Головуючий у І інстанції Муранова-Лесів І.В.
Провадження № 22-ц/824/6555/2019 Доповідач у 2 інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Іванової І.В., Сержанюка А.С.,

при секретарі: Ярмак О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали справи за апеляційною скаргою Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06 лютого 2019 року за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, стягувач Публічне акціонерне товариства «Сведбанк», новий кредитор Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЛОКО», про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 вересня 2018 року було задоволено подання головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Медведєва О.В. та тимчасово обмежено у праві виїзду за кордон без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон громадянку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до виконання зобов`язань, покладених на неї виконавчим листом №2/359/100/2013, виданим 21.06.2013 року Бориспільським міськрайонним судом Київської області.

22.12.2018року ОСОБА_1 в особі свого представника адвоката Овсій Д.Ю. звернулась до Бориспільського міськрайонного суду Київської області із заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України,посилаючись на те, що 20.12.2018 року їй відмовили в перетинанні державного кордону України на Окремому контрольно - пропускному пункті «КИЇВ» під час спроби перетнути кордон України.

Згідно п.5 ч.1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», правової позиції Верховного Суду України щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України «ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)», означає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання.

Представник ОСОБА_1 в заяві посилався на те, що саме невиконання боржником самостійно зобов`язань з примусового виконання виконавчого листа №2/359/100/2013, виданого 21.06.2013 року, не свідчить про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків, тому задоволення судом подання про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України до виконання своїх зобов`язань є передчасним та необґрунтованим, і тягнеза собою порушення конституційного права особи на вільне пересування, унеможливлюючи при цьому оздоровлення малолітніх дітей заявника.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06 лютого 2019 рокузаяву задоволено.

Скасовано тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 , яке було встановлене ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 вересня 2018 року.

Не погоджуючись з ухвалою, Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України подав на неї апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм процесуального права, просив ухвалу скасувати.

В судовому засіданні представник заявника ОСОБА_1 проти задоволення скарги Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України заперечила та просила залишити скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін з підстав додержання судом при її постановленні вимог матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника заявника, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дійшла висновку про наявність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України знаходиться виконавчий лист № 2/359/100/2013, виданий 21.06.2013 року Бориспільським міськрайонним судом Київської області про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Сведбанк» заборгованості за кредитним договором № 1095-Ф від 31.01.2008 року у сумі 2 737 304 дол. США 15 центів, що еквівалентно 21 877 903,43 грн. (а.с.5-7 справа №1005/7134/2012, провадження №6/359/158/2018).

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Валявським О.А. від 12.08.2013 року було відкрито виконавче провадження №39308340 про примусове виконання виконавчого листа №2/359/100/2013, виданого 21.06.2013 року Бориспільським міськрайонним судом Київської області про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Сведбанк» заборгованості за кредитним договором № 1095-Ф від 31.01.2008 року у сумі 2 737 304 дол. США 15 центів, що еквівалентно 21 877 903,43 грн. (а.с.9-10 справа №1005/7134/2012, провадження №6/359/158/2018).

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Селезньовим М.О. від 26.09.2014 року було накладено арешт на майно боржника ОСОБА_1 та оголошено заборону на його відчуження (а.с.13 справа №1005/7134/2012, провадження №6/359/158/2018).

У ході проведення виконавчих дій, згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності встановлено, що за боржником ОСОБА_1 на праві приватної власності зареєстрована квартира АДРЕСА_1 (а.с.27 справа №1005/7134/2012, провадження №6/359/158/2018).

27.12.2016, 21.03.2018 та 10.05.2018 рокускладено Акти державного виконавця (а.с.22, 30, 35 справа №1005/7134/2012, провадження №6/359/158/2018), відповідно до яких державним виконавцем здійснено вихід за адресою боржника у м. Бровари, однак доступу до зазначеного житла надано не було, здійснити опис майна не надалося можливим.

Згідно з відповіддю Державної міграційної служби України № 6.2-9398/6-17 від 23.11.2017 року на запит відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби повідомлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , документована паспортом громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 , виданим 22.05.2012 року, орган що видав - 3201; серії НОМЕР_2 , виданим 03.05.2017 року, орган що видав - 8026 (а.с.25 справа №1005/7134/2012, провадження №6/359/158/2018).

Відповідно до ухвали Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 вересня 2018 року (а.с.44-47 справа №1005/7134/2012, провадження №6/359/158/2018), якою було задоволено подання головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Медведєва О.В. та тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа боржника ОСОБА_1 , суд, обґрунтовуючи ухвалене рішення, зазначив, що за змістом подання та долучених до нього документів вбачається, що судове рішення про стягнення боргу на даний час не виконано, майна, за рахунок якого можливо здійснити примусове виконання,не виявлено і за отриманою в ході виконавчого провадження інформацією боржник ОСОБА_1 має паспорти для виїзду за кордон та неодноразово з моменту відкриття виконавчого провадження перетинала державний кордон України, та, що з метою забезпечення виконання судового рішення подання слід задовольнити та тимчасово обмежити у праві виїзду за межі України боржника.

20 грудня 2018 року ОСОБА_1 відмовили в перетинанні державного кордону України на Окремому контрольно-пропускному пункті «КИЇВ» під час спроби перетнути кордон України, що вбачається з долученої до заяви копії Рішення про відмову в перетині державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку від 20 грудня 2018 року, яке винесене начальником 2-го відділення інспекторів прикордонної служби ВПС «Жуляни» старшим лейтенантом Авраменко К.В. у зв`язку з наявністю в базі даних Державної прикордонної служби України відомостей, що зазначену особу на підставі ухвали Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17.09.2018 року по цивільній справі №1005-7134-2012 тимчасово обмежено у праві виїзду з України, з наявністю однієї з підстав, визначених ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» (а.с.8-9).

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що на підставі Договору купівлі-продажу прав вимоги від 31 грудня 2014 року, укладеного між ПАТ «Омега БАНК» та ТОВ «Фінансова компанія «ІПОТЕКА КРЕДИТ», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В., реєстровий №1898, а також нотаріально посвідченого Договору купівлі-продажу прав вимоги від 04 липня 2015 року, укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «ІПОТЕКА КРЕДИТ» та ТОВ «Компанія з управління активами «СКАЙ КЕПІТАЛ МЕНЕДЖМЕНТ», Договору купівлі-продажу прав вимоги від 23 серпня 2016 року укладеного між ТОВ «Компанія з управління активами «СКАЙ КЕПІТАЛ МЕНЕДЖМЕНТ» та ТОВ «Фінансова компанія «ЛОКО», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко Л.А. (а.с.49-76) право вимоги за кредитним договором №1095-Ф від 31.01.2008 року перейшло до нового кредитора ТОВ «ФК «ЛОКО».

В подальшому, на правах кредитора, ТОВ «ФК «ЛОКО» направлено на адресу Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України заяву про відмову стягувача від примусового виконання рішення з проханням закрити виконавче провадження №39308340 (а.с.77-81).

Як вбачається зі змісту постанови заступника директора Департаменту- начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Клименка Р.В. від 26грудня 2018 року, вказаною постановою скасовано тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 (а.с.42-45).

Постановляючи ухвалу про скасування обмеження у праві виїзду за кордон ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з наявності підстав для висновку про закриття виконавчого провадження, в межах якого було внесено відповідне подання, тому подальше застосування вказаного тимчасового обмеження слід визнати необґрунтованим та таким, що порушує право ОСОБА_1 на свободу пересування.

Однак з вищенаведеними висновками суду погодитись не можна, оскільки вони ґрунтуються на припущеннях, що вбачається з наступного.

Зокрема, в матеріалах справи відсутня постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», у справі по примусовому виконанню виконавчого листа №2/359/100/2013, виданого 21.06.2013 року Бориспільським міськрайонним судом Київської області про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Сведбанк» заборгованості за кредитним договором № 1095-Ф від 31.01.2008 року у сумі 2 737 304 дол. США 15 центів, що еквівалентно 21 877 903,43 грн.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі визнання судом відмови стягувача від примусового виконання судового рішення.

Аналіз вищенаведеної норми дає підстави для висновку про те, що для закінчення виконавчого провадження в даному випадку стягувач має звернутися із заявою про відмову від примусового виконання судового рішення до суду, який цю відмову повинен визнати.

Суд першої інстанції, обґрунтовуючи ухвалу, послався на заяву ТОВ «Фінансова компанія «Локо», адресовану Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (а.с.77-79), в якій дане товариство зазначило, що воно є належним кредитором за кредитним договором №1095-Ф від 31.01.2008 року та договором поруки №1095-Ф/П-1 від 31.01.2008 року та, відповідно, стягувачем у виконавчому провадженні №39308340, в зв`язку із чим на підставі п. 1 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» просило закрити виконавче провадження №39308340, яке перебуває на виконанні Відділу.

Разом із тим, як вбачається зі змісту заяви, вона адресована Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, а не суду, і доказів закриття виконавчого провадження виконавчою службою за вищевказаною заявою матеріали справи не містять.

Враховуючи вищевикладене, висновок суду першої інстанції про задоволення заяви ОСОБА_1 та скасування їй обмеження у праві виїзду з підстав закінчення виконавчого провадження є необґрунтованим та безпідставним.

Згідно з п.19 ч.3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Відповідно до п. 5 ч.1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадку, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань.

Згідно частин 1-3, 5 ст.441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею.

Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

Відповідно до 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 313 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Згідно ст.6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в"їзду в Україну громадян України" право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання.

Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Права, викладені в пункті 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов`язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій, щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.

Зокрема, у справі "Гочев проти Болгарії" Європейський Суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином:

У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку з неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга N 66485/01, §§ 78 - 82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії » (Luordov. Italy), скарга N 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlikv. Hungary), скарга N 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 121).

Надалі у пункті 50 вказаного рішення Європейський Суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (див. згадуване вище рішення європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 124 і згадуване вище рішення Європейського Суду "Фельдеш и Фельдешне Хайлик против Венгрии", § 35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймні, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (див. Рішення Європейського Суду від 25 січня 2007 г. за справою «Сіссаніс проти Румунії»), скарга № 23468/02, § 70).

Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідним змінами Рішення Європейського Суду від 23 червня 1981 р. за справою "Ле Конт, Ван Лейвені ДеМейере проти Бельгії" (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), Series A, N 43, § 60)...".

Тобто, застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Разом з тим, звертаючись до суду із заявою відповідно до частини 5 ст. 441 ЦПК України, заявник ОСОБА_1 просила скасувати застосовані судом обмеження, мотивуючи необхідністю виїзду за межі України для оздоровлення малолітніх дітей.

Вирішуючи питання, суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що обмежувальний захід було застосовано до боржника у зв`язку із встановленням судом факту свідомого ухилення від виконання рішення суду (зокрема, свідомі дії боржника, направлені на невиконання своїх зобов`язань за наявності реальних можливостей, що підтверджується, зокрема, фактами неодноразових поїздок заявника за кордон в період 2013-2018 років, що пов`язане із витрачанням грошових коштів у значному розмірі).

Відтак,скасування застосованих судом обмежень може мати місце у разі, якщо відпали підстави для застосування таких заходів, зокрема, досягнення переслідуваної мети гарантування повернення боргу, або виявлено обставини, які спростовували б критерій співмірності цілі втручання застосованим обмежувальним заходам, або інші обставини, які дають підстави для висновку про наявність натепер таких факторів, що порушують справедливий баланс між правами людини та публічним інтересом, хоча при застосуванні таких заходів існувала обгрунтована виправданість втручання в здійснення особою права на свободу пересування.

Сукупність досліджених обставин справи не дають на даний час підстав дійти переконливого висновку про наявність обставин, які давали б підстави для скасування обмежувальних заходів, оскількиборгові зобов`язання не виконуються взагалі, жодних активних дій боржником в інтересах кредитора не вчинено, відтак не можна стверджувати про очікуване виконання рішення суду.

Посилання заявника на необхідність виїзду за межі України для оздоровлення малолітніх дітей, колегія суддів відхиляє, оскільки матеріали справи не містять переконливих доказів про обґрунтовану доцільність вчинення таких дій безпосередньо боржником.

З огляду на наведене, помилковим є висновоксуду першої інстанції про наявність у справіпідстав для скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки судом при постановленні оскаржуваної ухвали порушено норми процесуального права, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду - скасуванню, з постановленням по справі нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження виїзду за межі України.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що відповідно до частини 8 ст.441 ЦПК України відмова у скасуванні тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України не перешкоджає повторному зверненню з такою самою заявою у разі виникнення нових обставин, що обґрунтовують необхідність скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України - задовольнити.

Ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06 лютого 2019 року про скасування обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 - скасувати та постановити по справі нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування обмеження у праві виїзду за межі України відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: