Постанова

Іменем України

27 червня 2019 року

м. Київ

справа № 127/24101/16-ц

провадження № 61-30615св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Мартєва С. Ю., Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 липня 2017 року у складі судді Вохмінової О. С. та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 19 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Міхасішина І. В., Стадника І. М., Войтка Ю. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування.

Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла сестра позивача - ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилась спадщина на будинок та земельну ділянку АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 заповіт не склала, тому позивач як спадкоємець другої черги звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Спадкоємцем першої черги, який також нотаріусу подав заяву про прийняття спадщини, є чоловік спадкодавця - ОСОБА_2 . Шлюб між ОСОБА_3 та відповідачем мав формальний характер, вони тривалий час разом не проживали. ОСОБА_3 хворіла на онкологічну хворобу, останнім часом перебувала у безпорадному стані і потребувала стороннього догляду, який їй забезпечували її рідні сестри та племінники. Чоловік ОСОБА_2 не цікавився станом здоров`я дружини, ухилявся від її догляду, надання матеріальної, фізичної та моральної допомоги, тому згідно з положеннями частини п`ятої статті 1224 ЦК України позивач просила усунути ОСОБА_2 від права на спадкування за законом.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 липня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області, в позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, мотивовано тим, що позивачем не доведено факту ухилення, пов`язаного із винною поведінкою відповідача, у наданні допомоги ОСОБА_3 , а також існування обставин, передбачених частиною п`ятою статті 1224 ЦК України, оскільки лише за умовою одночасного настання вказаних фактів позов про усунення від права на спадкування підлягає задоволенню.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення судів першої та апеляційної інстанцій, у якій просить скасувати вказані судові рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

27 листопада 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 .

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У червні 2018 року Верховному Суду передано заперечення ОСОБА_2 на касаційну скаргу ОСОБА_1 .

Згідно із статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційну скаргу мотивовано тим, що під час рогляду справи судом першої інстанції витребувано матеріали цивільної справи про розірвання шлюбу у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , однак судом не надано правової оцінки діям відповідача щодо спадкодавця у останні місяці її життя.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Відповідач ухилявся від надання своїй дружині допомоги та підтримки, знаючи про безпорадний її стан, не вчиняв необхідних дій для здійснення свого обов`язку.

Відповідно до частини третьої статті 34 Закону України «Про телекомунікації» інформація про споживача та про телекомунікаційні послуги, які він отримав, може надаватися у випадках і в порядку, визначеним законом. В інших випадках така інформація може поширюватися лише за наявності письмової згоди споживача.

Суд апеляційної інстанції, всупереч вимогам статті 303 ЦПК України, чинного на час ухвалення оскаржуваних судових рішень, належним чином не розглянув апеляційну скаргу, не дослідив повторно обставини, досліджені судом першої інстанції без обґрунтованих на те підстав, не взяв до уваги доводи апеляційної скарги.

19 вересня 2017 року позивач подавала до суду апеляційної інстанції клопотання, однак його не було долучено до матеріалів справи, хоча у судовому засіданні у його задоволенні відмовлено. До вказаного клопотання позивач додавала розірвану угоду між нею та адвокатом, однак судом апеляційної інстанції порушено вимоги статті 27 ЦПК України, чинного на час ухвалення оскаржуваного судового рішення, щодо права користування позивачем правовою допомогою.

Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу

Заперечення на касаційну скаргу мотивовано тим, що за допомогою ні дружина, ні її родичі до відповідача не зверталися, а коли він запропонував її надати - позивач відмовлялася, обгрунтовуючи своє забезпечення усім необхідним.

Відповідач дізнався про хворобу дружини лише після її смерті.

Висновки судів першої та апеляційної інстанцій є обгрунтованими, відповідають матеріалам справи та встановленим у справі фактичним обставинам.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 04 січня 2008 року (т. 1, а. с. 69).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області 26 квітня 2016 року зроблено відповідний актовий запис № 1183 та видано свідоцтво про смерть (т. 1, а. с. 15).

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, зокрема на житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться у АДРЕСА_2 ) та земельну ділянку, площею 0,0860 га за цією ж адресою (т. 1, а. с. 9).

Заповіт ОСОБА_3 не складено.

Згідно з матеріалами спадкової справи, заведеної приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І. А., відповідно до вимог статті 1270 ЦК України після смерті ОСОБА_3 заяву про прийняття спадщини 06червня 2016 року подала спадкоємець другої черги, сестра ОСОБА_1 (т. 1, а. с. 239).

19 вересня 2016 року із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернувся ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 244).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають вказаним вимогам закону.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, заперечення на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з вимогами частини п`ятої статті 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Для правильного застосування у вказаній справі положення частини п`ятої статті 1224 ЦК України суду необхідно установити чи був спадкодавець у безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво, чи знав відповідний спадкоємець про указаний стан спадкодавця та чи потребував останній допомоги саме від указаного спадкоємця. Крім того, підлягають урахуванню також обставини щодо існування у спадкоємця можливостей надавати необхідну допомогу спадкодавцю.

Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня

2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК України стосується особи, яка зобов`язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами СК України. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Непред`явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування.

Правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця.

Безпорадним необхідно розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач не надала належних та допустимих доказів, які б свідчили про потребу спадкодавця у допомозі та догляді відповідача, ухилення відповідачем від виконання обов`язку щодо надання спадкодавцю допомоги.

Згідно із статтею 400 ЦПК України установлення фактичних обставин у справі, дослідження доказів і надання їм правової оцінки не належить до компетенції касаційного суду.

Верховний Суд зауважує, що судами першої та апеляційної інстанцій встановлено відсутність доказів звернення спадкодавця до відповідача із вимогами про надання їй допомоги, який у свою чергу відмовив у наданні такої допомоги.

З огляду на зазначене, правильним є висновок судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність встановлених винних дій з боку відповідача у вказаній справі.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_3 через тяжку хворобу була неспроможна своїми силами фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, потребувала стороннього догляду та піклування у зв`язку з чим у квітні 2016 року перебувала у безпорадному стані.

У період перебування ОСОБА_3 у лікарні, а також у с. Довгополівка, с. Соболівка у березні-квітні 2016 року, необхідну допомогу і догляд їй надавали позивач ОСОБА_1 та сестра ОСОБА_4 , інші члени родини.

Разом з тим, судом першої та апеляційної інстанцій встановлено відсутність доказів щодо потреби ОСОБА_3 у допомозі саме ОСОБА_2 , від надання якої відповідач умисно ухилявся.

Судами першої та апеляційної інстанцій під час розгляду справи встановлено обізнаність відповідача про належне фінансове забезпечення спадкодавця та забезпечення її догляду родичами, тому необґрунтованими є доводи позивача про винну поведінку з боку відповідача.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що судом апеляційної порушено право позивача на отримання правової допомоги, оскільки згідно з аудіо записом судового засідання в Апеляційному суді Вінницької області 19 вересня 2017 року позивачем усно заявлено клопотання про відкладення розгляду справу з огляду на відсутність її адвоката, що зумовлено її сімейними обставинами. У задоволенні вказаного клопотання суд відмовив з тих підстав, що попереднє засідання 05 вересня 2017 року також було відкладено, у позивача було достатньо часу для отримання кваліфікованої правової допомоги, тому відсутні підстави для повторного його відкладення.

З огляду на вказане, Верховний Суд дійшов висновку, що доводи касаційної скарги про те, що розірвання договору про правову допомогу напередодні судового засідання було підставою заявленого клопотання не відповідають матеріалам справи, тому є необґрунтованими.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено згідно з вимогами процесуального закону, врахувавши відсутність винної поведінки та ухилення ОСОБА_2 від свого обов`язку щодо догляду спадкодавця, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову в позові.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, зводяться до переоцінки доказів у справі та незгоди ОСОБА_1 із ухваленими у справі судовими рішеннями.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», (CASE OF SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE), рішення від 10 лютого 2010 року).

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій містять вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій містять вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 19 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

С. Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко