Ухвала

05 липня 2019 року

м. Київ

справа № 591/3587/18

провадження № 61-12113ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Коротенка Є. В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 05 березня 2019 року та постанову Сумського апеляційного суду від 27 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення витрат на утримання та збереження спільного майна,

ВСТАНОВИВ:

Учервні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду зуказаним позовом до ОСОБА_2 , в якому, з урахуванням уточнень, просила стягнути з відповідачана свою користь витрати з орендної плати за землю з 19 вересня 2005 року по 15 листопада 2017 року у розмірі350 057,92 грн, витрати з плати за електроенергію з 01 січня 2017 року по 01 жовтня 2017 року у розмірі 25843,94 грн, витрати з плати за телефонний зв`язок з 30 серпня 2011 року по 31 березня 2015 року у розмірі 2 648,49 грн, а всього - 378550,35 грн понесених нею витрат на утримання та збереження спільного майна пропорційно частці у спільному майні.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 19 вересня 2005 рокупозивач взяла в оренду у Сумської міської ради земельну ділянку площею 1,2037 га по АДРЕСА_1 під розміщення парку - розсаднику декоративних рослин з виставочним павільйоном, на якій згодом спільно з відповідачем побудували нежитлове приміщення з наступним розподіленням часток співвласників: ОСОБА_2 -121/125 часток, ОСОБА_1 - 4/125 часток. Під час будівництва нерухомості позивачембуло укладено договори з постачання житлово-комунальних послуг та стаціонарного зв`язку. У 2014 році між сторонами виник конфлікт у частині розподілу витрат на утримання майна у вигляді орендної плати за користування земельною ділянкою та комунальних витрат. У зв`язку з цим, ОСОБА_1 ініціювала розірвання укладених договорів, а відповідач, усвою чергу, звернулась до суду з позовом про припинення права на частку у спільному майні та визнання за нею права власності на все майно. Позивач вказує, що під тиском ОСОБА_2 , 12 листопада 2014 року між сторонами було укладено договір купівлі-продажу її частки у спільному майні, після укладення якого відповідач обіцяла переукласти договір оренди земельної ділянки та відшкодувати протягом року понесені нею витрати на утримання майна,однак цього не зробила. Тому, посилаючись на положення статей322, 355, 358, 360 ЦК України, просила стягнути з відповідача на свою користь понесені нею витрати на утримання та збереження спільного майна пропорційно частці у спільному майні в указаному вище розмірі.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 05 березня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Сумського апеляційного суду від 27 травня 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У липні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 05 березня 2019 року та постанову Сумського апеляційного суду від 27 травня 2019 року, в якій скаржник просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове про задоволення її позову.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом

на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Станом на 01 січня 2019 року п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 960 500 грн (1 921* 500).

Предметом спору у даній справі є вимога майнового характеру, а саме - про стягнення витрат на утримання та збереження спільного майна у загальному розмірі 378 550,35 грн.

Зазначена вимога майнового характеру станом на 01 січня 2019 року не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб 960 500 грн (1 921 * 500).

Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Верховний Суд урахував ціну позову, предмет позову, складність та прийшов висновку, що дана справа є незначної складності, ціна позову якої не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню. Верховний Суд таких випадків також не встановив.

Право заявника на апеляційний перегляд справи було забезпечено.

Вказівка в резолютивній частині постанови Сумського апеляційного суду від 27 травня 2019 року про можливість її оскарження в касаційному порядку не є підставою для відкриття касаційного провадження Верховним Судом, оскільки оскаржені рішення ухвалені у малозначній справі.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Верховний Суд зауважує, що застосування критерію малозначності справи в цій справі було передбачуваним, справу розглянули суди двох інстанцій в межах своїх повноважень, заявник не переконав у наявності інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 05 березня 2019 року та постанову Сумського апеляційного суду від 27 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення витрат на утримання та збереження спільного майна відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Є. В. Коротенко