Постанова

Іменем України

27 червня 2019 року

м. Київ

справа № 607/18219/15-ц

провадження № 61-29714св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач - Тернопільський національний педагогічний університет ім. Володимира Гнатюка, Відділ освіти Гусятинської районної державної адміністрації,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 березня 2017 року у складі судді Дзюбича В. Л., та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 22 червня 2017 року у складі колегії суддів: Дикун С. І., Парандюк Т. С., Храпак Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2015 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Тернопільського національного педагогічного університету ім. Володимира Гнатюка, Відділу освіти Гусятинської районної державної адміністрації про визнання недійсною угоди про працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, які навчалися за напрямами і спеціальностями педагогічного профілю за державним замовленням, укладеної 29 вересня 2009 року між Тернопільським національним педагогічним університетом ім. Володимира Гнатюка, Відділом освіти Гусятинської районної державної адміністрації та ОСОБА_2 .

В обґрунтування позову позивачі зазначили, що відповідно до цільового направлення від 17 червня 2008 року № 2442 Управління освіти і науки Тернопільської облдержадміністрації ОСОБА_2 отримала направлення на денну форму навчання до Тернопільського національного педагогічного університету ім. Володимира Гнатюка. 25липня 2008 року згідно з наказом №369 Тернопільськогонаціонального педагогічногоуніверситету ім. Володимира Гнатюка ОСОБА_2 . була зарахована студентом першого курсу на бюджетну форму навчання на факультет іноземних мов. 29 вересня 2009 року між відповідачами та ОСОБА_2 було укладено угоду про працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, які навчалися за напрямами і спеціальностями педагогічного профілю за державним замовленням, згідно з якою позивач зобов`язувалась після закінчення навчання в Тернопільськомунаціональному педагогічномууніверситеті ім. Володимира Гнатюка працевлаштуватись на роботу згідно зі спеціальністю та кваліфікацією, визначеними в її цільовому направленні від17 червня 2008 року, зокрема, прибути до роботодавця у строк до15 серпня 2013 року, укласти трудовий договір та відпрацювати у роботодавця згідно з терміном, визначеним у трудовому договорі. Оскільки на момент укладення вказаної угоди ОСОБА_2 була неповнолітньою, а її батьки згоди на укладення угоди не надавали та про її існування довідались лише в січні 2015 року, а тому відповідачі вважають що вказана угода є недійсною. Крім цього, відповідачі вказали що обов`язковість укладення зазначеної угоди не передбачена жодним законодавчим актом. Єдиним правовим актом, яким встановлено вимоги щодо укладення угод зі студентами є Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснюється за державним замовленням, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992, яким затверджено Типову угоду про підготовку фахівців з вищою освітою, яка укладається між вищим навчальним закладом та студентом. Водночас, оспорювана угода від 29 вересня 2009 року за своїм змістом та формою не відповідає встановленим законом вимогам, а підпис не може належати керівнику Тернопільськогонаціонального педагогічного університета ім. Володимира Гнатюка, оскільки

відрізняється від підписів, зроблених від імені ректора на наявних у позивачів копіях фінансово-господарських документів.

Просили судвизнати оспорювану угодунедійсною.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 березня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Тернопільського національного педагогічного університету ім. Володимира Гнатюка, Відділу освіти Гусятинської районної державної адміністрації про визнання недійсною угоди про працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, які навчалися за напрямами і спеціальностями педагогічного профілю за державним замовленням від 29 вересня 2009 року, укладеної між Тернопільським національним педагогічним університетом ім. Володимира Гнатюка, Відділом освіти Гусятинської районної державної адміністрації та ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спорювана угода про працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, які навчалися за напрямами і спеціальностями педагогічного профілю за державним замовленням від 29 вересня 2009 року, укладена між Тернопільським національним педагогічним університетом імені Володимира Гнатюка, Відділом освіти Гусятинської райдержадміністрації та ОСОБА_2 відповідно до законодавства та підписана уповноваженою особою. Позивач та її батьки, відали про існування зазначеної угоди, але ні після досягнення ОСОБА_2 повноліття, ні за весь час її навчання у вищому навчальному закладі заперечень проти неї не висловлювали, із відповідною заявою про визнання угоди недійсною чи розірвання у встановлений законом строк не звертались, висловивши таким чином свою згоду із її умовами.

Не погодившись із вказаним рішенням, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 подала до суду апеляційну скаргу.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 22 червня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 відхилено, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 березня 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, погодився з висновком суду першої інстанції, враховуючи що зазначені позивачами підстави для визнання оспорюваної угоди недійсною відсутні.

Узагальнені доводи касаційної скарги

У серпні 2017 року ОСОБА_1 подано до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 22 червня 2017 року.

У касаційній скарзі позивач посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить оскаржувані рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що відповідачами не надано жодного доказу, який би свідчив про те, що від батьків позивача отримано усну чи письмову згоду на укладання оспорюваної угоди.

Доводи інших учасників справи

29 вересня 2017 року на адресу Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від Тернопільського національного педагогічного університету ім. Володимира Гнатюканадійшло заперечення на касаційну скаргу. У письмових запереченнях відповідач зазначив, що вимоги касаційної скарги є необґрунтовані та не можуть бути задоволені, просить в задоволенні касаційної скарги відмовити, а оскаржувані рішення залишити без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою і витребувано цивільну справу № 607/18219/15-ц з Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Відповідно до пункту 4 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

07 червня 2019 року справу передано на розгляд Верховного Судуу складі колегії суддів Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Курило В. П.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що згідно з цільовим направленням від 17 червня 2008 року № 2442 Управління освіти і науки Тернопільської облдержадміністрації направило на денну форму навчання до Тернопільського національного педагогічного університету ім. Володимира Гнатюка позивача-Фостик О. Б.

Як зазначено у направленні, Відділ освіти Гусятинської райдержадміністрації гарантує працевлаштування ОСОБА_2 у загальноосвітній школі І-ІІ ступенів с. Калагарівка Гусятинського району після закінчення навчання.

Наказом Тернопільського національного педагогічного університету ім. Володимира Гнатюка від 25 липня 2008 року № 369 ОСОБА_2 була зарахована на бюджетну форму навчання на факультет іноземних мов на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1159 "Про підготовку фахівців для роботи у сільській місцевості".

29 вересня 2009 року між Тернопільським національним педагогічним університетом ім. Володимира Гнатюка, Відділом освіти Гусятинської районної державної адміністрації та ОСОБА_2 було укладено оспорювану тристоронню угоду про працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, які навчалися за напрямами і спеціальностями педагогічного профілю за державним замовленням.

Згідно пункту 1.1 зазначеної угоди ОСОБА_2 отримує у вищому навчальному закладі базову або повну вищу освіту за спеціальністю філологія (німецька мова та література) освітньо-кваліфікаційного рівня спеціаліст (магістр) та працевлаштовується на роботу згідно зі спеціальністю за кваліфікацією, визначеною в її цільовому направленні на навчання до вищого навчального закладу від 17 червня 2008 року № 2441, виданому Управлінням освіти і науки Тернопільської облдержадміністрації.

Відповідно до підпункту 2.3.1, 2.3.2 пункту 2.3 угоди ОСОБА_2 зобов`язувалась прибути до роботодавця у термін до 15 серпня 2013 року та укласти трудовий договір на умовах, встановлених у підпункті 2.2.4 пункту 2.2. цієї угоди та відпрацювати у роботодавця на обраній посаді згідно з терміном, визначеним у трудовому договорі.

Пунктом 3.3 угоди передбачено, що сторони винні у порушенні умов цієї угоди несуть відповідальність відповідно до закону.

У пункті 3.6 вказано, що угода набирає чинності з моменту її підписання і діє до 01 вересня 2014 року.

Наказом Тернопільського національного педагогічного університету ім. Володимира Гнатюка від 21 червня 2013 року № 499 ОСОБА_2 видано диплом з відзнакою за кваліфікацією філолог, вчитель німецької і англійської мов та зарубіжної літератури, а також надано направлення на роботу в сільську школу в розпорядження Відділу освіти Гусятинської райдержадміністрації.

Рішенням Гусятинського районного суду Тернопільської області від 04 березня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 08 травня 2014 року, стягнуто з ОСОБА_2 на користь Державного вищого навчального закладу - Тернопільського національного педагогічного університету ім. Володимира Гнатюка кошти, витрачені на навчання, у розмірі 81 698,15 грн. Під час розгляду даної справи судом предметом дослідження була оспорювана угода від 29 вересня 2009 року, укладена між Тернопільським національним педагогічним університетом ім. Володимира Гнатюка, Відділом освіти Гусятинської районної державної адміністрації та ОСОБА_2 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 15 ЦК України, в редакції, чинній на момент ухвалення рішень судами попередніх інстанцій, визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, в редакції, чинній на момент ухвалення рішень судами попередніх інстанцій, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно положень статті 57 ЦПК України, в редакції, чинній на момент ухвалення рішень судами попередніх інстанцій, доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, в редакції, чинній на момент ухвалення рішень судами попередніх інстанцій, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Аналогічні положення містить стаття 81 ЦПК України.

Відповідно до частини 3 статті 61 ЦПК України, в редакції, чинній на момент ухвалення рішень судами попередніх інстанцій, обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Статтею 52 Закону України «Про освіту» від 23 травня 1991 року № 1060-XII, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Указом Президента України від 23 січня 1996 року № 77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів», в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, установлено, що особи, які навчаються за рахунок державних коштів, укладають з адміністрацією вищого навчального закладу угоду, за якою вони зобов`язуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати в державному секторі народного господарства не менше ніж три роки. У разі відмови працювати в державному секторі народного господарства випускники відшкодовують в установленому порядку до державного бюджету повну вартість навчання.

Порядок працевлаштування випускників, які закінчили вищі навчальні заклади за рахунок коштів відповідних юридичних та фізичних осіб, визначається угодами між ними.

Судами встановлено, що 29 вересня 2009 року між Тернопільським національним педагогічним університетом ім. Володимира Гнатюка, Відділом освіти Гусятинської районної державної адміністрації та ОСОБА_2 було укладено оспорювану тристоронню угоду про працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, які навчалися за напрямами і спеціальностями педагогічного профілю за державним замовленням.

Постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992 затверджено Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням (далі - Порядок).

Згідно з підпунктом 8.14 пункту 8 вказаного Порядку, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, випускник зобов`язаний відпрацювати за місцем призначення не менше трьох років. В разі неприбуття за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років випускник зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку до Державного бюджету вартість навчання.

Відповідно до пункту 4 Порядку, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, керівники вищих навчальних закладів після зарахування осіб на навчання за державним замовленням укладають з ними угоду за формою згідно з додатком № 1, згідно якого затверджено форму типової угоди про підготовку фахівців з вищою освітою.

Пунктом 12 Постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1159 "Про підготовку фахівців для роботи у сільській місцевості", в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які зараховувались за цільовим направленням згідно з установленою квотою, розподіляються і направляються у розпорядження обласних та районних держадміністрацій, які видали ці направлення, в тому числі у закладах соціальної сфери у порядку, визначеному Постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992.

Наказом Міністерства освіти і науки України від 17 липня 2006 року № 536 "Про запровадження укладання тристоронніх угод - вищий навчальний заклад-студент-роботодавець" відповідно до статті 56 ЗУ "Про вищу освіту" та на виконання Указу Президента України від 04 липня 2005 року № 1013/2005 "Про невідкладні заходи щодо забезпечення функціонування та розвитку освіти в Україні", в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, запроваджено з 2007/2008 навчального року, укладання тристоронніх угод "вищий навчальний заклад - студент - роботодавець" з особами, які навчаються за напрямами і спеціальностями педагогічного профілю за державним замовленням за цільовими направленнями на другому курсі та затверджено Примірну угоду про працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, які навчалися за напрямами і спеціальностями педагогічного профілю за державним замовленням.

Відповідно до статті 32 ЦК України фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років має неповну цивільну дієздатність. Крім дрібних побутових правочинів фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право: самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами; самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом; бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи; а також самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім`я (грошовими коштами на рахунку).

Всі інші правочини неповнолітня особа вчиняє лише за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників. Згода на вчинення неповнолітньою особою правочину має бути одержана від батьків (усиновлювачів) або піклувальника та органу опіки та піклування.

Відповідно до частини 2 статті 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Згідно частини 1 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 222 ЦК України правочин, який неповнолітня особа вчинила за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальника може бути згодом схвалений ними у порядку, встановленому статтею 221 цього кодексу. Вказаний правочин може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої особи.

Частиною 1 статті 221 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальника вважається схваленим, якщо ці особи, дізнавшись про його вчинення, протягом одного місяця не заявили претензії другій стороні.

Батьки позивача, дізнавшись про вчинення оскаржуваного договору від 29 вересня 2009 року, протягом одного місяця не заявили претензії відповідачу. Тобто, в силу приписів частини першої статті 221 ЦК України, вказаний правочин вважається ними схваленим.

Крім того, ОСОБА_2 будучи вже повнолітньою, не розірвала угоду, не зверталася до суду із заявою про визнання її недійсною або такою, що порушує права та інтереси позивача, належним чином виконувала умови угоди, відвідувала заняття та виконувала навчальний план, приймаючи таким чином виконання умов угоди зі сторін навчального закладу.

При таких обставинах посилання позивача на необхідність застосування наслідків порушення вимог частини другої статті 203 ЦК України є необгрунтованим.

Також не може бути прийнятим до уваги і посилання у касаційній скарзі на відсутність у позивача волевиявлення на укладення оспорюваної угоди, оскільки воно спростовується фактичними обставинами справи.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції без змін.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Розглядаючи зазначений позов, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд перевірив доводи апеляційної скарги позивача та спростував їх відповідними висновками, у результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 22 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є.В. Коротенко

А. Ю. Зайцев

В. П. Курило