкування з дитиною.

В позовній заяві позивач просив визначити спосіб його участі у спілкуванні та вихованні сина ОСОБА_3 за таким графіком: ОСОБА_3 знаходиться у батька ОСОБА_1 за місцем його проживання, без присутності матері, а саме: друга, четверта субота кожного місяця з 18-00 до 18-00 другої, четвертої неділі кожного місяця; ОСОБА_3 знаходиться у батька ОСОБА_1 за місцем його проживання, без присутності матері, в період шкільних канікул - не більше одного тижня, за місцем проживання батька.

Матеріали справи свідчать, що дитині ОСОБА_3 встановлено діагноз: дитячий аутизм, дитина є інвалідом дитинства.

Згідно з медичною довідкою від 22.06.2018 КУ «Міський психіатричний диспансер» ОСОБА_3 повинен проходити постійне обстеження та лікування, дитина потребує охоронного режиму.

Відповідно до консультативного висновку спеціаліста-невролога від 11.07.2018 дитині рекомендовано забезпечити психологічний комфорт (виключити стреси, емоційні перевантаження та ін.)

Згідно з довідкою лікаря-невролога міської дитячої лікарні ім. академіка Б.Я. Резніка від 10.09.2018 дитині рекомендований психоневрологічний комфорт (спілкування з близьким колом осіб - мати, вітчим, няня, вчителі школи, виключити спілкування з незнайомцями).

Отже, наявність у дитини даної хвороби передбачає особливий підхід у спілкуванні з нею, необхідність наявності емоційного контакту дитини з близькими.

Змінюючи у такої дитини звичайне коло осіб для її спілкування, а також її постійне середовище, до якого вона звикла, дитина наражається на зміну її психологічного стану, що може негативно вплинути на неї.

На підставі наданих матеріалів справи встановленим слід вважати те, що ОСОБА_1 не підтримував зв`язок з дитиною, тому встановлення участі позивача у спілкуванні та вихованні дитини з особливими психологічними вадами у визначений ним в позові спосіб, а саме - за відсутності матері є передчасним.

Доводи позивача про відсутність можливості виконувати свої обов`язки щодо виховання сина у зв`язку з відбуттям покарання у період з 22.01.2015 по 11.04.2018, створенням перешкод матір`ю у спілкуванні з дитиною, є лише підтвердженням того, що протягом цього періоду спілкування не відбувалося, а мотиви унеможливлення спілкування, з огляду на встановлені обставини, правового значення не мають.

За змістом статті 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статей 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, усупереч яким не можуть здійснюватися батьківські права.

Положеннями статті 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно із частинами першою, другою статті 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Статтею 18 Конвенції про права дитини, визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частиною першою статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року №31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).

Принцип «найкращих інтересів дитини» є пріоритетним при вирішенні справ даної категорії.

Таким чином, інтереси дитини, яка за медичними показниками потребує психологічного комфорту, відсутність емоційного контакту між батьком та дитиною, а також висловлене батьком ставлення до питання на час апеляційного перегляду справи, не дають підстав вважати обґрунтованими доводи апеляційної скарги про можливість задоволення позову на умовах спілкування з дитиною, передбачених в позовній заяві.

Доводи скаржника про те, що позивач у суді першої інстанції заявляв клопотання про витребування додаткових доказів, проте суд в задоволенні клопотання відмовив, що стало підставою для прийняття незаконного рішення, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими, так як вказані в клопотанні докази були витребувані судом апеляційної інстанції. Витребувані докази, а саме відомості з КУ «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» про те, що позивач не перебуває на обліку у лікаря-нарколога, а також надісланий проект висновку органу опіки та піклування щодо можливості участі ОСОБА_1 у вихованні сина ОСОБА_3 не впливають на правомірність висновку суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову.

Водночас слід погодитися з доводами апеляційної скарги про те, що суд безпідставно вважав встановленим, що під час перебування у місцях позбавлення волі спілкування з дитиною може бути повноцінним.

Також, обгрунтованими є доводи про те, що викладення характеристики матері є зайвим та не впливає на суть позову.

Зважаючи на такі встановлені факти, відповідні їм правовідносини, рішення суду підлягає зміні в частині обґрунтування мотивів відмови в задоволенні позову, в решті рішення залишається без змін, оскільки підстави для задоволення позову відсутні.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 жовтня 2018 року змінити в частині мотивів та підстав відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 про визначення способу участі батька у вихованні дитини, в решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: