Постанова

Іменем України

12 червня 2019 року

м. Київ

справа № 351/808/16-ц

провадження № 61-10601св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 23 серпня 2016 року у складі судді Сегіна І. Р. та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Василишиної Л. В., Беркій О. Ю., Пнівчук О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно.

Позовну заяву мотивовано тим, що він є онуком покійної ОСОБА_3 , яка проживала у с. Стецівка Снятинського району та померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Оскільки його мати та дочка ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , то він є спадкоємцем ОСОБА_3 за правом представлення. Зазначав, що на момент смерті ОСОБА_3 він був зареєстрований та проживав із нею разом, а тому є таким, що прийняв спадщину шляхом вступу в управління нею.

Проте у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно державний нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом.

ОСОБА_1 просив суд визнати за ним право власності на 2/3 частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та на земельні ділянки площею 0,696 га, 0,183 га, 0,071 га, які розташована на території Стецівської сільської ради Снятинського району Івано-Франківської області.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Снятинського районного суду від 23 серпня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини земельної частки (паю), що розташована на території Стецівської сільської ради Снятинського району Івано-Франківської області, в межах земельної ділянки площею 0,95 га, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку від 10 грудня 2001 року серії НОМЕР_1 , зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за НОМЕР_2 виданого ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки позивач та відповідач є єдиними за законом спадкоємцями на спірне майно спадкодавця, вступили в управління спадковим майном, оскільки на час смерті спадкодавця проживали та/або були зареєстровані разом із нею в спірному господарстві, інших спадкоємців немає, то наявні підстави для визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/3 частини житлового будинку, належного ОСОБА_3 , та на 1/2 частини земельної частки (паю), що розташована на території Стецівської сільської ради Снятинського району Івано-Франківської області, в межах земельної ділянки площею 0,95 га, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 07 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено. Рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 23 серпня 2016 року залишено без змін.

Ухвалу апеляційного суду мотивовано тим, що належні докази щодо прийняття чи неприйняття відповідачем спадщини чи відмови від спадщини в матеріалах справи відсутні, тому у суду не було підстав для задоволення позову ОСОБА_1 в повному обсязі.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати оскаржувані судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що син спадкодавця - ОСОБА_2 був зареєстрований, однак фактично не проживав разом з ОСОБА_3 на момент відкриття спадщини, що підтверджується довідкою Стецівської сільської ради від 25 липня 2016 року, до нотаріальної контори із заявою про відмову від спадщини не звертався, а отже, не є таким, що прийняв спадщину. Суди попередніх інстанцій проігнорували заяву відповідача про визнання позову, зазначивши про недопустимість її як доказу.

Водночас указана заява стосується визнання ОСОБА_2 позову та не потребує засвідчення уповноваженою особою із встановленням особи заявника.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу відповідачем до суду не подано.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 квітня 2017 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року цивільну справу № 351/808/16-ц передано до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Оцінка аргументів учасників справи та висновків судів першої й апеляційної інстанції

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Суди встановили, що ОСОБА_1 є сином ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , та онуком ОСОБА_3 (матері ОСОБА_4 ), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідач ОСОБА_2 є сином ОСОБА_3

Згідно з довідкою Стецівської сільської ради Снятинського району Івано-Франківської області від 20 квітня 2015 року № 01-19/203 заповіт від імені ОСОБА_3 у Стецівській сільській раді не посвідчувався.

Встановлено, що рішенням Снятинського районного суду від 22 грудня 2010 року визнано за ОСОБА_3 право власності на 2/3 частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 .

Цим же рішенням визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 .

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до частини першої статті 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними (стаття 1267 ЦК України).

З огляду на положення статей 1261 та 1266 ЦК України, відповідач ОСОБА_2 є спадкоємцем першої черги, а позивач ОСОБА_1 - спадкоємцем першої черги за правом представлення.

Частиною третьою статті 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно з витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 перебуває у спільній частковій власності на підставі рішення Снятинського районного суду від 22 грудня 2010 року. Зокрема 1/3 частини житлового будинку належить ОСОБА_1 .

З копії державного акта на право приватної власності на землю від 10 грудня 2001 року серії НОМЕР_1 відомо, що ОСОБА_6 належали три земельні ділянки площею 0,696, 0,183 та 0,071 га, а загалом 0,95 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розташовані на території Стецівської сільської ради Снятинського району Івано-Франківської області.

На момент смерті ОСОБА_3 у будинку по АДРЕСА_1 , окрім неї, були зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Статтею 1297 ЦК України встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно.

Згідно з витягом зі спадкового реєстру від 17 травня 2016 року відомо, що після смерті ОСОБА_3 спадкова справа не заведена.

Відповідно до довідки державного нотаріуса Першої снятинської районної державної нотаріальної контори Білоконь К. С. від 17 травня 2016 року № 672/01-09 у зв`язку із відсутністю свідоцтва про право власності на будинок ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину (а. с. 15-17).

Відповідно до роз`яснень, що містяться у абзацах другому та третьому пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Водночас, судом апеляційної інстанції встановлено, що постановою державного нотаріуса Першої снятинської районної державної нотаріальної контори Білоконь К. С. від 09 листопада 2016 року № 1779/02-31, (витребуваної під розгляду справи в апеляційному суді) ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 з огляду на відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно.

Крім того, визнаючи особу такою, що прийняла спадщину на підставі частини третьої статті 1268 ЦК України, суди мають розмежовувати поняття «реєстрація місця проживання фізичної особи» з місцем її фактичного перебування, що не є тотожними.

Прийняття спадщини шляхом вступу в управління спадковим майном передбачає фактично постійне проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Абзацом третім пункту 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику в справах про спадкування» судам роз`яснено, що відмова від прийняття спадщини на користь інших спадкоємців допускається лише протягом строку для прийняття спадщини. Після закінчення цього строку частка у спадщині не може бути збільшена з тих підстав, що хто-небудь зі спадкоємців відмовляється від спадщини на користь інших спадкоємців. У таких випадках особа, яка прийняла спадщину, має право розпорядитись усім або частиною майна, отриманого в порядку спадкування, шляхом відчуження її іншому спадкодавцеві за договором купівлі-продажу, дарування, міни тощо.

Матеріали справи такої відмови відповідача не містять.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції на зазначене увагу не звернув та не з`ясував фактичних обставин справи, що мають значення для правильного вирішення спору.

Встановивши відсутність у матеріалах справи належних та допустимих доказів на підтвердження факту прийняття чи неприйняття відповідачем спадщини, а також відмови від спадщини, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про неможливість задоволення позову в повному обсязі.

За таких обставин апеляційний суд обгрунтовано вважав, що висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позову ОСОБА_1 по суті є правильним.

Наявна у матеріалах справи фотокопія заяви про визнання відповідачем позову, яка була надіслана на електронну пошту суду, визнана судом недопустимим доказом, оскільки не підтверджує особу, яка її подала, а також дійсність підпису ОСОБА_2 .

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, що відповідно до частини третьої статті 13 ЦПК України передбачає у тому числі можливість для учасника справи розпоряджатися своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Визнання позову - це безумовне визнання відповідачем матеріально-правових вимог позивача. Але суд не пов`язаний таким визнанням, оскільки відповідач може визнати сам позов, але не погоджуватися з його мотивами, підставами тощо.

Відповідно до частин першої, п`ятої статті 174 ЦПК України 2004 року позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи.

Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Встановивши, що подана фотокопія заяви про визнання позову від імені відповідача надійшла до суду на електронну адресу від невстановленого відправника, не містить достовірних відомостей про особу, яка її подала, та її дійсних намірів з цього питання, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Таким чином, колегія суддів вважає, що під час судового розгляду судами попередніх інстанцій повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та надано їм належну правову оцінку згідно зі статтями 57-60, 212-215, 303, 304, 315 ЦПК України 2004 року, правильно встановлено обставини справи.

Доводи касаційної скарги про порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права зводяться до переоцінки досліджених у судовому порядку доказів, висновків суду не спростовують та не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Згідно із статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 23 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк