Постанова

Іменем України

26 червня 2019 року

м. Київ

справа № 346/1639/16-ц

провадження № 61-15235св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Сердюка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 14 грудня 2016 року в складі судді Димашка В. П. та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 31 січня 2017 року в складі колегії суддів: Горейко М. Д., Проскурніцького П. І., Ясеновенко Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 15 серпня 2007 року між сторонами укладено кредитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 25 000 дол. США зі сплатою 11,5 % річних на строк до 15 серпня 2022 року.

Відповідач належним чином не виконала свої кредитні зобов`язання. Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 05 лютого 2014 року стягнуто з ОСОБА_1 і її поручителя на користь банка заборгованість за кредитним договором у розмірі 187 183,19 грн.

Вказане судове рішення відповідачем не виконане, кредитний договір сторонами не розірвано, тому за кредитним договором і далі нараховувалась заборгованість із відсотків, комісії та пені за період з 11 березня 2015 року до 01 березня 2016 року.

На підставі викладеного ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 15 серпня 2007 року в розмірі 101 277,46 грн, а саме: 50 638,73 грн боргу по відсотках і комісії та 50 638,73 грн пені.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 14 грудня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 повністю виконала свої зобов`язання перед банком щодо повернення заборгованості за кредитним договором від 15 серпня 2007 року, тому позовні вимоги є безпідставними.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 31 січня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що проценти за користування кредитними коштами нараховуються на тіло кредиту, тому, враховуючи, що заборгованість по тілу кредиту згідно з рішенням суду була повністю погашена відповідачем 10 березня 2015 року, банк не мав права нараховувати проценти за користування кредитом з цього моменту, однак здійснив таке нарахування, що є безпідставним.

Оскільки підставою для нарахування пені за кредитним договором є несплата чи несвоєчасна сплата кредитної заборгованості, яка фактично сплачена відповідачкою, то відсутні також підстави для стягнення пені за кредитним договором.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»), посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтована тим, що укладений між сторонами договір обов`язковий до виконання, тому відповідач зобов`язаний був сплачувати проценти та інші платежі до повного погашення заборгованості.

ОСОБА_1 10 березня 2015 року фактично сплатила лише 187 183,19 грн, непогашеною залишилася заборгованість по тілу кредиту у розмірі 15 407,88 дол. США, на яку банк правильно нарахував відсотки за користування даними кредитними ресурсами.

Заборгованість відповідача перед банком після виконання судових рішень доведена зібраними у справі доказами, зокрема довідкою про заборгованість станом на 01 вересня 2016 року, що підписана уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації банку.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористалися своїми правами на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

27 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки», у справі призначено повторний автоматизований розподіл.

Ухвалою Верховного Суду від 06 червня 2019 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 15 серпня 2007 року між сторонами укладено кредитний договір, відповідно до якого банк надав відповідачу кредит в розмірі 25 000 дол. США зі сплатою 11,5 % річних і кінцевим строком повернення до 15 серпня 2022 року.

Кредитні зобов`язання позичальника були забезпечені порукою ОСОБА_2 , що підтверджується договором поруки від 15 серпня 2007 року.

Також з метою забезпечення кредитних зобов`язань між сторонами укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 05 лютого 2014 року в справі № 346/4828/13-ц достроково стягнуто на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у солідарному порядку на виконання кредитного договору суму заборгованості у розмірі 187 183,19 грн.

Відповідно до підпункту «б» пункт 3.4 кредитного договору банк набуває право вимагати від позичальника дострокового повернення всього кредиту або кредиту разом із розрахованими процентами та комісією, неустойки у разі, зокрема коли позичальник в період дії кредитного договору порушував будь-які умови цього договору, у тому числі несвоєчасно або не в повному обсязі здійснював зарахування грошових коштів на погашення заборгованості за кредитом.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 05 лютого 2014 року в справі № 346/4828/13-ц, яке набрало законної сили, встановлено, що підставою для звернення банку до суду з позовом про дострокове повернення кредиту став факт порушення позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором. Відповідно до розрахунку позивача, проведеного станом на 08 липня 2013 року, заборгованість ОСОБА_1 становила 311 324,55 грн, з яких: 20 290,96 дол. США строкової заборгованості по кредиту (162 185,64 грн); 2 659,30 дол. США простроченої заборгованості по кредиту (21 255,78 грн); 278,59 дол. США строкової заборгованості по процентах (2 226,77 грн), 1 262, 50 грн заборгованості по процентах та 252,50 грн простроченої заборгованості по комісії, 106 643,24 грн пені за прострочення платежів по кредиту та відсотках.

Суди також встановили, що заочним рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 29 вересня 2014 року в справі № 346/3293/14-ц, яке набрало законної сили, у рахунок стягнутої заборгованості по кредиту у розмірі 187 183,19 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки - комерційне приміщення АДРЕСА_1 .

На виконання вказаного рішення ОСОБА_1 27 лютого 2015 року внесла на депозитний рахунок Відділу державної виконавчої служби Коломийського міськрайонного управління юстиції 207 408,98 грн (з урахуванням суми виконавчого збору), що підтверджується платіжним дорученням від 27 лютого 2015 року.

Згідно з постановою державного виконавця від 03 березня 2015 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого на підставі вказаного рішення суду, закінчено у зв`язку з фактичним повним його виконанням, внесенням суми заборгованості відповідно до платіжного доручення від 27 лютого 2015 року.

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 24 грудня 2015 року, яка залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 січня 2016 року, виконавчий лист, виданий на виконання рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 05 лютого 2014 року про стягнення з боржника ОСОБА_1 і поручителя ОСОБА_2 у солідарному порядку на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» 187 183,19 грн заборгованості за кредитним договором від 15 лютого 2007 року, визнано таким, що не підлягає виконанню з підстав встановлення судом факту повного виконання боржником ОСОБА_1 зобов`язання по сплаті заборгованості за кредитним договором.

У зв`язку із затримкою сплати ОСОБА_1 вказаних коштів, банк звернувся до позичальника з позовом про стягнення нарахованих відсотків, пені та комісії за період з часу винесення рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 05 лютого 2014 року і по день фактичної сплати коштів.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 24 квітня 2015 року у справі № 346/733/15-ц, яке набрало законної сили, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» 111 995,97 грн строкової заборгованості за відсотками, простроченої заборгованості за відсотками, щомісячної комісії та пені станом на 10 березня 2015 року, у зв`язку з несвоєчасним виконанням судового рішення від 05 лютого 2014 року, що призвело до додаткового нарахування відсотків за користування кредитом, комісії, пені за кредитним договором. Визначена судом сума складалась з: 276,18 дол. США строкової заборгованості за відсотками, що еквівалентно 5 996,66 грн; 4 193,53 дол. США простроченої заборгованості за відсотками, що еквівалентно 91 149,31 гнр, 252,50 грн строкової заборгованості по щомісячній комісії, 4 597,50 грн простроченої заборгованості по щомісячній комісії та 10 000 грн пені.

Суди також встановили, що вказане судове рішення набрало законної сили і виданий на його підставі виконавчий документ був повністю виконаний ОСОБА_1 , що підтверджується платіжним дорученням від 04 червня 2015 року. Виконавче провадження з виконання вказаного виконавчого листа закінчене у зв`язку з його повним фактичним виконанням. Зазначена обставина встановлена рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 13 квітня 2016 року в справі № 346/3105/15-ц.

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 13 квітня 2016 року в справі № 346/3105/15-ц встановлено, що, оскільки рішенням від 05 лютого 2014 року на виконання умов кредитного договору стягнуто заборгованість з перерахунком у національну валюту відповідно до заявлених позовних вимог, то суд першої інстанції правильно вважав, що відсутні правові підстави для здійснення нарахування саме курсової різниці як збитків після стягнення заборгованості в національній валюті за рішенням суду, яке набрало законної сили та є обов`язковим до виконання.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості не є підставою для нарахування процентів за кредитним договором.

У такому разі положення абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.

Рішення суду про стягнення заборгованості змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі.

Як встановлено вище, рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 05 лютого 2014 року, яке набрало законної сили на користь банка стягнуто заборгованість за кредитним договором повністю.

Звернувшись до суду позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором повністю, банк змінив строк виконання кредитних зобов`язань.

Враховуючи те, що є рішення суду про стягнення боргу, правовідносини сторін за кредитним договором припинилися, отже, нараховані банком проценти стягненню не підлягають.

Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верхового Суду від 04 липня 2018 року у справі № 14-154цс18.

Разом з тим, рішення суду від 05 лютого 2014 року, яким стягнуто всю суму заборгованості по кредитному договору в розмірі 187 183,19 грн було виконано відповідачем 27 лютого 2015 року (кошти зараховано банком на погашення кредиту 10 березня 2015 року, що підтверджується розрахунком заборгованості).

На підставі викладеного суди дійшли правильного висновку, що ОСОБА_1 повністю виконала свої зобов`язання перед банком щодо повернення заборгованості за кредитним договором від 15 серпня 2007 року, тому позовні вимоги є безпідставними.

Так, у даному позові банк просив стягнути відсотки, комісію та пеню за період з 11 березня 2015 року до 01 березня 2016 року.

Апеляційний суд обґрунтовано зазначив, що проценти за користування кредитними коштами нараховуються на тіло кредиту. Оскільки заборгованість по тілу кредиту згідно з рішенням суду була повністю погашена відповідачкою 10 березня 2015 року, банк не мав права нараховувати проценти за користування кредитом з цього моменту, однак здійснив таке нарахування, що є безпідставним.

Щодо нарахування комісії за кредитним договором (строкової та простроченої заборгованості з комісії), то суди дійшли висновку, що таке нарахування є також безпідставним з огляду на встановлені обставини справи.

Також суди дійшли правильного висновку, що оскільки підставою для нарахування пені за кредитним договором є несплата чи несвоєчасна сплата кредитної заборгованості, яка фактично сплачена відповідачем, то відсутні також підстави для стягнення пені за кредитним договором за вказаний період.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що укладений між сторонами договір обов`язковий до виконання, тому відповідач зобов`язаний був сплачувати проценти та інші платежі до повного погашення заборгованості, оскільки, якщо у рішенні суду про стягнення заборгованості за кредитним договором ця заборгованість указана у повному обсязі, то кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому ці судові рішення необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» залишити без задоволення.

Рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 14 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 31 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська