Справа № 462/6567/18 Головуючий у 1 інстанції: Галайко Н.М.
Провадження № 22-ц/811/1556/19 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2019 року м.Львів

Справа № 462/6567/18

Провадження № 22-ц/811/1556/19

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.,

секретар Іванова О.О.

з участю ОСОБА_1

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Залізничного районного суду м. Львова, ухвалене у м. Львові 18 квітня 2019 року (суддя Галайко Н.М.),

у справі

за позовомОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , з участю третьої особи: Органу опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,-

встановив:

ОСОБА_1 звернувся з позовом про визнання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 . В обґрунтування позову посилається на те, що ОСОБА_2 у 1998 році виїхала на постійне місце проживання в Іспанію куди згодом забрала своїх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 В Іспанії у ОСОБА_2 народився син ОСОБА_5 Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 5 липня 2013 року встановлено, що відповідач ОСОБА_2 разом зі своєю сім`єю знаходиться за кордоном. Зазначає, що відповідачі відсутні за місцем своєї реєстрації понад шість місяців та втратили право користування жилим приміщенням. Вказує, що відповідачі не сплачують за комунальні послуги, не займаються та не витрачають коштів на ремонт квартири. Стверджує, що реєстрація відповідачів у спірній квартирі перешкоджає йому у оформленні субсидії, яка йому мала б бути призначена як малозабезпеченій сім`ї. Зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла основний квартиронаймач, його матір ОСОБА_6 Виникло питання зміни основного квартиронаймача. Просить позов задовольнити.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 18 квітня 2019 року відмовлено у задоволенні позову.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 Зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на доводи позовної заяви.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України у чинній на даний час редакції суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з наступного.

Довідкою з місця проживання про склад сім`ї і прописки № 3003 від 26 жовтня 2018 року встановлено, що у квартирі АДРЕСА_1 , окрім позивача, проживають, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2

Відповідно до ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Згідно зі ст. ст. 71, 72 ЖК Української РСР особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Позивачем зазначено, що відповідачі не проживають у спірній квартирі з 1998 року, посилаючись на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 5 липня 2013 року, у якому зазначено, що ОСОБА_2 , разом зі своєю сім`єю знаходиться за кордоном».

Встановлено, що цим рішенням суду не встановлюється факт того, що відповідачі не проживають більше шести місяців без поважних причин за місцем своєї реєстрації.

ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 і відповідно до даних відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України у Львівській області був зареєстрований у спірній квартирі - за місцем реєстрації його матері ОСОБА_2 .

З матеріалів справи, а саме з довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки № 3003 від 26 жовтня 2018 року вбачається, що ОСОБА_5 зареєстрований у спірній квартирі АДРЕСА_3 .

Встановлено, що ОСОБА_2 з ОСОБА_5 у травні 2009 року були на території України і здійснювали реєстрацію місця проживання сина ОСОБА_5

Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Згідно постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року на позивача покладається обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Позивачем не було надано суду жодного доказу того, що відповідачі не проживають за адресою місця реєстрації більше шести місяців без поважних причин.

Відповідно до даних відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України у Львівській області ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно із ч.ч. 1, 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно із постановою Верховного Суду від 27 грудня 2018 року малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт його непроживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення його права користування цим житлом. Доводи про те, що фізична особа, яка не досягла десяти років, може бути зареєстрована лише з тим із батьків, з яким вона проживає, не заслуговують на увагу, оскільки ст. 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з її реєстрацією.

Через свій вік малолітня дитина не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення дитини права користування належним його батьку житлом.

Встановлено, що на момент звернення позивача до суду неповнолітній ОСОБА_5 не досяг 14 років.

Вказане підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім`ї і прописки № 3003 від 26 жовтня 2018 року.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до Законів України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» охорона дитинства - система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав.

Згідно із ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.

Місце проживання дитини, яка не досягла 14 років визначається за згодою батьків, у разі, якщо вони не проживають разом.

З урахуванням встановленого, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову в задоволенні позову.

З висновками суду першої інстанції належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст. 367 п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 18 квітня 2019 року залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 1 липня 2019 року.

Головуючий

Судді