Постанова

Іменем України

27 червня 2019 року

м. Київ

справа № 235/6366/16-ц

провадження № 61-29452св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Банк Розвитку», Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Донецької області від 12 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Папоян В. В., Кішкіної І. В., Санікової О. С., у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Банк Розвитку», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про зміну дати звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Банк Розвитку» (далі - ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку»), Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про зміну дати звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Уточнена позовна заява мотивована тим, що з 01 листопада 2013 року ОСОБА_1 працював на посаді начальника сектору реалізації заставного майна департаменту по роботі з проблемними активами ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку».

З 28 листопада 2014 року в ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку», на підставі рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 27 листопада 2014 року № 132, було запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» Міхно С. С. на три місяці з 28 листопада 2014 року до 27 лютого 2015 року.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 27 лютого 2015 року № 44 продовжено строк здійснення тимчасової адміністрації та повноваження Міхна С. С. до 27 березня 2015 року включно, в подальшому рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 23 вересня 2015 року № 177 продовжено строк тимчасової адміністрації до отримання Фондом рішення Національного банку України про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку».

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 22 грудня 2015 року № 234 почато процедуру ліквідації банку, а Міхно С. С. призначено уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів на здійснення ліквідації ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку».

Відповідно до наказу від 15 вересня 2016 № 493-к ОСОБА_1 з 28 вересня 2016 року звільнено із займаної посади у зв`язку з ліквідацією підприємства на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

ОСОБА_1 вважає, що звільнення відбулося всупереч встановленого законом порядку, оскільки порушено строк його повідомлення про звільнення. 09 жовтня 2015 року йому було вручено попередження про звільнення у зв`язку із скороченням чисельності персоналу, а звільнено 28 вересня 2016 року у зв`язку із ліквідацією підприємства, про яке він не був попереджений.

Таким чином, вважає, що датою його звільнення повинна бути дата, наступна після його фактичного попередження про звільнення за два місяці, а саме 29 листопада 2016 року.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд скасувати запис у його трудовій книжці від 28 вересня 2016 року та внести новий запис про зміну дати його звільнення з 28 вересня 2016 року на 29 листопада 2016 року, стягнути з ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 18 242 грн 76 коп. та моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 29 травня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Зобов`язано ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» скасувати запис від 28 вересня 2016 року у трудовій книжці та внести новий запис про дату звільнення з «28 вересня 2016 року» на «28 листопада 2016 року».

Стягнуто з ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 18 242 грн 76 коп. та моральну шкоду у розмірі 500 грн.

У іншій частині вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позов, виходив із того, що під час звільнення ОСОБА_1 ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» не було додержано вимог законодавства України, яке регулює порядок вивільнення працівника, оскільки його не було належним чином попереджено про наступне звільнення саме у зв`язку з ліквідацією підприємства.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 12 вересня 2017 року рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 29 травня 2017 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» було дотримано визначений чинним законодавством України порядок звільнення працівника, виконано покладене на нього законодавством зобов`язання щодо своєчасного попередження працівника про звільнення, фактично сторони припинили трудові відносини саме 28 вересня 2016 року і після цієї дати ОСОБА_1 не працював, тому відсутні підстави для зміни дати звільнення і задоволення решти позовних вимог, які є похідними.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Апеляційного суду Донецької області від 12 вересня 2017 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення суду апеляційної інстанції не відповідає критеріям законності та обґрунтованості. Суд апеляційної інстанції не взяв до уваги те, що ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» було порушено процедуру звільнення у разі ліквідації підприємства, оскільки попередження про звільнення у зв`язку із скороченням чисельності працівників ОСОБА_1 отримав 09 жовтня 2015 року та протягом одинадцяти місяців продовжував працювати у відповідача. Наказом виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 22 грудня 2015 року розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку». Вожов В. І. був звільнений із займаної посади у зв`язку з ліквідацією підприємства на підставі наказу ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» від 15 вересня 2016 року № 493-к, без відповідного і завчасного попередження.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» зазначило, що згідно із наказом ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» від 01 жовтня 2015 року № 293-к департаменту по роботі з персоналом доручено попередити в термін з 01 жовтня 2015 року до 10 жовтня 2015 року працівників ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» про наступне можливе вивільнення із займаної посади, згідно пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням чисельності персоналу.

Відповідно до частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівника персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

09 жовтня 2015 року ОСОБА_1 був ознайомлений з попередженням про наступне можливе вивільнення із займаної посади за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, що фактично відбулося 28 вересня 2016 року, після спливу одинадцяти місяців, тобто не раніше, ніж через два місяці з моменту повідомлення про наступне вивільнення, як того вимагає чинне законодавство України.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Донецької області від 12 вересня 2017 року і витребувано із Красноармійського міськрайонного суду Донецької області цивільну справу № 235/6366/16-ц.

У травні 2018 року цивільну справу № 235/6366/16-ц передано до Верховного Суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві Черняк Ю. В.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно із положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують.

Оцінка аргументів учасників справи та висновків судів першої та апеляційної інстанцій

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що з 01 листопада 2013 року ОСОБА_1 працював на посаді начальника сектору реалізації заставного майна департаменту по роботі з проблемними активами ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку».

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 27 листопада 2014 року № 132 на підставі постанови правління Національного банку України від 27 листопада 2014 року № 743 «Про віднесення ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» до категорії неплатоспроможних» з 28 листопада 2014 року в ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» запроваджено тимчасово адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» Міхно С. С. на три місяці з 28 листопада 2014 року до 27 лютого 2015 року.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 27 лютого 2015 року № 44 продовжено строк здійснення тимчасової адміністрації та повноваження Міхна С. С. до 27 березня 2015 року включно, в подальшому рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 23 вересня 2015 року № 177 продовжено строк тимчасової адміністрації до отримання Фондом рішення Національного банку України про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку».

Наказом ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» від 01 жовтня 2015 року № 293-кдепартаменту по роботі з персоналом доручено попередити в термін з 01 жовтня 2015 року до 10 жовтня 2015 року працівників ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» про наступне можливе вивільнення із займаної посади, згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням чисельності персоналу.

09 жовтня 2015 року ОСОБА_1 був ознайомлений з попередженням про наступне можливе вивільнення із займаної посади за пунктом 1 статті 40 КЗпП України.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 22 грудня 2015 року № 234 почато процедуру ліквідації банку, а Міхно С . С . призначено уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів на здійснення ліквідації ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку».

Відповідно до наказу від 15 вересня 2016 № 493-к ОСОБА_1 з 28 вересня 2016 року звільнено із займаної посади у зв`язку з ліквідацією підприємства на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Згідно із пунктом 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Зазначеною нормою передбачено вивільнення працівника (припинення трудового договору) у випадку змін в організації виробництва та праці, яке може відбуватися як шляхом ліквідації, реорганізації або перепрофілювання підприємства, установи, організації, так і шляхом скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до частин першої статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Згідно із статтею 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа має право приймати на роботу, звільняти з роботи чи переводити на іншу посаду будь-кого з керівників чи працівників банку, переглядати їх службові обов`язки, змінювати розмір оплати їх праці.

Судом апеляційної інстанції обґрунтовано зазначено, що 09 жовтня 2015 року ОСОБА_1 було особисто попереджено про наступне можливе вивільнення із займаної посади у зв`язку зі скороченням чисельності працівників ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» за пунктом 1 статті 40 КЗпП України.

Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Матеріалами справи підтверджується наявність змін в організації виробництва та праці, які відбувалися шляхом ліквідації банку. Скорочення чисельності персоналу ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку», про яке було повідомлено ОСОБА_1 , відбувалося в межах процедури ліквідації банку, і ця обставина сторонами у справі не спростована.

Таким чином, працівника було належним чином попереджено про майбутнє звільнення у зв`язку зі зміною в організації виробництва та праці за пунктом 1 статті 40 КЗпП України і додаткового попередження його про звільнення із зазначенням окремої підстави для звільнення - ліквідація банку, законом не передбачено.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, на виконання вимог статей 303, 307 ЦПК України 2004 року, дослідив всі наявні у справі докази у їх сукупності та співставленні, надав їм належну оцінку, визначив характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, скасував рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позову та відмовив у задоволенні позову, оскільки доводи ОСОБА_1 про те, що звільнення відбулося після спливу двох місяців після його попередження і строк повідомлення сплинув, не ґрунтуються на законі. Зі змісту статті 49-2 КЗпП України убачається, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Зазначений цієї правовою нормою строк попередження не може бути меншим ніж два місяці, проте в законодавстві України не передбачено заборону збільшення цього строку попередження. Оскільки ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку»було дотримано визначений чинним законодавством України порядок звільнення працівника, виконано покладене на нього законодавством зобов`язання щодо своєчасного попередження працівника про звільнення, фактично сторони припинили трудові відносини саме з 28 вересня 2016 року і після зазначеної дати ОСОБА_1 не працював, то підстави для зміни дати звільнення відсутні. Як наслідок, відсутні правові підстави для задоволення похідних позовних вимог: про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Доводи касаційної скарги висновку суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають, афактично зводяться до переоцінки доказів, що на стадії перегляду справи у касаційному порядку нормами чинного ЦПК України не передбачено.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Донецької області від 12 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк

І. А. Воробйова

Р. А. Лідовець