Постанова

Іменем України

03 липня 2019 року

м. Київ

справа № 500/1031/16-ц

провадження № 61-25087св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Ізмаїльський історичний музей О. В. Суворова,

третя особа - ОСОБА_2 ,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ізмаїльського районного суду Одеської області від 08 грудня 2016 року у складі судді Грубіян Л. І. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 30 березня 2017 року у складі колегії суддів: Вадовської Л. М., Ващенко Л. Г., Колеснікова Г. Я.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог, заперечень на позов і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Ізмаїльського історичного музею О . В. Суворовапро витребування майна з чужого незаконного володіння, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 передав Ізмаїльському історичному музею О. В. Суворова на постійне зберігання предмети музейного значення, а саме орден Суворова ІІІ ступеня (срібний), орден Вітчизняної війни І ступеня. ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадщину прийняла його дружина ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . Він прийняв спадщину після смерті ОСОБА_8 за заповітом. 26 жовтня 2015 року він звернувся до Ізмаїльського історичного музею О. В . Суворова із заявою, в якій просив повернути йому ордени ОСОБА_5 , однак отримав відмову. Після смерті ОСОБА_5 ще в 1989 році відпали будь-які правові підстави для утримання орденів у музеї. Враховуючи викладене та посилаючись на положення частини першої статті 1212, частини першої статті 1213 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ОСОБА_1 просив витребувати у відповідача на свою користь орден Суворова ІІІ ступеня (срібний) та орден Вітчизняної війни І ступеня, які були передані ОСОБА_5 музею на підставі акта від 13 січня 1969 року № 118 на зберігання.

В запереченні на позовну заяву Ізмаїльський історичний музей О. В. Суворова, посилаючись на положення статті 18 Закону України «Про державні нагороди України», статей 15-1, 15-2, 18 Закону України «Про музеї та музейну справу», зазначив, що передані 13 січня 1969 року ОСОБА_5 на постійне зберігання в музей нагороди належать до державної частини Музейного фонду України, є власністю України та не підлягають поверненню. Відносини, які склалися між ОСОБА_5 та Ізмаїльським історичним музеєм О . В . Суворова, є договірними, тому вимоги статей 1212, 1213 ЦК України не можуть бути застосовані до цих відносин.Позивачем не надано доказів на підтвердження родинних стосунків з ОСОБА_5 , доказів прийняття спадщини ОСОБА_8 , а також ним пропущена позовна давність, що є самостійною підставою для відмови в позові.

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 05 квітня 2016 року ОСОБА_2 , яка є дочкою ОСОБА_5 ,залучено до участі у справі як третю особу.

Рішенням Ізмаїльського районного суду Одеської області від 08 грудня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позивач не надав доказів на підтвердження його родинних відносин з померлим ОСОБА_5 і в матеріалах справи відсутні докази того, що після його смерті будь-ким була прийнята спадщина. Звернувшись до суду з позовом 25 лютого 2016 року, ОСОБА_1 пропустив встановлену законом позовну давність, що є самостійною підставою для відмови в позові, однак позов не підлягає задоволенню по суті, зважаючи на положення Закону України «Про державні нагороди України», пункти 5.6-5.9 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, Закону України «Про музеї та музейну справу», оскільки спірні державні нагороди були передані музею на постійне зберігання і поверненню спадкоємцям померлого не підлягають.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 30 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 08 грудня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права. ОСОБА_5 як нагороджена особа особисто передав ордени на постійне зберігання в музей, тому між ним та музеєм склалися договірні відносини, що виключає можливість застосування до цих відносин положень статей 1212, 1213 ЦК України. Доводи апеляційної скарги про те, що спірні правовідносини врегульовано Загальним положенням про ордени, медалі і почесні звання СРСР, затвердженим Указом Президії Верховної ради СРСР від 03 липня 1979 року № 360-Х, є безпідставними, оскільки вищевказаними орденами ОСОБА_5 був нагороджений за життя. Судом першої інстанції відмовлено в задоволенні позову за безпідставністю та зроблено правильний висновок про відсутність підстав для застосування правових наслідків позовної давності.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У квітні 2017 року ОСОБА_1 подавдо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справкасаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Ізмаїльського районного суду Одеської області від 08 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 30 березня 2017 року і задовольнити його позов.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що висновок місцевого суду щодо пропуску позовної давності не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки про порушення свого права він дізнався з листа Ізмаїльського історичного музею О. В. Суворова від 03 листопада 2015 року, яким відмовлено в задоволенні його заяви про повернення нагород ОСОБА_5 . Всі докази на підтвердження родинних стосунків та право на спадщину були долучені до позовної заяви, тому висновок місцевого суду про відсутність таких доказів є необґрунтованим. Оскільки ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 та не був громадянином України, на нього не могли поширюватися положення Закону України «Про державні нагороди України». Суди першої та апеляційної інстанцій помилково не застосували до спірних правовідносин Інструкцію про порядок прийняття в музеїкраїни для експонування та зберігання орденів та медалей СРСР, затверджену Наказом Міністерства культури СРСР від 31 жовтня 1977 року № 838, якою заборонено приймати для експонування у музеї ордени та медалі живих громадян. Представники відповідача не надали доказів на підтвердження належного передання до фондів музею нагород ОСОБА_5 та документів, на підставі яких вказане спірне майно перейшло до державної частини Музейного фонду України.

У серпні 2017 року Ізмаїльський історичний музей О. В . Суворова подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в якому просив залишити їїбез задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, зазначивши про їх законність і обґрунтованість та безпідставність доводів скарги.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Ізмаїльського районного суду Одеської області.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

15 травня 2018 року справу № 712/9946/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судами встановлено, що згідно з актом від 13 січня 1969 року № 118, затвердженим директором Ізмаїльського історичного музею В. О. Суворова 14 січня 1969 року, ОСОБА_5 здав, а музей в особі наукового співробітника прийняв на постійне зберігання предмети музейного значення, а саме орден Суворова ІІІ ступеня (срібний) та орден Вітчизняної війни І ступеня.

ОСОБА_5 перебував у шлюбі з ОСОБА_8, про що Консульством СРСР у Гданську зроблено актовий запис від 12 квітня 1946 року № 242.

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , а ОСОБА_8 - ІНФОРМАЦІЯ_3.

За життя ОСОБА_8 склала заповіт, згідно з яким все своє майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося на день смерті, заповіла ОСОБА_1 . Заповіт посвідчено 22 червня 1992 року державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за № 4/3644.

Після смерті ОСОБА_8 , в порядку спадкування за заповітом, 26 квітня 2000 року ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право на спадщину на 1/6 частину домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1 , яка належала померлій на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори 16 серпня 1991 року, зареєстрованого в реєстрі за №2-2265.

26 жовтня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Ізмаїльського історичного музею О . В. Суворова з письмовою заявою про повернення йому ордена Суворова ІІІ ступеня, ордена Вітчизняної війни І ступеня, що були передані ОСОБА_5 на зберігання на підставі акта від 14 січня 1969 року № 118.

03 листопада 2015 року Ізмаїльським історичним музеєм О. В . Суворова надано відповідь, за змістом якої ОСОБА_1 повідомлено про відсутність підстав для повернення орденів.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про витребування у відповідача переданих ОСОБА_5 на зберігання до музею орденів, ОСОБА_1 посилався на положеннячастини першої статті 1212, частини першої статті 1213 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до частини першої статті 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок іншої особи поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином, незалежно від того, чи було це результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб, чи наслідком події.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна, які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження майна за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними, оскільки спірні державні нагороди були передані музею на постійне зберігання і поверненню спадкоємцям померлого не підлягають.

Перевіряючи доводи касаційної скарги, Верховний Суд виходить з такого.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2000 року № 209 затверджено перелік музеїв, в яких зберігаються музейні колекції та музейні предмети, що є державною власністю і належать до державної частини Музейного фонду України, зокрема в цей перелік включено Ізмаїльський історичний музей О. В. Суворова.

Статтею 1 Закону України «Про музеї та музейну справу» визначено, що Музейний фонд України - це сукупність окремих музейних предметів, музейних колекцій, музейних зібрань, які постійно зберігаються на території України, незалежно від їх походження та форм власності, а також музейних предметів і музейних колекцій, що знаходяться за межами України і є власністю України або відповідно до міжнародних договорів підлягають поверненню в Україну.

Згідно з частиною першою статті 15-1 Закону України «Про музеї та музейну справу» до державної частини Музейного фонду України належать музейні предмети, музейні колекції, музейні зібрання, що є державною власністю, зберігаються у державних музеях, у тому числі музейні предмети, музейні колекції, музейні зібрання, що зберігаються в музеях, які належать до сфери управління місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, а також у музеях, створених при підприємствах, в установах, організаціях і навчальних закладах державної та комунальної форм власності чи у їх складі. До державної частини Музейного фонду України належать також предмети музейного значення, що підлягають внесенню до державної частини Музейного фонду України, музейні колекції, музейні зібрання, що зберігаються на підприємствах, в установах та організаціях державної і комунальної форм власності.

Положенням про Музейний фонд України в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 20 липня 2000 року № 1147 (далі - Положення про Музейний фонд України) визначено порядок формування Музейного фонду, ведення обліку його пам`яток, забезпечення їх охорони, збереження і використання.

Формування державної частини Музейного фонду України здійснюється, зокрема шляхом безоплатної передачі предметів музейного значення підприємствами, установами, організаціями, об`єднаннями громадян та громадянами (стаття 18 Закону України «Про музеї та музейну справу», пункт 8 Положення про Музейний фонд України).

Відповідно до пунктів 10-12 Положення про Музейний фонд України до державної частини Музейного фонду належать музейні зібрання та окремі пам`ятки, що є державною власністю. Музейні предмети і музейні колекції, що знаходяться в музеях, переданих із державної до комунальної власності, є державною власністю і належать до державної частини Музейного фонду. У разі передачі музеїв державної форми власності до комунальної власності музейні предмети і музейні колекції залишаються у державній власності і належать до державної частини Музейного фонду. Перелік музеїв, у яких зберігаються музейні предмети і музейні колекції, що є державною власністю і належать до державної частини Музейного фонду України, затверджується Кабінетом Міністрів України. Музейні предмети і музейні колекції, що належать до державної частини Музейного фонду, не можуть бути предметом застави і не підлягають відчуженню, за винятком обміну на інші музейні предмети та музейні колекції. Рішення про обмін музейних предметів і музейних колекцій, що належать до державної частини Музейного фонду, приймається Мінкультури .

ОСОБА_5 був нагороджений та отримав орден Суворова ІІІ ступеня (срібний), орден Вітчизняної війни І ступеня і передав ці нагороди на постійне зберігання Ізмаїльському історичному музею О. В . Суворова . Передання орденів оформлено актом прийняття експонатів від 13 січня 1969 року № 118, зареєстровано в книзі надходжень Ізмаїльського історичного музею О. В . Суворова під номерами КП-11720, КП-11719, в інвентарній книзі за номерами Н-6359, Н-6360, в спеціальній інвентарній книзі за номерами Др1-234, Др3-4.

Враховуючи викладене та зважаючи на вищевказані положення Закону України «Про музеї та музейну справу», Положення про Музейний фонд України, орден Суворова ІІІ ступеня (срібний) та орден Вітчизняної війни І ступеня належать до державної частини Музейного фонду України, є власністю держави Україна та не підлягають відчуженню, за винятком обміну на інші музейні предмети, музейні колекції, музейні зібрання.

Доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій помилково не застосували до спірних правовідносин Інструкцію про порядок прийняття в музеї країни для експонування та зберігання орденів та медалей СРСР, затверджену Наказом Міністерства культури СРСР від 31 жовтня 1977 року № 838, є необґрунтованими, оскільки спірні нагороди було передано на постійне зберігання Ізмаїльському історичному музею О. В. Суворова 13 січня 1969 року, тобто до затвердження цієї інструкції.Крім того, рішенням виконавчого комітету Одеської обласної ради народних депутатів від 19 вересня 1978 року № 549 з додатками до нього дозволено зберігання та експонування в Ізмаїльському історичному музею О. В. Суворова вищевказаних нагород ОСОБА_5

Доводи касаційної скарги про те, що представники відповідача не надали доказів на підтвердження належного передання до фондів музею нагород ОСОБА_5 та документів, на підставі яких спірне майно перейшло до державної частини Музейного фонду України, не заслуговують на увагу, оскільки копію вищевказаного рішення виконавчого комітету Одеської обласної ради народних депутатів від 19 вересня 1978 року № 549 з додатками до нього надано відповідачем та долучено місцевим судом до матеріалів справи.

Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК Української РСР), в тому числі щодо прийняття спадщини.

Згідно зі статтею 525 ЦК Української РСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , а ОСОБА_8 - ІНФОРМАЦІЯ_3, отже, оцінювати те, чи є спадкоємець таким, що прийняв спадщину, необхідно виходячи з положень чинного на час відкриття спадщини ЦК Української РСР.

Згідно зі статтями 548, 549 ЦК Української РСР для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що прийняв спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_8 , на підтвердження чого надав копію свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 26 квітня 2000 року державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори, однак в матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_1 та/або ОСОБА_8 прийняли спадщину або фактично вступили в управління або володіння спадковим майном після смерті ОСОБА_5 .

Відповідно до статей 10, 60 Цивільного процесуального кодексу Українивід 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно зі статтею 57, частиною першою статті 58 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до частини четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи викладене, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 .

Посилання заявника на те, що ОСОБА_5 не був громадянином України і на нього не могли поширюватися положення Закону України «Про державні нагороди України», не спростовують висновків судів щодо недоведеності позовних вимог, а тому не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

Доводи касаційної скарги про те, що місцевий суд безпідставно дійшов висновку про пропуск позовної давності, також не заслуговують на увагу, оскільки в задоволенні позову відмовлено з підстав його необґрунтованості, а не у зв`язку зі спливом позовної давності.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ізмаїльського районного суду Одеської області від 08 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 30 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

М. Ю. Тітов