Постанова

Іменем України

19 червня 2019 року

м. Київ

справа № 522/16323/16-ц

провадження № 61-21982св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсним договору іпотеки та скасування арештів за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2016 року у складі судді Шенцевої О. П. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 08 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Кравця Ю. І., Журавльова О. Г., Комлевої О. С.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») про визнання недійсним договору іпотеки та скасування арештів.

Позовна заява з урахуванням її уточнення мотивована тим, що заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 березня 2016 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 397 423,87 доларів США та пеню за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 1 348 628,54 грн.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 15 листопада 2007 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір. Згідно з умовами договору предметом іпотеки визначено нерухоме майно - земельну ділянку АДРЕСА_1.

Позивач зазначала, що на момент укладення договору іпотеки вона не була власником земельної ділянки, переданої в іпотеку, а тому згідно з частиною першою статті 203 та частиною першою статті 215 ЦК України просила такий договір іпотеки визнати недійсним з моменту його укладення, скасувати обтяження на земельну ділянку та виключити її з-під арештів, накладених постановами Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції від 23 жовтня 2015 року, від 04 червня 2015 року, від 16 квітня 2014 року, від 25 лютого 2013 року.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 08 лютого 2017 року, позов задоволено. Визнано недійсним з моменту укладення іпотечний договір від 15 листопада 2007 року, укладений між ОСОБА_1 та акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк». Зазначено, що це рішення є підставою для: зняття із земельної ділянки АДРЕСА_1, обтяження у вигляді іпотеки (реєстраційний номер обтяження 6037150); скасування обтяження, зареєстрованого в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на підставі договору іпотеки 15 листопада 2007 року та виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про це обтяження (реєстраційний номер обтяження 6037763); виключення з-під арештів, накладених постановами Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції від 23 жовтня 2015 року, від 04 червня 2015 року, від 16 квітня 2014 року, від 25 лютого 2013 року, нерухомого майна - земельної ділянки АДРЕСА_1.

Рішення місцевого суду, з яким погодився суд апеляційної інстанції, мотивоване тим, що на момент укладення оспорюваного договору іпотеки ОСОБА_1 не була власником земельної ділянки, визначеної предметом такого договору, оскільки наявний державний акт про право власності на земельну ділянку засвідчував належність предмета іпотеки іншій особі. У зв`язку з наведеним та за відсутності згоди власника майна на його передачу в іпотеку суди дійшли висновку про невідповідність договору іпотеки вимогам статей 16, 18 Закону України «Про іпотеку» та наявність підстав для визнання його недійсним згідно зі статтею 203 та частиною першою статті 215 ЦК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «УкрСиббанк», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 вересня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» у цій справі призначено повторний автоматизований розподіл.

03 червня 2019 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.

На підставі ухвали Верховного Суду від 10 червня 2019 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій залишили поза увагою ту обставину, що між позивачем та ОСОБА_3 15 липня 2007 року (в день укладення договору іпотеки) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, яка в подальшому була передана в іпотеку. Наведеним заявник обґрунтовує помилковість висновку суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, про ненадання згоди власника майна на його передачу в іпотеку та відсутність відповідного права власності на земельну ділянку у позивача на момент укладення спірного договору.

ПАТ «УкрСиббанк» також посилається на недотримання порядку вручення надісланих на його адресу документів, у тому числі й судових повісток, що, в свою чергу, позбавило його права на подання суду своїх пояснень та доказів, зокрема заяви про застосування строків позовної давності.

Відзиву на касаційну скаргу не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

15 листопада 2007 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», як іпотекодержателем та ОСОБА_1 , як іпотекодавецем укладено іпотечний договір на земельну ділянку, право власності на яку виникне в майбутньому.

Предметом іпотеки визначено нерухоме майно - земельну ділянку АДРЕСА_1.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалась на невідповідність іпотечного договору законодавчим вимогам, що пояснювала відсутністю у неї підтверджених належним чином прав власника на нерухоме майно, передане в іпотеку.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із статтею 3 Закону України «Про іпотеку» » (у редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки) іпотека виникає на підставі договору. Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з невідповідності оспорюваного договору іпотеки вимогам законодавства у зв`язку з тим, що на момент укладення договору іпотеки предмет іпотеки не належав іпотекодавцю на праві власності на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку. Водночас згідно з державним актом предмет іпотеки належав іншій особі.

Колегія суддів Верховного Суду не погоджується з таким висновком судів попередніх інстанцій з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Положенням частини першої та другої статті 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки) визначено, що предметом іпотеки може бути, зокрема, нерухоме майно, яке належить іпотекодавцю на праві власності. Крім цього, предметом іпотеки також може бути об`єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником цього майна на час укладення іпотечного договору.

Виходячи з наведеного, законодавством закріплена можливість укладення договору іпотеки з іпотекодавцем до моменту здійснення ним дій щодо оформлення права власності на майно, визначене предметом іпотеки, за умови наявності документального підтвердження підстав для набуття ним права власності на іпотечне майно у майбутньому.

Зазначаючи про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суди попередніх інстанцій не врахували наведених вище приписів, помилково пов`язуючи відсутність державного акта на земельну ділянку в іпотекодавця на момент укладення спірного договору іпотеки, з відсутністю в нього правомочностей передавати таку земельну ділянку в іпотеку.

Суд першої інстанції постановив рішення в цій справі взагалі за відсутності копії оспорюваного договору іпотеки, яка була додана лише до заяви про перегляд заочного рішення (а.с. 40 - 42). Апеляційний суд належним чином не дослідив змісту оспорюваного договору іпотеки, у пункті 1.4 якого передбачено, що земельна ділянка є власністю іпотекодавця на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Щукіною Л. С. 15 листопада 2007 року за реєстровим номером 8471, зареєстрованого у державному реєстрі правочинів за номером 2494556, згідно з Витягом про реєстрацію у Державному реєстрі правочинів за № 4962434 від 15 листопада 2007 року, наданим приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Щукіною Л. С.

Суди, зробивши висновок про невідповідність договору іпотеки вимогам статей 16, 18 Закону України «Про іпотеку», не перевірили, чи виготовила ОСОБА_1 державний акт на право власності на земельну ділянку на своє ім`я та чи висловлювала попередній власник ОСОБА_3 будь-які заперечення щодо передання в іпотеку банку земельної ділянки, проданої нею за договором купівлі-продажу від 15 листопада 2007 року.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 застосувала доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

Основу доктрини venire contra factum proprium становить принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Очевидно, що виникає питання стосовно суперечності дій позивача, яка уклала 15 листопада 2007 року договір про надання споживчого кредиту, цього ж дня придбала земельну ділянку та передала її в іпотеку банку, а майже через дев`ять років пред`явила позов про визнання іпотечного договору недійсним.

Вказані порушення щодо перевірки фактичних обставин справи, а також доводи касаційної скарги щодо неповідомлення відповідача належним чином про дату і час розгляду справи судом першої інстанції дають підстави суду касаційної інстанції направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ураховуючи те що суди першої та апеляційної інстанцій не перевірили фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, та не встановили норм матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскаржувані заочне рішення місцевого суду та ухвала суду апеляційної інстанції не відповідають вимогам щодо їх законності й обґрунтованості, що відповідно до статті 411 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Враховуючи вказане, є підстави для часткового задоволення касаційної скарги ПАТ «УкрСиббанк», скасування оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанцій із направленням справи до суду першої інстанції на новий розгляд.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 08 лютого 2017 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В. С. Висоцька А. І. Грушицький І. В. Литвиненко
В. В. Сердюк
І. М. Фаловська