Красилівський районний суд Хмельницької області
Справа № 677/263/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24.06.2019 м.Красилів

Красилівський районний суд Хмельницької області

в складі головуючого судді Вознюка Р.В.,

за участі секретаря судового засідання Басистої Т.В.,

справа № 677/263/19,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

вимоги позивача усунення перешкод в користуванні житлом та вселення,

представник позивача Киричук ОСОБА_3 ,

представник відповідача Сидорук Д.В.,

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду справу,

«І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача»

В обґрунтування позовних вимог від 14.02.2019 позивач зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_4 , який проживав в АДРЕСА_1 по АДРЕСА_2 разом зі своєю дружиною ОСОБА_2 .. На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом він є співвласником 1/4 частини вказаної квартири. Відповідач чинить йому перешкоди у користуванні квартирою, а саме не пускає його до квартири. У зв`язку із вищенаведеним, вважає, що такі незаконні дії ОСОБА_2 порушують його законні права на користування власністю, тому просить суд вселити його у вказану квартиру.

Відповідачем ОСОБА_2 подано відзив на позов, в якому вона просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що спірна квартира має одну житлову кімнату площею 15,9 кв.м. та кухню площею 5,4 кв.м., загальна площа квартири становить 29 кв.м.. Вона та позивач є чужими людьми, різного віку, статі та не мають нічого спільного. За таких обставин їх спільне проживання у даній квартирі неможливе. При цьому, у даній квартирі вона проживає протягом останніх 43 років, утримує її в належному санітарно-технічному стані, оплачує житлово-комунальні послуги, в тому числі щодо утримання багатоквартирного житлового будинку, у якому вона розміщена, у даній квартирі знаходяться усі її особисті речі, запас продуктів харчування, і ця квартира є єдиним її житлом.

У свою чергу, відповідач протягом тривалого часу постійно проживає в іншому населеному пункті, на відміну від неї забезпечений іншим житлом, у якому проживає із власною сім`єю, роботи в місті Красилові не має, будь-які інші відносини із даним містом його не пов`язують та необхідністю проживати у ньому він не має.

Відповіді на відзив позивачем на подано.

В судовому засіданні позивач та представник позивача вимоги позову підтримали, з підстав наведених у позові, просили їх задовольнити.

Відповідач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили відмовити у задоволенні позову з підстав наведених у відзиві.

«ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи»

25.03.2019 позивачем заявлено клопотання про оголошення перерви у підготовчому засіданні для отримання правової допомоги.

25.04.2019 відповідачем до суду подано відзив.

25.04.2019 позивачем заявлено клопотання про оголошення перерви у підготовчому засіданні для зміни позовних вимог та продовження строку проведення підготовчого провадження.

24.05.2019 представником відповідача заявлено клопотання про виклик свідків.

«ІІІ. Процесуальні дії у справі»

25.02.2019 відкрито провадження у справі.

25.03.2019 оголошено перерву у підготовчому засіданні за клопотанням позивача.

25.04.2019 оголошено перерву у підготовчому засіданні за клопотанням позивача та продовжено строк проведення підготовчого провадження.

24.05.2019 клопотання представника відповідача про виклик свідків задоволено, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

«IV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин»

ОСОБА_2 є власником 3/4 частки квартири за адресою АДРЕСА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло № НОМЕР_1 від 24.02.1993, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 140774186 від 09.10.2018.

ОСОБА_1 є власником 1/4 частки квартири за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 10.10.2018 після смерті ОСОБА_4 , зареєстрованого в реєстрі за № 2-2215.

Згідно технічного паспорта, квартира АДРЕСА_3 є однокімнатною (житлова площа - 15,9 кв.м), а загальна площа квартири становить 29 кв.м.

Таким чином, частка житлової площі, що припадає на ОСОБА_2 дорівнює 11,925 кв.м., на ОСОБА_1 3,975 кв.м., що є меншою, ніж допустимий законом мінімум на одну особу.

Статтею 47 ЖК УРСР визначено норму жилої площі на одну особу в розмірі 13,65 квадратного метра.

У зв`язку з цим, фактично житлова площа на співвласника ОСОБА_1 є незначною (3,975 кв.м), якщо враховувати встановлену в ст. 47 ЖК УРСР норму на одну особу (13,65 кв.м).

Слободян В.М. чинить перешкоди ОСОБА_1 у користуванні вказаною квартирою, що не оспорюється та визнається відповідачем у судовому засіданні.

Спільне проживання сторін не є можливим.

Порядок користування квартирою між сторонами не встановлювався. Питання про виділ частки в натурі не ставилось. Відомостей, що частка в натурі може бути виділена фізично ОСОБА_1 та доказів на підтвердження цих обставин, позивачем суду надано не було.

ОСОБА_1 постійно проживає за адресою: АДРЕСА_4 , та є власником даного будинковолодіння, що не оспорюється та визнається позивачем у судовому засіданні.

Відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України учасники спільної часткової власності здійснюють свої права за їх згодою та можуть домовитись про порядок користування і володіння майном, яке перебуває у їх спільній власності. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності.

Річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення, є подільною (ч. 1 ст. 183 ЦК України).

За правилами ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

При цьому згідно з вимогами ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.ст. 317, 383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Однак право власності за своєю правовою природою не є необмеженим.

На підставі ч. 2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із ч. 5 зазначеної статті власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

З огляду на ч. 7 зазначеної статті діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Законодавчі обмеження здійснення права власності, які пов`язані з особливостями правового регулювання інституту права спільної власності містяться в спеціальних нормах гл. 26 розд. 1 «Книги третьої» ЦК України «Право спільної власності».

Зокрема, як убачається із ч. 3 ст. 358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Така компенсація може мати разовий або періодичний характер залежно від домовленості сторін або обставин справи.

За таких обставин вселення за судовим рішенням учасника спільної власності на житлове приміщення до іншого при відсутності технічної можливості поділу, виділу або встановлення порядку користування житлом, незначний розмір жилої площі якого не забезпечує фактичної можливості проживати та використовувати для житла площу, яка відповідає розміру частки у власності, не узгоджується із ч. 3 ст. 358 ЦК України.

Крім того, ст. 30 Конституції України гарантує кожному недоторканність житла чи іншого володіння.

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

«V. Оцінка суду»

Суд враховує характер особистих відносин між учасниками спору. У сторін протягом тривалого часу виникають конфлікти щодо володіння, користування та розпорядження об`єктом спільної часткової власності.

Учасники справи є особами різного віку та статі, також вони підтвердили, що не є родичами. Між ними склалися неприязні відносини, внаслідок чого спільне володіння і користування житловим приміщенням є неможливим. Окрім того, як встановлено судом, між сторонами існують ворожі, неприязні стосунки, за наявності яких спільне проживання та користування житловою площею квартири та місцями загального користування з дотриманням розміру реальної площі, яка припадає кожному із співвласників, не вбачається можливим.

Отже, за наявності у національному праві норми ч. 3 ст. 358 ЦК України вселення за судовим рішенням учасника спільної власності до іншого, який використовує приміщення для постійного проживання, за відсутності можливості надання учаснику спільної власності, який звернувся з такими вимогами, у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності, порушує як право на недоторканність житла, гарантоване Конституцією, так і право на повагу до свого житла, передбачене ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Однак ч. 3 ст. 358 ЦК України передбачає у цьому випадку право власника вимагати компенсації.

Виходячи із застосування практики Європейського суду з прав людини при здійсненні правосуддя, термін «житло» в тлумаченні Суду означає насамперед місце, де особа є «вдома». Цей висновок зроблено в результаті аналізу семантичного значення цього терміну офіційними мовами конвенції. Так, в англійському тексті вживається «home», що значить «дім, житло, батьківщина»; at home «удома»; у французькому domicile «житло»; місце проживання; а domicile «вдома». Тобто наголос робиться на аспекті важливості об`єкта (помешкання) для особи, задоволення її потреб, а не на характеристиці самого об`єкта, приміром, його відповідності певним вимогам. Для порівняння, у ст. 379 ЦК України зазначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Суд доходить висновку, що спір не може бути вирішений шляхом вселення позивача на житлову площу (3,975 кв.м.), яка фактично не забезпечує можливості проживання з дотриманням санітарно-гігієнічних та морально-етичних норм, такий спосіб захисту права власності не буде належним, а єдиним можливим і допустимим в такому випадку способом захисту є право вимагати від іншого співвласника - відповідача, яка володіє і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (ч. 3 ст. 358 ЦК України).

Крім цього, позивач забезпечений іншим окремим житлом, де він проживає, і яке перебуває у його власності.

Таким чином, судом встановлено, що не є належним способом захисту права власності вимоги про вселення учасника спільної власності (позивача) до іншого (відповідача) за відсутності можливості надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності або встановлення порядку користування, а також у випадку задоволення таких позовних вимог виникне колізія між правами учасників спірних правовідносин: з одного боку права учасника спільної власності, а з другого права іншого співвласника на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла, що охороняється законом.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.09.2018 справа № 654/761/15-ц.

У зв`язку з викладеним, суд доходить висновку, що позов є необґрунтованим і задоволенню не підлягає.

«VI. Розподіл судових витрат між сторонами»

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 158, 264-265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Відмовити в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житлом та вселення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Хмельницького апеляційного суду через Красилівський районний суд Хмельницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Повний текст рішення складено 03.07.2019.

Суддя Р. В. Вознюк