АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 липня 2019 року

м. Чернівці

справа № 715/1731/18

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинака О. О.

суддів Кулянди М.І., Половінкіної Н.Ю.

секретар Ковальчук Н.О.

позивач Акціонерне товариство «Українська залізниця»

відповідачі Глибоцька селищна рада Глибоцького району Чернівецької області, ОСОБА_1

апеляційна скарга Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 22 березня 2019 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Цуренко В.А.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

В серпні 2018 року Акціонерне товариство «Українська залізниця» (далі -АТ Українська залізниця) звернулося до суду з позовом.

Позивач просив:

- визнати незаконним та скасувати рішення Глибоцької селищної ради Глибоцького району Чернівецької області від 20 грудня 2013 року № 297-33/13 в частині затвердження технічної документації та надання земельної ділянки ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства площею 0,0445 га та обслуговування житлового будинку та господарських споруд площею 0,1221 га, які знаходяться по АДРЕСА_1 та накладаються на смугу відведення залізниці площею 0,0076 га;

- визнати недійсним свідоцтва про право власності на вказані вище земельні ділянки та скасувати державну реєстрацію таких прав;

- скасувати запис у Поземельній книзі щодо земельних ділянок за кадастровими номерами НОМЕР_1 та НОМЕР_2 шляхом внесення до Державного земельного кадастру відомостей про його скасування.

Позивач посилався на те, що спірні земельні ділянки, які рішенням Глибоцької селищної ради від 20 грудня 2013 року № 297-33/13 передані у приватну власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, частково накладаються на смугу відведення залізниці та площа такого накладення становить 0,0076 га.

Вважав, що рішення Глибоцької селищної ради від 20 грудня 2013 року № 297-33/13 порушує право АТ «Українська залізниця» на користування земельною ділянкою для обслуговування залізничного полотна та забезпечення безпеки руху. Вказане рішення прийнято селищною радою з порушенням норм земельного законодавства та з перевищення наданих їй повноважень щодо розпорядження земельними ділянками державної власності.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 22 березня 2019 року в позові відмовлено.

Суд виходив з того, що позивачем не вірно обрано спосіб захисту свого права на користування земельної ділянкою, оскільки ОСОБА_1 став власником земельної ділянки на підставі договору дарування від 31 жовтня 2013 року, а рішенням селищної ради було затверджено технічну документацію щодо розподілу такої ділянки.

АТ «Укрзалізниця» не надало суду доказів про те, що нею було здійснено визначення меж земельних ділянок в натурі, встановлення межових знаків та виготовлення актів на земельні ділянки.

Суд вважав, що позивачем не вірно зазначено місце знаходження спірних земельних ділянок.

Також зазначено, що позивачем не доведено необхідності втручання держави в право на мирне володіння майном відповідачем ОСОБА_1 , при якому буде дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням.

При видачі свідоцтв на право власності на земельні ділянки ОСОБА_1 не було виявлено накладення меж вказаних земельних ділянок на суміжні земельні ділянки.

Позивачем не було доведено належними та допустимими доказами, що частина земельних ділянок відповідача ОСОБА_1 є частиною смуги відведення залізниці. Також не доведено розміру накладення чи перетину земельних ділянок відповідача із землями, які перебувають у користуванні АТ «Львівська залізниця».

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі АТ «Українська залізниця» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апелянт вказує на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки Технічній документації щодо інвентаризації земель, як доказу у справі на підтвердження позовних вимог залізниці та висновок суду про неналежність такого доказу є незаконним.

АТ «Українська залізниця» зазначає, що необґрунтованим є посилання суду на Інструкцію від 30 січня 1963 року, оскільки вказаною Інструкцією не було передбачено обов`язковості зменшення ширини смуги відведення та внесення змін до існуючих планів смуги відведення, а передбачалася лише можливість за необхідності вносити зміни у випадку наявності об`єктивної потреби в цьому.

Наявність чи відсутність у залізниці документів на користування земельною ділянкою не змінює її правового статусу, який ґрунтується на визначеному законом юридичному факті належності земель до залізничного транспорту. План смуги відведення залізниці є належним доказом землекористування.

Земельні ділянки з кадастровими номерами № НОМЕР_1 та НОМЕР_2 сформовано згідно технічної документації із землеустрою, яка затверджена рішенням Глибоцької селищної ради Глибоцького району Чернівецької області від 20 грудня 2013 року № 297-33/13, а тому ототожнення судом земельної ділянки, яка була отримана відповідачем на підставі договору дарування від 31 жовтня 2013 року з спірними земельними ділянками є помилковим. З огляду на вказане, спосіб захисту обраний позивачем для захисного свого права є правильним.

Узагальнені доводи та заперечень інших учасників справи

Глибоцька селищна рада Глибоцького району Чернівецької області подала відзив на апеляційну скаргу.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Посилається на те, що аргументи АТ «Українська залізниця», викладені в апеляційній скарзі, є безпідставними.

Глибоцька селищна рада зазначає, що нею правовстановлюючий документ на землю ні АТ «Українська залізниця», ні її регіональним філіям не видавався, право землекористування не реєструвалось, межі з селищною радою не погоджувались.

Також вказує, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земель була погоджена в порядку, встановленому ЗК України та затверджена Глибоцькою селищною радою.

Головне управління Держгеокадастру у Чернівецькій області подало відзив на апеляційну скаргу.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Посилається на те, що аргументи АТ «Українська залізниця», викладені в апеляційній скарзі, є безпідставними.

Головне управління Держгеокадастру У Чернівецькій області зазначає, що внесення змін про власника земельної ділянки повинне проводитись органами державної реєстрації, а не органами Держеокадастру.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Згідно договору дарування від 31 жовтня 2013 року ОСОБА_1 набув право власності на земельну ділянку площею 0,1666 га, кадастровий № НОМЕР_4 , яка розташована по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства (а.с.107-108).

З вказаного договору дарування вбачається, що земельна ділянка площею 0,1666 га, кадастровий № НОМЕР_4 належала ОСОБА_2 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_5 від 1 грудня 2009 року, який виданий згідно рішення 27 сесії 5 скликання Глибоцької селищної ради від 4 серпня 2009 року №63-27/09.

31 жовтня 2013 року право власності ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку було зареєстровано, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 31 жовтня 2013 року №11989111 (а.с.106).

Рішенням Глибоцької селищної ради від 20 грудня 2013 року № 297-33/13 відповідачу ОСОБА_1 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо розподілу земельної ділянки площею 0,1666 га для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 , розділивши на земельні ділянки площею 0,1221 га та площею 0,0445 га для ведення особистого селянського господарства. Надано дозвіл ОСОБА_1 виготовити свідоцтва на право власності на дані земельні ділянки. Визначено, що витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію право власності серії ЕАВ №227045 від 31 жовтня 2013 року слід вважати таким, що втратив чинність після реєстрації та видачі нових свідоцтв про право власності на землю (а.с.12).

30 січня 2014 року за заявою відповідача ОСОБА_1 було виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо розподілу земельної ділянки площею 0,1666 га, кадастровий № НОМЕР_4 , яка розташована по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства (а.с.103-111).

Згідно інформаційної довідки від 20 грудня 2018 року №150387815 вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером № НОМЕР_1 , площею 0,1221 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна земельна ділянка), яка розташована по АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_6 від 4 лютого 2014 року, яке видане реєстраційною службою Глибоцького районного управління юстиції Чернівецької області (а.с.68-69).

Згідно інформаційної довідки від 20 грудня 2018 року №150385752 вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером № НОМЕР_2 , площею 0,0445 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка розташована по АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_7 від 4 лютого 2014 року, яке видане реєстраційною службою Глибоцького районного управління юстиції Чернівецької області (а.с.66-67).

Відповідно до рішення Глибоцької селищної ради Глибоцького району Чернівецької області № 320-36/14 від 29 квітня 2014 року надано дозвіл ДТГО «Львівська залізниця» на проведення інвентаризації земель у межах населеного пункту смт. Глибока Глибоцької селищної ради (а.с.119).

Відповідно до викопіювання із зведеного інвентаризаційного плану земельної ділянки смуги відведення державному територіально-галузевому об`єднанню «Львівська залізниця» (далі - ДТГО «Львівська залізниця») за напрямком Глибока-Берегомет в адміністративних межах Глибоцької селищної ради Глибоцького району Чернівецької області, виконаного ПП «Ріга», земельна ділянка ОСОБА_1 частково, а саме площею 0,0076 га, накладається на смугу відведення залізниці (а.с.15).

Згідно з «Планом меж смуги ж.д. відведення лінії Адинката -Берхомет Львівської залізниці в адміністративних межах Глибоцького району Чернівецької області від км 0+000 до км 12+235», розробленого у 1959 році, ширина смуги відведення на ділянці 2 км + 340м до 2 км + 374 м перегону становить 15 м від осі колії (а.с. 20-22).

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця» слід задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 стаття 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Статтею 68 ЗК України встановлено, що до земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту.

Частиною 1 статті 84 ЗК України встановлено, що у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Відповідно до пункту «б» частини 4 статті 84 ЗК України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: землі під державними залізницями, об`єктами державної власності повітряного і трубопровідного транспорту.

Згідно частини 1, 2 статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до частини 1 статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно до частини 1, 2 статті 6 Закону України «Про залізничний транспорт» від 4 липня 1996 року, N 273/96-ВР землі, що надаються в користування для потреб залізничного транспорту, визначаються відповідно до Земельного кодексу України. До земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції не врахував наступне.

Відповідно до правил статей 2, 5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У §145 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ)від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) суд зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.

Таку правову позицію Верховний Суд виклав в постанові 22 травня 2019 року у цивільній справі №310/7353/13-ц.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Апеляційний суд вважає, що оскарження рішення Глибоцької селищної ради Глибоцького району Чернівецької області від 20 грудня 2013 року № 297-33/13, визнання недійсним свідоцтва про право власності на вказані вище земельні ділянки, скасування державної реєстрації таких прав та запису у Поземельній книзі не є ефективним способом захисту прав позивача.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 став власником земельної ділянки на підставі договору дарування від 31 жовтня 2013 року, а рішенням від 20 грудня 2013 року № 297-33/13 було затверджено технічну документацію щодо розподілу такої ділянки.

Разом з тим, позивач не оскаржує рішення 27 сесії 5 скликання Глибоцької селищної ради від 4 серпня 2009 року №63-27/09 про надання у власність спірної земельної ділянки ОСОБА_2 , державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_5 , виданий Глибоцькою селищною радою 1 грудня 2009 року та договір дарування від 31 жовтня 2013 року.

Відсутність вказаних вище позовних вимог унеможливлює ефективний судовий захист права позивача на користування землями залізничного транспорту та не поновить таке його право у разі задоволення позову.

Помилковим є висновок суду про те, що в результаті задоволення позову буде порушено право відповідача на мирне володіння майном, яке гарантоване статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо захисту права власності.

Так, предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування.

Перший Протокол ратифікований Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Першого Протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини, яка згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини (серед багатьох інших, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії (принципи), які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого Протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Європейський суд з прав людини констатує порушення статті 1 Першого Протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Прийняття рішення про передачу у приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності. У цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель з державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 405/4080/16-ц.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід змінити у мотивувальній частині, виклавши його в редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 22 березня 2019 року змінити у мотивувальній частині, виклавши його в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Дата складання повної постанови 5 липня 2019 року.

Головуючий О.О. Одинак

Судді: М.І. Кулянда

Н.Ю. Половінкіна