Постанова

Іменем України

26 червня 2019 року

м. Київ

справа № 641/12040/15-ц

провадження № 61-15033св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - Фонд загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття в особі Харківського міського центру зайнятості,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття в особі Харківського міського центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманої допомоги по безробіттю,

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 31 березня 2016 року у складі судді Ященко С. О.та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 30 травня 2017 року у складі колегії суддів: Бровченко І. О., Піддубного О. М., Карімової Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2015 рокуФонд загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття (далі - Фонд) в особі Харківського міського центру зайнятості (далі - Харківський МЦЗ) звернувся до суду з указаним позовом та просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь отриману допомогу по безробіттю у розмірі 3 885,48 грн і понесені судові витрати.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, Харківський МЦЗ посилався на те, що у листопаді 2009 року ОСОБА_1 надано статус безробітного та призначено виплату допомоги по безробіттю. У серпні 2010 року ОСОБА_1 знято з обліку у зв`язку з невідвідуванням центру зайнятості протягом 30 і більше календарних днів без поважних причин. 11 серпня 2015 року ним було отримано витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, з якого встановлено, що ОСОБА_1 з 16 липня 2003 року по 25 травня 2015 року був зареєстрований як фізична особа-підприємець (далі - ФОП). З огляду на це, центром зайнятості було проведено розслідування, за наслідками якого видано наказ «Про повернення коштів, виплачених як допомога по безробіттю» в сумі 3 885,48 грн, про що відповідачу направлено лист-претензію з пропозицією повернути кошти протягом 15 календарних днів у добровільному порядку. Однак сума безпідставно отриманої допомоги відповідачем не повернута.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Комінтернівський районний суд міста Харкова рішенням від 31 березня 2016 року позов Фонду в особі Харківського МЦЗ задовольнив. Стягнув з ОСОБА_1 на користь Фонду в особі Харківського МЦЗ безпідставно отриману допомогу по безробіттю в сумі 3 885,48 грн. Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Мотивував рішення суд першої інстанції тим, що на час реєстрації у Харківському МЦЗ заяви на отримання статусу безробітного та допомоги по безробіттю, ОСОБА_1 не був позбавлений статусу підприємця та належав до категорії зайнятого населення, а тому він не мав права отримувати матеріальне забезпечення.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд Харківської області ухвалою від 30 травня 2017 року рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 31 березня 2016 року залишив без змін.

Мотивував рішення апеляційний суд тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи

У червні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 31 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 30 травня 2017 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована неврахуванням судами попередніх інстанцій того, що законодавством не передбачено обов`язку особи, яка звертається до центру зайнятості за допомогою на випадок безробіття, перевіряти чи припинена у встановленому законом порядку його діяльність як суб`єкта підприємницької діяльності, оскільки перевірка таких фактів покладена на Державну службу зайнятості. Позивачем пропущено позовну давність, оскільки під час його звернення за допомогою на випадок безробіття та подання відповідних документів (12 листопада 2009 року) або впродовж періоду отримання такої допомоги (знятий з обліку з 28 серпня 2010 року), Харківський МЦЗ мав можливість та повинен був дізнатися про порушення свого права та про особу, яка його порушила. Однак з цим позовом позивач звернувся лише у грудні 2015 року. Суди попередніх інстанцій безпідставно не застосовали до спірних правовідносин статтю 1215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Також суди не взяли до уваги того, що його підприємницька діяльність була припинена на підставі рішення Господарського суду Харківської області від 21 листопада 2006 року у справі № 10/173-06 за позовом Державної податкової інспекції у Комінтернівському районі міста Харкова до нього як суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи про припинення підприємницької діяльності. Однак вказане рішення господарським судом безпідставно не було направлене для виконання до державного реєстратора. Звертаючись за допомогою по безробіттю він був впевнений, що до відповідного реєстру внесено запис про припинення його підприємницької діяльності на підставі рішення суду. Тобто відсутня його вина в тому, що при зверненні до центру зайнятості він вказав, що не є підприємцем. Крім того, суди не взяли до уваги того, що перевірка проведена Харківським МЦЗ та прийнятий на підставі такої перевірки наказ від 13 серпня 2015 року № 1169 є незаконними.

У вересні 2017 року Харківський МЦЗ подав заперечення на касаційну скаргу, в якому просив її відхилити, а оскаржувані судові рішення - залишити без змін, посилаючись на те, що судами попередніх інстанцій правильно встановлено, що після ухвалення судом рішення про припинення підприємницької діяльності ОСОБА_1. , він не вчинив всіх необхідних дій для внесення у відповідний реєстр інформації про таке припинення. При зверненні за допомогою на випадок безробіття ОСОБА_1 не повідомив про ці обставини центр зайнятості, внаслідок чого йому було безпідставно виплачено забезпечення в розмірі 3 885,48 грн.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

23 березня 2018 року справу № 641/12040/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві Зайцеву А. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 13 червня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 09 листопада 2009 року ОСОБА_1 звернувся до Харківського МЦЗ із заявою про надання йому статусу безробітного та надання допомоги по безробіттю. При цьому, ОСОБА_1 вказав, що він не зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності.

На підставі наказу Харківського МЦЗ від 19 листопада 2009 року № ОСОБА_3 ОСОБА_1 надано статус безробітного та призначено допомогу по безробіттю строком на 360 календарних днів з 19 листопада 2009 року по 13 листопада 2010 року.

28 серпня 2010 року ОСОБА_1 знято з обліку Харківського МЦЗ у зв`язку з невідвідуванням центру зайнятості протягом 30 і більше календарних днів без поважних причин.

11 серпня 2015 року Харківським МЦЗ отримано Витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців № 20857193, згідно з яким ОСОБА_1 з 16 липня 2003 року по 25 травня 2015 року був зареєстрований як ФОП.

Тобто на час реєстрації в центрі зайнятості та у період перебування на обліку відповідач був зареєстрований як фізична особа-підприємець, документів щодо припинення підприємницької діяльності не надавав та зазначив, що не зареєстрований як фізична особа-підприємець, про що свідчить його особистий підпис в заяві на отримання статусу безробітного.

На підставі виявленого факту Харківським МЦЗ складений Акт розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення від 13 серпня 2015 року № 298-ФОП, яким встановлено, що в період перебування на обліку в центрі зайнятості відповідач був зареєстрований як ФОП, а тому статус безробітного ОСОБА_1 надано незаконно, оскільки він відносився до категорії зайнятого населення і не міг бути визнаний безробітним.

У зв`язку з цим 13 серпня 2015 року Харківським МЦЗ видано наказ № 1169 «Про повернення коштів, виплачених як допомога по безробіттю ОСОБА_1 », згідно з яким, наказано вжити заходів з повернення коштів, виплачених ОСОБА_1 як допомога по безробіттю в період з 19 листопада 2009 року по 07 липня 2010 року в сумі 3 885,48 грн

14 серпня 2015 року ОСОБА_1 направлено лист-претензію № ХМЦЗ-02-11063-26/15 разом з наказами про повернення коштів та актом розслідування страхових випадків з пропозицією повернути кошти протягом 15 календарних днів з дня отримання претензії у добровільному порядку. Станом на час звернення до суду з цим позовом сума незаконно отриманої допомоги відповідачем на рахунок Харківського МЦЗ не повернута.

2.Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Статтею 1215 ЦК України передбачено загальне правило, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню.

Так, відповідно до статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, але за умови відсутності: а) рахункової помилки зі сторони платника; б) недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом.

Згідно з частиною першою зазначеної статті не підлягає поверненню заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Зобов`язання у зв`язку з безпідставним набуттям майна виникають за наявності трьох умов: набуття або зберігання майна; набуття або зберігання майна за рахунок іншої особи; відсутність правових підстав для такого набуття чи зберігання або припинення таких підстав згодом. За наявності певних обставин законодавець вважає недоцільним повертати майно одній особі, навіть якщо інша особа набула таке майно за відсутності правових підстав.

Згідно з частиною другою статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» від 02 березня 2000 року № 1533-ІІІ (далі - Закон № 1533-ІІІ) застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов`язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг.

Частиною третьою статті 36 Закону № 1533-III передбачено, що сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

Відповідно до пункту 6.2 Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітними підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 20 листопада 2000 року № 307 (далі - Порядок № 307), в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, допомога по безробіттю призначається на підставі особистої заяви безробітного, довідки (довідок) про середню заробітну плату (дохід) за останнім місцем (декількома місцями) роботи чи служби, трудової книжки, військового квитка, копії цивільно-правового договору, за пред`явленням, у разі наявності, свідоцтва про загальнообов`язкове державне соціальне страхування та паспорта або іншого документа, що посвідчує особу.

Якщо під час одержання допомоги по безробіттю безробітний своєчасно не подав відомості про обставини, що впливають на умови її виплати, у тому числі встановлені під час розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення, з безробітного стягується сума виплаченої допомоги по безробіттю з моменту виникнення цих обставин. Якщо безробітний відмовився добровільно повернути зазначені кошти, то питання щодо їх повернення вирішується у судовому порядку (пункт 6.14 Порядку № 307).

Судами установлено, що ОСОБА_1 було призначено виплату державної допомоги по безробіттю на підставі поданої ним 09 листопада 2009 року заяви, у якій, серед, іншого, зазначено про те, що він не зареєстрований як ФОП.

Факт незаконного отримання відповідачем коштів, у період перебування ним на обліку як безробітного, виявлено в результаті проведеного 13 серпня 2015 року розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону № 1533-ІІІ. З акта розслідування встановлено, що в період перебування на обліку в центрі зайнятості відповідач був зареєстрований як ФОП.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що на час звернення із заявою про надання статусу безробітного та надання допомоги по безробіттю ОСОБА_1 не повідомив центр зайнятості про те, що він зареєстрований як ФОП, тобто підстави для надання йому статусу безробітного та призначення йому матеріальної допомоги були відсутні, а тому виплачені йому суми підлягають поверненню.

Відповідно до статті 42 Господарського кодексу України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Згідно з частинами першою, третьою статті 49 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин суд, який постановив рішення про припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця, у тому числі рішення про визнання фізичної особи-підприємця недієздатною або про обмеження її цивільної дієздатності, в день набрання таким рішенням законної сили направляє його копію державному реєстратору за місцем реєстрації фізичної особи-підприємця для внесення до Єдиного державного реєстру запису про судове рішення щодо припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця. Дата надходження судового рішення щодо припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця вноситься державним реєстратором до журналу обліку реєстраційних дій. Державний реєстратор зобов`язаний не пізніше наступного робочого дня з дати надходження судового рішення щодо припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем внести до Єдиного державного реєстру запис про судове рішення щодо припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця та в той же день повідомити органи статистики, державної податкової служби, Пенсійного фонду України, фондів соціального страхування та фізичну особу-підприємця, щодо якої було постановлено судове рішення, про внесення такого запису.

Установлено, що підприємницька діяльність відповідача була припинена на підставі рішення Господарського суду Харківської області від 21 листопада 2006 року у справі № 10/173-06 за позовом Державної податкової інспекції у Комінтернівському районі міста Харкова до нього як суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи про припинення підприємницької діяльності.

Однак вищевказане рішення Господарським судом Харківської області не було направлено для виконання вимог статті 49 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин для внесення до Єдиного державного реєстру запису про судове рішення щодо припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця.

Звертаючись до Харківського МЦЗ із заявою про надання статусу безробітного ОСОБА_1 вважав, що його підприємницька діяльність припинена на підставі рішення Господарського суду Харківської області від 21 листопада 2006 року.

З урахуванням зазначеного суди дійшли помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивачем не доведено наявність у діях відповідача умислу на зловживання своїми обов`язками чи свідомого надання неправдивих відомостей при поданні у листопаді 2009 року до Харківського МЦЗ заяви про надання статусу безробітного.

Також судами попередніх інстанцій не встановлено, що в період з 19 листопада 2009 року по 07 липня 2010 року ОСОБА_1 здійснював підприємницьку діяльність від якої отримував дохід.

Відповідно до частини першої, пункту б) частини третьої статті 1 Закону України «Про зайнятість населення» від 01 березня 1991 року № 803-XII (далі - Закон № 803-XII) чинного на час виникнення спірних правовідносин, зайнятість - це діяльність громадян, пов`язана із задоволенням особистих та суспільних потреб і така, що, як правило, приносить їм доход у грошовій або іншій формі. Зайнятість населення, що проживає на території України, забезпечується державою шляхом проведення активної соціально-економічної політики, спрямованої на задоволення його потребу добровільному виборі виду діяльності, стимулювання створення нових робочих місць і розвитку підприємництва. В Україні до зайнятого населення належать громадяни, що проживають на території держави на законних підставах, які самостійно забезпечують себе роботою, включаючи підприємців, осіб, зайнятих індивідуальною трудовою діяльністю, творчою діяльністю, члени кооперативів, фермери та члени їх сімей, що беруть участь у виробництві, а також члени особистих селянських господарств, діяльність яких здійснюється відповідно до Закону України «Про особисте селянське господарство».

При цьому призначення допомоги по безробіттю пов`язується саме із наявністю/відсутністю роботи (праці) в особи як можливості діяти. Необхідними умовами для визнання особи безробітною і для виплати відповідної грошової допомоги, є не формальна реєстрація особи як суб`єкта підприємницької діяльності, фізичної особи - підприємця чи приватного підприємця, а реальне зайняття підприємницькою діяльністю та отримання доходу (прибутку) від такої діяльності, який необхідний людині для забезпечення її фізичного існування.

Отже, відсутні правові підстави для задоволення позову, з огляду на те, що ОСОБА_1 на час звернення із заявою про надання статусу безробітного підприємницької діяльності фактично не здійснював, прибутків від такої діяльності не отримував.

Вищевказане узгоджується з висновком викладеним Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 лютого 2019 року у справі № 545/163/17 (провадження № 61-33727сво18).

Таким чином, аргументи Харківського МЦЗпро повідомлення ОСОБА_1 недостовірних даних, на підставі яких було прийнято рішення про надання статусу йому безробітного, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються обґрунтованими поясненнями відповідача про те, що він вважав свою реєстрацію як ФОП скасованою на підставі рішення Господарського суду Харківської області від 21 листопада 2006 року та з 2006 року не подавав податкової звітності. Крім того, ця інформація не є конфіденційною і Харківський МЦЗ не позбавлений був права перевірити її під час прийняття рішення про надання статусу безробітного і призначення допомоги по безробіттю.

В оцінці спірних правовідносин Верховний Суд також виходить з того, що позивач, як на правову підставу для задоволення позову, посилався на статтю 1166 ЦК України, якою визначено загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду у деліктних правовідносинах, в той час як до спірних правовідносин ця норма права не застосовується. Задовольняючи позов, місцевий суд, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції (посилаючись на частину першу статті 1166 ЦК України), не звернули на це уваги та не врахували того, що спірні правовідносини регулюються статтею 1212 ЦК України якою визначено загальні положення про зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави, і не застосували вказану норму матеріального права при вирішенні спору.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Ураховуючи те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 31 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 30 травня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття в особі Харківського міського центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманої допомоги по безробіттювідмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:С. Ю. Бурлаков
А. Ю. Зайцев
В. М. Коротун В. П. Курило