Постанова

Іменем України

27 червня 2019 року

м. Київ

справа № 613/188/17

провадження № 61-30412св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи:Богодухівська міська рада Харківської області, Служба у справах дітей Богодухівської районної державної адміністрації,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Богодухівська міська рада Харківської області, Служба у справах дітей Богодухівської районної державної адміністрації, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 як представника ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Харківської області від 16 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Пилипчук Н. П., Піддубного Р. М., Кругової С. С.,

ВСТАНОВИВ:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в

якому просив визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування

квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову посилався на те, що 11 червня 2005 року між сторонами укладено шлюб, який Богодухівський районний суд Харківської області рішенням від 24 червня 2008 року розірвав, у шлюбі народилася дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У листопаді 2008 року він, як медичний працівник, отримав квартиру у новозбудованому будинку АДРЕСА_1 . На підставі рішення виконкому Богодухівської міської ради Харківської області № 912 від 11 листопада 2008 року йому було видано ордер № 163 на вселення у квартиру НОМЕР_1 , яка перебуває на балансі КП «Богодухівжитло» виконавчого комітету Богодухівської міської ради Харківської області, а він являється наймачем квартири.

Оскільки відповідач разом з дочкою добровільно залишила місце проживання, не є членом його сім`ї, комунальні послуги не сплачує, не утримує житлове приміщення, не приймає участі у спільному побуті та відсутня за місцем постійного проживання більше шести місяців, позивач просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Богодухівський районний суд Харківської області рішенням від 29 травня 2017 року позов задовольнив. Визнав ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 з червня 2016 року. Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 640 грн судових витрат.

Суд першої інстанції мотивував рішення доведеністю заявлених вимог.

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Апеляційний суд Харківської області рішенням від 16 серпня 2017 року рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 29 травня 2017 року скасував, ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову відмовив.

Апеляційний суд мотивував рішення тим, що суд першої інстанції при розгляді справи допустив неправильне застосування норм матеріального та порушив норми процесуального права. Вказані ОСОБА_2 причини непроживання в спірній квартирі є поважними, а тому відсутні підстави для визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Короткий зміст вимог касаційної скарги, її узагальнені аргументи

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 як представник ОСОБА_1 просить скасувати рішення Апеляційного суду Харківської області від 16 серпня 2017 року,і залишити в силі рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 29 травня 2017 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення суду апеляційної інстанції є незаконними і несправедливими, не відповідає фактичним обставинам справи. Апеляційний суд не з`ясував обставини справи, не дослідив та не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду.

Апеляційний суд взяв до уваги покази ОСОБА_2 щодо поважності її відсутності у спірній квартирі, хоча увесь цей час у неї не було необхідності проживати у квартирі, оскільки вона проживала та проживає на даний час у свого співмешканця.

Суд першої інстанції надав правильну оцінку всім наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності та ухвалив законне та обґрунтоване рішення про задоволення позову, оскільки відповідач була відсутня, не проживала та жодного разу не скористалася своїм правом на проживання у спірній квартирі останні 6 місяців.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали зБогодухівського районного суду Харківської області.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

23 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві Зайцеву А. Ю.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що 11 червня 2005 року між сторонами зареєстровано шлюб, який Богодухівський районний суд Харківської області рішенням від 24 червня 2008 року розірвав. У шлюбі народилася дочка ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

11 листопада 2008 року на підставі рішення міськвиконкому № 912 від 11 листопада 2008 року Виконавчий комітет Богодухівської міської ради ОСОБА_1 на сім`ю з 4 чоловік: ОСОБА_2 , 1972 року народження, ОСОБА_7 , 1994 року народження, ОСОБА_4 , 2005 року народження, видав ордер № 163 на зайняття житлового приміщення житловою площею 31, 4 кв. мза адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 . Колишня дружина ОСОБА_2 за вказаною адресою не проживає, а проживає фактично в АДРЕСА_5 . ОСОБА_2 була повідомлена про комісію 29 вересня 2016 року, проте на момент обстеження квартири, була відсутня, жіночих речей в квартирі не було. (довідка підписана депутатом міської ради Мороз Д. В., головою квартального комітету Кузьменковим В. І. в присутності сусідів ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , від 11 жовтня 2016 року).

ОСОБА_2 зверталася до поліції з приводу чинення їй перешкод у користуванні спірною квартирою, де їй рекомендовано звернутися до суду для вирішення цих питань (листи Богодухівського ВП ГУНП в Харківській області від 06 та 07 березня 2017 року).

Апеляційний суд установив, що ОСОБА_2 була відсутня за місцем постійного проживання більше шести місяців, однак вона змушена була залишити квартиру через сварки з відповідачем, після чого позивач змінив замки на дверях квартири і вона не могла жодним чином туди потрапити, вимушена винаймати житло, тривалий час хворіла.

В спірній квартирі ОСОБА_1 проживає з новою дружиною, право користування спірним житлом за відповідачем не визнає, стосунки з нею неприязні. Підтвердив, що дійсно змінив замки після того, як із квартири були викрадені його особисті речі.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК Українипровадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального

права чи порушення норм процесуального права.

Колегія суддів дійшла висновку про те, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно зі статтею 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК УРСР).

Аналіз приведених норм закону свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім`ї наймача в установленому законом порядку.

Статтею 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Стаття 71 ЖК УРСРвстановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Також жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи.

Відповідно до статті 72 ЖК УРСРвизнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК УРСР).

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і

Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Встановивши, що ОСОБА_2 не проживає у спірній квартирі більше шести місяців з поважних причин апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Аргументи касаційної скарги про достатність доказів не проживання відповідача у спірній квартирі понад шість місяців без поважних причин спростовуються встановленими фактичними обставинами та матеріалами справи.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду та ґрунтуються на переоцінці доказів, які були досліджені та оцінені судом з додержанням норм процесуального права. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», (CASE OF SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE), рішення від 10 лютого 2010 року).

Перевіряючи аргументи касаційної скарги, Верховний Суд бере до уваги зміст судових рішень обох інстанцій, доводи та заперечення сторін та не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення апеляційного суду з урахуванням предмета спору.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 як представника

ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 16 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. П. Курило