Постанова

Іменем України

08 липня 2019 року

м. Київ

справа № 405/5783/16-ц

провадження № 61-19498 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ;

представник заявника- ОСОБА_2 ;

заінтересовані особи: державний виконавець Ленінського відділу державної виконавчої служби Кіровоградського міського управління юстиції Біліцька Наталя Миколаївна, публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»;

представник публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» -Безверха Ірина Петрівна;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 08 листопада 2016 року у складі судді Іванової Л. А. та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 22 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Голованя А. М., Карпенка О. Л., Мурашка С. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, заінтересована особа - державний виконавець Ленінського відділу державної виконавчої служби Кіровоградського міського управління юстиції (далі - Ленінський ВДВС Кіровоградського МУЮ) Біліцька Н. М., про визнання неправомірною постанови про відкриття виконавчого провадження.

Ухвалою Ленінського суду від 22 вересня 2016 року заінтересованою особою залучено публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України»).

Скарга мотивована тим, що 27 липня 2015 року державним виконавцем Ленінського ВДВС Кіровоградського МУЮ Біліцькою Н. М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 48237710 з примусового виконання виконавчого листа № 2-1229/10, виданого 10 серпня 2010 року Ленінським районним судом м. Кіровограда про стягнення з нього на користь Відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - ВАТ «Державний ощадний банк України») боргу в сумі 100 914, 85 грн.

Вважав, що зазначена постанова про відкриття виконавчого провадження винесена з порушенням вимог статті 19, частини першої статі 25, пункту 2 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, в матеріалах виконавчого провадження відсутня заява стягувача про примусове виконання рішення, в постанові не вказано передбачених законом підстав для відкриття виконавчого провадження, державний виконавець при відкритті виконавчого провадження не звернув уваги на закінчення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати неправомірною постанову про відкриття виконавчого провадження від 27 липня 2015 року № 48237710, винесену державним виконавцем Ленінського ВДВС Кіровоградського МУЮ Біліцькою Н. М.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 08 листопада 2016 року скарга ОСОБА_1 залишена без задоволення.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що державний виконавець при винесенні оскарженої постанови діяла в межах повноважень, визначених Законом України «Про виконавче провадження» в редакції Закону № 606-XIV від 21 квітня 1999 року, пунктів 3.16, 3.17 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 02 квітня 2012 року № 512/5. Підстав для відмови у відкритті виконавчого провадження, передбачених статтею 26 Закону України «Про виконавче провадження», не встановлено. Судом враховано, що виконавчий документ на підставі заяви стягувача було пред`явлено до виконання 19 серпня 2010 року, тобто, в межах встановленого строку, виконавчий документ стягувачу не повертався, боржником ОСОБА_1 рішення суду не виконано, а тому відсутні підстави вважати, що державним виконавцем були порушені права чи свободи заявника, як сторони виконавчого провадження.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 22 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про те, що відкриття державним виконавцем виконавчого провадження вчинено з додержанням вимог статтей 17, 19, 20, 25 Закону України «Про виконавче провадження» та не порушило законних прав заявника. Судом враховано, що виконавчий лист був пред`явлений стягувачем до виконання в межах встановленого строку - 19 серпня 2010 року (строк пред`явлення до виконання - до 10 травня 2013 року), стягувачу виконавчий документ не повертався, тому посилання заявника на те, що виконавчий документ було пред`явлено стягувачем до виконання після закінчення встановленого строку не відповідає обставинам справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У березні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просив оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги скарги.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не звернули уваги на те, що постанова про відкриття виконавчого провадження винесена з порушенням вимог статті 19 Закону України «Про виконавче провадження», якою передбачено, що державний виконавець відкриває виконавче провадження за наявності заяви стягувача про примусове виконання рішення, проте, така заява у матеріалах виконавчого провадження, відкритого на підставі оскарженої постанови від 27 липня 2015 року, відсутня.

Інших доводів касаційна скарга не містить.

Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу

У квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення на касаційну скаргу від ПАТ «Державний ощадний банк України», у якому зазначено про те, що судові рішення попередніх інстанцій є законними й обґрунтованими. У задоволенні касаційної скарги просило відмовити.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 березня 2017 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 405/5783/16-ц із Ленінського районного суду м. Кіровограда.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 червня 2019 року справу передано судді-доповідачеві Осіяну О. М .

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що виконавчий документ з примусового виконання виконавчого листа № 2-1229/10 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ «Державний ощадний банк України» боргу перебував на виконанні у різних відділах державної виконавчої служби Кіровоградської області.

Так, на підставі заяви стягувача ВАТ «Державний ощадний банк України» від 19 серпня 2010 року постановою державного виконавця Ленінського ВДВС Кіровоградського МУЮ від 19 серпня 2010 року було відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-1229/10, виданого 10 серпня 2010 року Ленінським районним судом м. Кіровограда про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ «Державний ощадний банк України» боргу в розмірі 100 914,85 грн.

В подальшому, постановою державного виконавця Ленінського ВДВС Кіровоградського МУЮ від 12 жовтня 2012 року виконавче провадження було закінчено на підставі пункту 10 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження», а виконавчий документ направлено на виконання до відділу державної виконавчої служби Новгородківського районного управління юстиції Кіровоградської області (далі - ВДВС Новгородківського РУЮ Кіровоградської області) за місцем роботи боржника ОСОБА_1 .

Постановою державного виконавця Ленінського ВДВС Кіровоградського МУЮ від 04 лютого 2015 року виконавче провадження було закінчено на підставі пункту 10 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження», а виконавчий документ направлено на виконання до ВДВС Новгородківського РУЮ Кіровоградської області.

Постановою державного виконавця ВДВС Новгородківського РУЮ Кіровоградської області від 30 червня 2015 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-1229/10 закінчено на підставі пункту 10 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» та супровідним листом за вих. № 5417 направлено за належністю до Ленінського ВДВС Кіровоградського МУЮ, який отримав зазначені документи 23 липня 2015 року.

27 липня 2015 року державним виконавцем Ленінського ВДВС Кіровоградського МУЮ Біліцькою Н. М. винесено постанову ВП № 48237710 про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-1229/10, виданого 10 серпня 2010 року Ленінським районним судом м. Кіровограда про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ «Державний ощадний банк України» боргу в сумі 100 914,85 грн.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 Закону України «Про виконавче провадження», чинного на час видачі виконавчого документа, державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону, за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Відповідно до частин п`ятої, сьомої статті 20 Закону України «Про виконавче провадження», чинного на час видачі виконавчого документа, уразі якщо у процесі виконавчого провадження державним виконавцем отримано документальне підтвердження про зміну або встановлення місця проживання, перебування чи місцезнаходження боржника, його майна, місця його роботи на території, на яку не поширюється компетенція державного виконавця, та з`ясувалося, що майно боржника, на яке можна звернути стягнення, відсутнє на території, на яку поширюється компетенція державного виконавця, державний виконавець не пізніше наступного дня з моменту, коли йому стали відомі зазначені обставини, надсилає виконавчий документ за новим місцем проживання чи місцезнаходженням боржника, місцем його роботи чи місцезнаходженням майна боржника, про що повідомляє стягувачу. Виконавче провадження може бути передано від одного органу державної виконавчої служби до іншого, від одного державного виконавця до іншого в порядку, встановленому Міністерством юстиції України.

Згідно з частиною першою статті 25 Закону України «Про виконавче провадження», чинного на час видачі виконавчого документа, державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Відповідно до пункту 10 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження», чинного на час видачі виконавчого документа, виконавче провадження підлягає закінченню у разі направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суди першої та апеляційної інстанції виходили з того, що із заявою про примусове виконання виконавчого листа № 2-1229/10, виданого 10 серпня 2010 року Ленінським районним судом м. Кіровограда про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ «Державний ощадний банк України» боргу стягувач звернувся до державного виконавця 19 серпня 2010 року, тобто в межах строку, передбаченого для пред`явлення виконавчого документу до виконання. На підставі вказаної заяви державним виконавцем Ленінського ВДВС Кіровоградського МУЮ винесена постанова від 19 серпня 2010 року про відкриття виконавчого провадження.

В подальшому вказаний виконавчий документ неодноразово перебував на виконанні у різних відділах державної виконавчої служби Кіровоградської області, що не суперечить вимогам статті 20 Закону України «Про виконавче провадження».

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що у матеріалах виконавчого провадження, відкритого на підставі оскарженої постанови від 27 липня 2015 року, відсутня заява стягувача про примусове виконання рішення, є безпідставними, оскільки така заява була подана стягувачем раніше, а саме 19 серпня 2010 року, при цьому судами враховано, що виконавчий документ стягувачу не повертався, боржником ОСОБА_1 рішення суду не виконано, а тому оскаржувана постанова про відкриття виконавчого провадження винесена державним виконавцем з додержанням вимог статтей 17, 19, 20, 25 Закону України «Про виконавче провадження».

Інші доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають, а направлені виключно на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 08 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 22 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Осіян

О. В. Білоконь

Н. Ю. Сакара