Дата документу 02.07.2019 Справа № 331/5545/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 331/5545/17 Головуючий у 1 інстанції: Скользнєва Н.Г.
№ 22-ц/807/2161/19 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Бєлки В.Ю.

Полякова О.З.

секретар: Бєлова А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 05 квітня 2019 року за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства «Аптечне об`єднання «Фармація» Запорізької обласної ради, третя особа - фізична особа - підприємець ОСОБА_2 , про визнання недійсним пункту договору оренди нежитлового приміщення, стягнення сум,

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до КП «Аптечне об`єднання «Фармація» Запорізької обласної ради, третя особа - фізична особа - підприємець ОСОБА_2 , про визнання недійсним пункту договору оренди нежитлового приміщення, стягнення сум.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 1.08.2016 р. між ФОП ОСОБА_2 та КП «Аптечне об`єднання «Фармація» був укладений договір оренди щодо користування нежитловим приміщенням ХVІ підвалу та напівпідвалу (літ.А -9), загальною площею 98,3 кв.м., яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 (далі-договір оренди нежитлового приміщення; нежитлове приміщення).

31.08.2016 р. на підставі свідоцтва про придбання майна з електронних торгів право власності на нежитлове приміщення було зареєстровано за ОСОБА_1 .

Посилаючись на зазначені обставини просила суд, визнати недійсним пункт 6.2.2. договору оренди нежитлового приміщення; стягнути суму основного боргу зі сплати орендної плати в сумі 37419,35 грн., 3% річних в розмірі 912,14 грн., інфляційний витрат в розмірі 4173,75 грн., пені в розмірі 8200, 00 грн., неустойки за прострочення повернення нежитлового приміщення в розмірі 140000, 00 грн., а всього на загальну суму 190705,24 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 05 квітня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким задовольнити позов повністю.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено , що 1 серпня 2016 року між фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 та комунальним підприємством «Аптечне об`єднання «Фармація» Запорізької обласної ради було укладено договір оренди нежитлового приміщення ХVІ підвалу та напівпідвалу (літ.А-9), загальною площєю 98,3 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 (далі за текстом - «приміщення») ( т.1, а.с.11-13).

Відповідач зобов`язання за договором оренди виконував належним чином та вносив орендну плату в строки та в порядку, передбаченому зазначеним договором ФОП ОСОБА_2 до моменту повернення нерухомого майна, яке відбулося 30 грудня 2016 року.

У позові позивач посилалася на те, що відбувся перехід прав та зобов`язань за договором оренди нежитлового приміщення до неї як нового орендодавця, та про необхідність сплати орендної плати за договором на користь позивача відповідач був повідомлений її представником ОСОБА_3 .

Як при розгляді справи у суді першої інстанції так і при апеляційному розгляді, представник позивача пояснив, що зазначене повідомлення відбулось в усній формі підчас особистої зустрічі ОСОБА_3 з генеральним директором ОСОБА_4 на початку вересня 2016 року.

Заперечуючи проти позову, відповідач посилався на те, що представник позивача повідомив їй про те, що позивач набула право власності на орендоване відповідачем приміщення. Однак, жодних документів на підтвердження переходу права власності він їй не надав та запропонував звернутися до будь-якого нотаріусу, однак нотаріус відповіла їм відмовою та запропонувала самостійно отримати зазначену інформацію із використанням Кабінету електронних сервісів у мережі Інтернет, оскільки відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є відкритими для будь-якої особи.

Також відповідач посилався на те, що за порадою нотаріуса, 6 вересня 2016 року було отримано інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно якої власником нежитлового приміщення була ОСОБА_2 ( т.2 а.с.56-57). Іншої документально підтвердженої інформації щодо зазначеного об`єкту або його власника ані позивачем, ані його представниками відповідачеві надано не було.

Суд першої інстанції правильно виходив з положень ч. 1 статті 770 ЦК України якою передбачено, що у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов`язки наймодавця, але при цьому мають враховуватися положення ст. 512-517 ЦК України щодо порядку заміни кредитора у зобов`язанні.

Так, за у ст. 512 ЦК передбачені підстави заміни кредитора у зобов`язанні. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 516 ЦК України).

В силу статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною другою статті 516 ЦК України передбачено, що якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Сторонами фактично не заперечується той факт, що первісне повідомлення про заміну боржника відбулося в усній формі, відтак вимагати сплати орендної плати відповідачем за той час, коли він не був письмово повідомлений про зміну кредитора підстав немає.

Частиною другою статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Тож за положеннями даної норми необхідно не лише повідомити боржника про зміну кредитора, а й надати докази цього.

Суд першої інстанції врахував, що лист позивача без зазначення дати його складання (том 1, а. с. 15) містить лише повідомлення позивача про те, що за підсумками прилюдних торгів щодо продажу об`єкту нерухомого майна нежитлового приміщення ХVІ підвалу та напівпідвалу (літ.А-9), загальною площею 98,3 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 набула право власності на вищезазначене майно.

Заяви позивача без зазначення дат їх складання (том 1, а.с. 19-21) та претензія без зазначення дати її складання (том 1, а.с. 23-24) містять посилання на свідоцтво про придбання майна з електронних торгів від 31.08.2016, на підставі якого право власності на нежитлове приміщення було зареєстроване за позивачем. Проте, до усіх зазначених вище документів позивачем не додано доказів переходу до позивача прав у зобов`язанні , а саме : свідоцтва про придбання майна з електронних торгів, інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, тощо.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції та враховує, що у зазначених листах було недостатньо інформації для того, щоб припинити виконання на користь первісного кредитора; без надання відповідних правовстановлюючих документів та навіть реквізитів оплати, сплата орендної плати на користь нового кредитора була унеможливлена.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, інших належних та допустимих доказів, які б свідчили про надання ОСОБА_1 або іншими особами відповідачеві до моменту звернення до суду з позовом доказів переходу до позивача прав та обов`язків орендодавця за договором оренди, позивачем суду надано не було.

Обставини повідомлення боржника про заміну кредитора у зобов`язанні та надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні таким чином, у відповідності до положень ст. 516 ЦК не можуть бути підтверджені показаннями свідків.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тож суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у зв`язку із ненаданням позивачем доказів переходу до неї прав та обов`язків орендодавця за договором оренди, відповідач мав право не виконувати свого обов`язку зі сплати орендної плати позивачеві та повернення об`єкту оренди на вимогу позивача.

Судом також було встановлено та не оспорено сторонами, що орендну плату за користуванням приміщення за період вересень-грудень 2016 року відповідач сплатив у повному обсязі ФОП ОСОБА_2 , що підтверджується відповідними платіжними дорученнями (том 1, а.с. 155-158).

Нежитлове приміщення було повернуто відповідачем ФОП ОСОБА_2 . 30 грудня 2016 року , що підтверджується відповідним актом приймання-передачі (том 1, а.с. 154).

Таким чином, зобов`язання зі спати орендної плати та повернення об`єкта оренди відповідач здійснив первісному кредиторові ФОП ОСОБА_2 що у відповідності до положень ст. 516 ЦК України є належним виконанням.

Одночасно позивач просив визнати недійсним п. 6.2.2 договору оренди нежитлового приміщення укладеного між відповідачем та попереднім орендодавцем.

Вимоги про визнання недійсним п. 6.2.2 договору оренди від 1 серпня 2016 року позивач обґрунтовувала тим, що він суперечить вимогам частини першої статті 770 ЦК України та незаконно обмежує повноваження власника нежитлового приміщення.

Так, пунктом 6.2 договору оренди від 1 серпня 2016 року сторони передбачили, що у разі зміни власника об`єкту оренди договір не припиняє своєї дії, та відповідно до ст. 770 Цивільного кодексу України, до нового власника переходять права та обов`язки орендодавця.

Згідно п. 6.2.2 договору оренди зміна орендодавця за договором відбувається шляхом укладення відповідної додаткової угоди до договору, яка підписується старим орендодавцем, новим орендодавцем, орендарем та є невід`ємною частиною договору.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність позовних вимог в цій частині та враховує наступне.

За ст. 6 ЦК України сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Принцип свободи договору закріплений і у ст. 627 ЦК, за положеннями якої сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Судова колегія також враховує, що зазначений договір не може бути підданий будь-якій оцінці щодо його правомірності без залучення в якості відповідача однієї із сторін договору.

До того ж на час укладення цього договору жодні права та інтереси позивача порушені не були.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що відповідач не звертався до позивача з проханням надати докази на підтвердження переходу права власності не є переконливими, позаяк саме на позивача як орендодавця покладний обов`язок повідомити боржника про заміну кредитора з наданням відповідних доказів на підтвердження набуття прав орендодавця.

Також є безпідставними посилання на те, що позивач не знав змісту договору оренди, укладеного між попереднім власником та відповідачем, а тому зміг повідомити орендаря лише 27 жовтня про перехід прав кредитора.

Так, за ст. 514 ЦК до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відтак позивач, отримавши майно у власність, був обізнаний про його обтяження та не надав жодних доказів на підтвердження того, що він не вступив належним чином у права орендодавця з будь-яких поважних причин.

Доводи апеляційної скарги про завищення розміру витрат відповідача на правову допомогу, не підтверджені належними переконливими доказами, обґрунтування власної позиції зводиться до того, що судом не враховані обставини, які мали бути враховані при вирішенні питання та немає розрахунку витрат. Натомість з матеріалів справи вбачається, що відповідачем надано обґрунтування витрат, справа тривалий час перебувала на розгляді у суді, та протягом строку її розгляду представником відповідача здійснювалася правова допомога, обсяг якої не суперечить наданому розрахунку.

За таких обставин, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог .

Доводи скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 05 квітня 2019 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 9 липня 2019 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: В.Ю. Бєлка

О.З. Поляков