Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/3348/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 липня 2019 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого - судді Кондрацької Н.М.,

за участю секретаря судового засідання - Мелещенко О.В.,

розглянувши в судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою, -

в с т а н о в и в:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою. Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона придбала 24.11.2016 у ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 . Право власності на квартиру було зареєстровано і внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1.

Між тим, після купівлі квартири було з`ясовано, що в ній залишаються зареєстрованим на даний час і колишній власник квартири ОСОБА_2 і члени його родини: дружина - ОСОБА_3 та донька - ОСОБА_4 , які фактично в цій квартирі не проживають.

Факт непроживання відповідачів у вищезазначеній квартирі підтверджується актом, що посвідчений головою ОСББ «Господарка 1» від 07.03.2019.

Також зазначає, що чинним законодавством не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового, в тому числі в частині збереження права користування житлом членів сім`ї колишнього власника. А отже, припинення права власності на квартиру припиняє право на користування цією квартирою.

Враховуючи, що припинення права користування житлом у колишнього власника, тягне за собою втрату права користування житлом у осіб, які були зареєстровані за його згодою, позивачка просить усунути перешкоди у користуванні власністю, шляхом визнання ОСОБА_2 та членів його родини ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право на користування квартирою АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 22.05.2019 відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Сторонам визначено строк для подання заяв по суті справи. Проти такого порядку розгляду справи сторони не заперечували.

В судове засідання позивачка ОСОБА_1 не з`явилася. Подала до суду заяву від 21.06.2019 про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити.

В судове засідання відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 повторно не з`явилися, про причину неявки суду не повідомили, були належним чином повідомлені про дату час та місце розгляду справи рекомендованими листами, які повернулися до суду не отриманими, що є належним повідомленням сторони про день та час розгляду справи. Відзив на позовну заяву подано не було.

Суд, на підставі ст.ст. 280, 281 ЦПК України ухвалив про заочний розгляд справи на підставі наявних в справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється (ст. 247 ЦПК України).

Відповідно до ч. 8 ст. 279 ЦПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків.

Враховуючи думку позивачки, дослідивши письмові матеріали справи та докази в їх сукупності, на підставі повного, об`єктивного та всебічного дослідження, суд встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, квартира АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить позивачці ОСОБА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 24.11.2016, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Алєксєєвою І.Ю. та зареєстрованого в реєстрі за № 3943. Дані обставини, також підтверджуються витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 73883676 від 24.11.2016 (а.с. 5, 6).

Відповідно до даних будинкової книги (форма 17), - у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 8).

Крім того, як вбачається з акту опитування сусідів від 07.03.2019, посвідченого головою ОСББ «Господарка 1», - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 фактично не проживають за адресою: АДРЕСА_1 з 10.08.2013 (а.с. 7).

Статтею 41 Конституції України, статтею 319 ЦК України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Як зазначено у ч. 1 ст. 321 ЦК України, - право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст. 319 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Так, відповідно до положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст. 379 ЦК України).

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 17.10.2018 (справа №521/17805/16-ц) роз`яснив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України, - положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України регулює взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

При цьому, як вказав Верховний Суд у вказаній вище постанові, - норма статті 391 ЦК України не передбачає можливості визнавати особу такою, що втратила право на житлову площу.

В даному випадку, позивачка ОСОБА_1 , як власник нерухомого майна, стверджує, що відповідачі не були членами її сім`ї, зокрема, вони разом не вели спільне господарство, не були пов`язані побутом, не мали спільного бюджету і не були пов`язані правами та обов`язками.

Отже, за результатами розгляду справи, судом встановлено, що цивільні права позивачки порушуються відповідачами, тобто, останнім створені власнику нерухомого майна перешкоди у здійсненні права володіння, користування, розпоряджання майном, а тому вони підлягають захисту у спосіб, що обраний позивачкою.

Слід зазначити, що відповідачами не надано до суду жодних належних, допустимих та переконливих доказів в спростування обставин позову.

Під час розгляду справи встановлено, що відповідачі не проживають у квартирі АДРЕСА_1 з 10.08.2013, на час укладення договору купівлі продажу квартири від 24.11.2016 їх особисті речі були відсутні, сторони не є членами сім?ї, комунальні послуги не сплачують, не приймають участі в утриманні житла. Отже, судом встановлено, що позивачка не може користуватися своїми правами щодо володіння, користування та розпорядження нерухомим майном, оскільки, відповідачі чинять їй відповідні перешкоди, а тому суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст. 150 ЖК України, ст.ст. 6, 15, 16, 316, 317, 319, 321, 379, 383, 391 розд. ІІ гл. 52 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 141, 12, 13, 77-81, 280, 281, 259, 353, 354 ЦПК України суд, -

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП в матеріалах справи відсутній, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП в матеріалах справи відсутній, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП в матеріалах справи відсутній, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою - задовольнити.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом позбавлення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , права користування квартирою АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного заочного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Головуючий: Н. М. Кондрацька