Постанова

Іменем України

26 червня 2019 року

м. Київ

справа № 486/847/16-ц

провадження № 61-20577св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Сердюка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_3 ,

треті особи: Управління Державної міграційної служби у Миколаївській області в особі Южноукраїнського районного відділу управління державної міграційної служби України в Миколаївській області, Орган опіки і піклування Южноукраїнської міської ради, ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 15 лютого 2017 року в складі судді Савіна О. І. та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 23 березня 2017 року в складі колегії суддів: Лівінського І. В., Данилової О. О., Коломієць В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_3 , треті особи: Управління Державної міграційної служби у Миколаївській області в особі Южноукраїнського районного відділу управління державної міграційної служби України в Миколаївській області, Орган опіки і піклування Южноукраїнської міської ради, ОСОБА_4 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 . За даною адресою також зареєстрована відповідач та їх син ОСОБА_3

Вказував, що відповідачі не проживають у зазначеній квартирі з липня 2015 року, а проживають в квартирі АДРЕСА_2 .

Реєстрація відповідачів в належній позивачу квартирі позбавляє його права розпоряджатися даним житлом.

На підставі викладеного ОСОБА_1 з урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням зі зняттям їх з реєстраційного обліку відповідно до статті 405 ЦК України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 15 лютого 2017 року позов задоволено частково.

Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 275,60 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_2 втратила право користування спірною квартирою, оскільки без поважних причин не проживає в цій квартирі понад один рік. Разом з тим, підстави для визнання неповнолітнього ОСОБА_3 (сина ОСОБА_1 ) таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , відсутні.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 23 березня 2017 року рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вказаних вимог.

Рішення суду в частині розподілу судових витрат змінено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 606,32 грн судового збору.

У решті рішення місцевого суду залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що тимчасова відсутність ОСОБА_2 , яка набула право користування спірною квартирою на підставі статті 156 ЖК Української РСР, була обумовлена поважними причинами, оскільки позивач створив їй перешкоди в користуванні квартирою.

Вимоги про зняття ОСОБА_2 з реєстрації також не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від вимог про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог та рішення апеляційного суду, ухвалити нове рішення про задоволення позову повністю.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтована тим, що відповідачі дійсно без поважних причин понад один рік не проживають у квартирі АДРЕСА_1 .

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування спірною квартирою, проте безпідставно відмовив у задоволенні вимог до ОСОБА_3 , оскільки місцем проживання останнього є місце проживання його матері ( ОСОБА_2 ).

В судовому процесі підтверджено наявність обставин, що мають істотне значення та унеможливлюють для позивача проживання у власній квартирі, оскільки вільний доступ у квартиру з боку відповідача та її самовільні дії щодо розпорядження належними позивачу речами призвели до втрати останнім почуття безпеки та захищеності у власному житлі, позбавили його спокою та нормального, стабільного життя.

Апеляційний суд дійшов помилкового висновку, що позивачем вчинялися дії, які перешкоджали відповідачам проживати у спірній квартирі, оскільки такий висновок не підтверджений належними та допустимими доказами.

Суд апеляційної інстанції ухвалив рішення, яке ґрунтується на припущеннях.

Доводи інших учасників справи

У липні 2017 року ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що викладені у касаційній скарзі доводи є безпідставними та надуманими.

В судовому засіданні під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач визнав, що з літа 2015 року почав закривати квартиру і на верхній замок, від якого у відповідача немає ключів. Вказані обставини були зафіксовані державним виконавцем Южноукраїнського міського відділу Державної виконавчої служби під час виконання рішення про вселення ОСОБА_2 до квартири АДРЕСА_1 .

Рішення суду про вселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до квартири АДРЕСА_1 не було виконане ОСОБА_3 , тому за даним фактом щодо останнього було порушене кримінальне провадження за невиконання судового рішення.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 червня 2017 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

03 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки», у справі призначено повторний автоматизований розподіл.

Ухвалою Верховного Суду від 10 червня 2019 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 19 квітня 2004 року.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 та постійно проживали в ній як члени сім`ї власника - ОСОБА_1

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 16 червня 2007 року, який розірвано рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 29 грудня 2015 року, мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 21 жовтня 2015 року у справі № 486/1394/15-ц задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення в указану квартиру.

Постановою головного державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Южноукраїнського міського управління юстиції (далі - ВДВС Южноукраїнського МУЮ) від 10 грудня 2015 року виконавче провадження з примусового виконання рішення суду у справі № 486/1394/15-ц закінчено.

Постановою головного державного виконавця ВДВС Южноукраїнського МУЮ від 16 травня 2016 року відновлено виконавче провадження з виконання рішення суду у справі № 486/1394/15-ц про вселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у квартиру АДРЕСА_1 .

Постановою головного державного виконавця ВДВС Южноукраїнського МУЮ від 16 серпня 2016 року виконавче провадження з примусового виконання рішення суду у справі № 486/1394/15-ц закінчено. За невиконання законних вимог державного виконавця до ОСОБА_1 застосовано штрафні санкції та 04 серпня 2016 року на адресу поліції направлено подання про притягнення боржника до кримінальної відповідальності за ознаками злочину, передбаченого статтею 382 КК України за невиконання рішення суду. Постанову про накладення штрафу винесено в окреме провадження.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в незміненій та нескасованій частині та рішення апеляційного суду відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

За положеннями статті 47 Конституції України та статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України та частини першої статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Судовим рішенням, яке набрало законної сили, за відповідачами визнано право користування спірною квартирою станом на 21 жовтня 2015 року.

Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 зазначив, що сторони розірвали шлюб і з липня 2015 року відповідачі проживають за іншою адресою.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_2 зазначала, що не може проживати у спірній квартирі, оскільки позивач чинить їй з сином перешкоди у доступі до квартири.

Незважаючи на судове рішення ОСОБА_1 продовжує перешкоджати відповідачам у користуванні спірною квартирою.

Такі пояснення відповідача підтверджуються постановою державного виконавця про відновлення виконавчого провадження від 16 травня 2016 року щодо вселення її у спірну квартиру, а також постановою про закінчення цього виконавчого провадження від 16 серпня 2016 року в зв`язку з накладенням на боржника ОСОБА_1 штрафу за невиконання судового рішення про вселення ОСОБА_2 та направленням подання про притягнення боржника до кримінальної відповідальності.

Таким чином, примусове виконання рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 21 жовтня 2015 року про вселення ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_1 відбулось 16 серпня 2016 року, після звернення (02 серпня 2016 року) позивача до суду з позовом про визнання її такою, що втратила право користування спірною квартирою.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що вимоги ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування спірною квартирою, з якими він звернувся до суду 02 серпня 2016 року без дотримання вимог щодо строку, встановленого статтею 405 ЦК України, є безпідставними.

Отже, апеляційний суд правильно встановив, що тимчасова відсутність ОСОБА_2 , яка набула право користування спірною квартирою, була обумовлена поважними причинами, оскільки позивач створив їй перешкоди у користуванні квартирою.

Реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти особу з реєстрації за місцем проживання можна лише за умови втрати нею права користування цим житлом чи у зв`язку з її виселенням (добровільно чи у примусовому порядку).

Доказів того, що відповідач добровільно, без поважних причин вибула на інше постійне місце проживання матеріали справи не містять.

Отже, суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог про зняття ОСОБА_2 з реєстрації за місцем проживання.

Також суди правильно відмовили у задоволенні позовних вимог про виселення малолітнього ОСОБА_3 з огляду на таке.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Права малолітньої дитини на проживання у житловому приміщенні є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків.

Малолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.

Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України).

У відповідності до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Отже, правильним є висновок апеляційного суду, що малолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом за статтею 405 ЦК України, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками.

Оскільки відсутні правові підстави для виселення зі спірної квартири ОСОБА_2 та зняття її з реєстрації за місцем проживання, то і відсутні підстави для задоволення позову в цій справі до її малолітнього сина ОСОБА_3

Також апеляційний суд правильно вирішив питання розподілу судових витрат, тому обґрунтовано змінив рішення суду першої інстанції в цій частині.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що відповідачі дійсно без поважних причин понад один рік не проживають у квартирі АДРЕСА_1 , оскільки такі доводи спростовані зібраними у справі доказами, зокрема рішенням суду про вселення відповідачів до вказаної квартири та матеріалами виконавчого провадження.

Безпідставними є доводи касаційної скарги, що суд апеляційної інстанції ухвалив рішення, яке ґрунтується на припущеннях, оскільки апеляційним судом досліджено зібрані у справі докази та надано їх належну правову оцінку як кожному окремо, так і в їх сукупності, а результат указаної процесуальної дії викладено у мотивувальній частині оскаржуваного рішення апеляційного суду. Також апеляційним судом правильно застосовано норми матеріального права.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції у нескасованій частині та суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням судами відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувані рішення суду першої інстанції у нескасованій та незміненій частині та рішення апеляційного суду ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому ці судові рішення необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків місцевого суду у нескасованій і незміненій частині та суду апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 15 лютого 2017 року у нескасованій і незміненій частині та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 23 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська