Постанова

Іменем України

03 липня 2019 року

м. Київ

справа № 2-961/11-ц

провадження № 61-32501св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Вінницької області від 13 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Зайцева А. Ю., Голоти Л. О., Панасюка О. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У травні 2011 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі -

ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 13 червня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 укладений договір про надання споживчого кредиту за № 0, відповідно до якого позичальник отримав кредит в іноземній валюті у сумі 91 500,00 доларів США, у порядку і на умовах, визначених договором.

Із метою виконання зобов`язання за кредитним договором від 13 червня 2007 року за № 00 між АКІБ «УкрСиббанк» та відповідачами укладений договір іпотеки від 13 червня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Дробахою В. О., згідно з яким іпотекодавці ОСОБА_1 та ОСОБА_2 передають в іпотеку іпотекодержателю АКІБ «УкрСиббанк» наступне нерухоме майно: цілий житловий будинок із господарською будівлею та спорудами під АДРЕСА_1 , що належить відповідачам на праві власності у рівних частках.

Позичальником порушені та не виконані у повній мірі зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку із чим, станом на 06 травня 2011 року заборгованість та штрафні санкції за цим договором складаються із: суми простроченого основного боргу за кредитом - 79 300,00 доларів США, що у еквіваленті за курсом Національного банку України (далі - НБУ) складає 631 894,12 грн; суми заборгованості за процентами за користування кредитом - 39 549,53 доларів США, що в еквіваленті складає

315 146,47 грн.

Крім того, позичальнику відповідно до пунктів 4.1 та 4.3 договору банком нарахована пеня у розмірі 5 389,69 доларів США, що в еквіваленті становить 42 947,21 грн, та неустойка у розмірі 500,00 грн. Отже, загальна сума заборгованості за кредитним договором від 13 червня 2007 року за № 0 становить 990 487,80 грн.

Уточнивши позовні вимоги, ПАТ «УкрСиббанк» остаточно просило звернути стягнення на предмет іпотеки від 13 червня 2007 року за кредитним договором № 0 від 13 червня 2007 року на суму 990 487,80 грн на зазначене іпотечне майно: цілий житловий будинок із господарською будівлею та спорудами від № 2, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності відповідачам у рівних частках.

Заочним рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 18 липня

2011 року позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено. Звернуто стягнення на предмет іпотеки від 13 червня 2007 року за кредитним договором № 0

від 13 червня 2007 року на суму 990 487,80 грн, на підставі рішення суду, на зазначене іпотечне майно, а саме: цілий житловий будинок із господарською будівлею та спорудами під АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві власності у рівних частках. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 10 квітня 2012 року заяву ОСОБА_1 задоволено. Заочне рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 18 липня 2011 року скасовано та призначено справу до розгляду у загальному порядку.

Заочним рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 04 липня

2012 року позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено. Звернуто стягнення на предмет іпотеки від 13 червня 2007 року за кредитним договором від 13 червня 2007 року

№ 0 на суму 990 487,80 грн, на підставі рішення суду, на зазначене іпотечне майно, а саме: цілий житловий будинок із господарською будівлею та спорудами під АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві власності у рівних частках. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення мотивоване тим, що оскільки борг у встановлений строк не погашений, позивач отримав право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 13 вересня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задоволено частково. Заочне рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 04 липня 2012 року змінено. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 13 червня 2007 року № 0 у сумі 990 487,80 грн, із яких: 631 894,12 грн - сума простроченого основного боргу за кредитом; 315 146,47 грн - сума заборгованості за процентами за користування кредитом; 42 947,21 грн - пеня; 500,00 грн - неустойка, звернуто стягнення на цілий житловий будинок із господарською будівлею та спорудами під АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві власності у рівних частках, шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку», з визначенням початкової ціни предмета іпотеки у розмірі 1 763 894,00 грн. У іншій частині заочне рішення Вінницького районного суду Вінницької області

від 04 липня 2012 року залишено без змін.

Апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що суд першої інстанції не врахував вимоги частини шостої статті 38, статті 39 Закону України «Про іпотеку» та не зазначив у своєму рішенні необхідні складові, передбачені цією нормою, зокрема, загальний розмір вимог та всі його складові, спосіб реалізації предмета іпотеки та початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У жовтні 2017 року ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Вінницької області від 13 вересня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням апеляційним судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення апеляційного суду прийнято із порушенням норм процесуального права на підставі доказів, які є недопустимими та не були предметом розгляду у суді першої інстанції, оскільки вартість будинку на час пред`явлення банком вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки судом першої інстанції не встановлена, а апеляційний суд керувався висновком оцінювача, який не був предметом розгляду в суді першої інстанції.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_3

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано вказану цивільну справу до Верховного Суду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 13 червня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладений договір про надання споживчого кредиту за № 0, відповідно до якого позичальник отримав кредит в іноземній валюті у сумі 91 500,00 доларів США, у порядку і на умовах, визначених договором.

Із метою виконання зобов`язання за кредитним договором від 13 червня 2007 року за № 00 між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 укладений договір іпотеки від 13 червня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Дробахою В. О., згідно з яким іпотекодавці ОСОБА_1 та ОСОБА_2 передають в іпотеку іпотекодержателю

АКІБ «УкрСиббанк» наступне нерухоме майно: цілий житловий будинок із господарською будівлею та спорудами під

АДРЕСА_1 , що належить відповідачам на праві власності у рівних частках.

Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитом, станом на 06 травня 2011 року заборгованість ОСОБА_3 за кредитним договором становить 990 487,80 грн, та складається із: суми простроченого основного боргу за кредитом - 79 300,00 доларів США, що в еквіваленті становить 631 894,12 грн; суми заборгованості за процентами за користування кредитом - 39 549,53 доларів США, що в еквіваленті становить

315 146,47 грн; пені - 5 389,69 доларів США, що в еквіваленті становить 42 947,21 грн та неустойки у розмірі 500,00 грн.

Нормативно-правове обґрунтування

Стаття 33 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 Закону України «Про іпотеку».

Стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Статтею 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки.

Положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Виходячи зі змісту поняття «ціна» як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можна зробити висновок, що у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що встановивши наявність заборгованості за кредитним договором, порушення обов`язків іпотекодавцем, суд приймаючи рішення про звернення стягнення на предмети іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюється іпотекодержателем від свого імені, в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку», за ціною, встановленою за згодою сторін або на підставі оцінки суб`єкта оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. При цьому незазначення судом лише у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні не має вирішального значення, та не тягне за собою безумовного скасування судових рішень.

Такий висновок суду відповідає правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 23 грудня 2105 року у справі № 6-1205цс15, а також правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові

від 21 березня 2018 року № 14-11цс18, тому відсутні підстави для відступлення

від такого правового висновку.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним та обґрунтованим є висновок суду апеляційної інстанції, про те, що наявність заборгованості за кредитним договором дає право іпотекодержателю звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

Доводи касаційної скарги про те, що рішення апеляційного суду прийнято із порушенням норм процесуального права на підставі доказів, які є недопустимими та не були предметом розгляду у суді першої інстанції, оскільки вартість будинку на час пред`явлення банком вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки судом першої інстанції не встановлена, а апеляційний суд керувався висновком оцінювача, який не був предметом розгляду в суді першої інстанції, є безпідставними, оскільки апеляційний суд не міг виправити порушення, допущені судом першої інстанції щодо незазначення вартості предмета іпотеки, у інший спосіб, ніж встановити його вартість самостійно на стадії апеляційного перегляду рішення суду, враховуючи, що апеляційна скарга містила доводи щодо цього та відповідно до вимог статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» у резолютивній частині рішення суду повинна зазначатись, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. При цьому, заявник не спростував висновок оцінювача щодо ринкової вартості об`єкта оцінки, що є його процесуальним обов`язком.

Інші доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до переоцінки доказів, а відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України,

№ 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Оскаржене судове рішення апеляційного суду відповідає критерію обґрунтованості.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Вінницької області від 13 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик