Постанова

Іменем України

26 червня 2019 року

м. Київ

справа № 258/1725/15-ц

провадження № 61-12581св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач),

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Житомирської області від 15 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Трояновської Г. С., Павицької Т. М., Галацевич О. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним.

Позов мотивовано тим, що 27 вересня 2007 року між її бабою ОСОБА_3 та батьком ОСОБА_4 був укладений договір дарування, згідно з яким ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, після чого вона звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті батька. Однак дізналась про те, що 07 квітня 2015 року ОСОБА_3 подарувала вказану квартиру іншому своєму синові ОСОБА_2 .

Позивач вважає, що нотаріус не мав права посвідчувати договір дарування від 07 квітня 2015 року, оскільки згідно із статтею 334 ЦК України у редакції, що діяла на момент укладення першого договору дарування 27 вересня 2007 року, право власності на майно за договором виникало у набувача з моменту нотаріального посвідчення, тобто її батько ОСОБА_4 набув право власності на спірну квартиру з моменту його посвідчення 27 вересня 2007 року.

Посилаючись на викладене, позивач з урахуванням уточнених позовних вимог просила визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 07 квітня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 13 грудня 2016 року у складі головуючого-судді Помогаєва А. В. позов задоволено. Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 07 квітня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що договір дарування від 27 вересня 2007 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , зареєстровано у державному реєстрі правочинів, а на момент укладення договору законодавство не пов`язувало перехід права власності на нерухоме майно з державною реєстрацією такого майна, тому зазначений договір дарування є вчиненим і право власності ОСОБА_3 на спірну квартиру припинилось та перейшло до ОСОБА_4 , на підставі договору дарування від 27 вересня 2007 року, у зв`язку з чим ОСОБА_3 не мала права розпоряджатися спірною квартирою після 27 вересня 2007 року, а тому оспорюваний договір дарування від 07 квітня 2015 року суперечить чинному законодавству України.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 15 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 13 грудня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що непроведення ОСОБА_4 реєстрації права власності на подаровану йому квартиру, не тягне за собою жодних правових наслідків, які випливають з договору дарування від 27 вересня 2007 року, оскільки вказаний договір вважається неукладеним, а тому право власності на квартиру АДРЕСА_1 залишилось за ОСОБА_3 , яка 07 квітня 2015 року правомірно подарувала її ОСОБА_2 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить судове рішення апеляційної інстанції скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновок апеляційного суду про те, що договір дарування від 27 вересня 2007 року є неукладеним та не тягне за собою жодних правових наслідків є помилковим, оскільки відповідно до статті 722 ЦК України право власності на дарунок виникає з моменту його прийняття і це також підтверджується пунктом 17 договору дарування від 27 вересня 2007 року. Також поза увагою апеляційного суду залишилось те, що на момент укладення зазначеного договору законодавство України не пов`язувало перехід права власності на нерухоме майно з державною реєстрацією такого майна.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

У поданих запереченнях на касаційну скаргу, ОСОБА_2 , просить касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції, яке є законним та обґрунтованим залишити без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 липня 2017 року справу № 258/1725/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

06 березня 2018 року вищевказану справу передано до Верховного Суду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Статтею 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності бабі позивача ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10 листопада 1994 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 квітня 2002 року.

27 вересня 2007 року між ОСОБА_3 та батьком позивача ОСОБА_4 був укладений нотаріально посвідчений договір дарування квартири, згідно з яким ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 .

Вказаний договір дарування зареєстровано У Державному реєстрі правочинів за № 2379361.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Після його смерті відкрилась спадщина на належне йому майно, в тому числі і на квартиру, подаровану йому ОСОБА_3 .

Позивач ОСОБА_1 05 лютого 2015 року у встановлений законом строк звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_4

23 березня 2015 року ОСОБА_3 отримала дублікат свідоцтва про право власності на житло від 10 листопада 1994 року та 28 лютого 2015 року дублікат свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 квітня 2002 року

07 квітня 2015 року ОСОБА_3 подарувала зазначену квартиру іншому своєму синові ОСОБА_2 , що підтверджується нотаріально посвідченим договором дарування, який зареєстрований в реєстрі за №229.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статей 717, 719 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Частиною першою статті 722 ЦК України визначено, що право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Це правило застосовується у сукупності із загальними нормами ЦК України щодо моменту набуття права власності за договором.

Відчуження нерухомого майна є підставою припинення права власності на нього (пункт 1 частини першої статті 346 ЦК України).

Пунктом 17 договору дарування від 27 вересня 2009 року встановлено, що право власності на відчужувану квартиру у обдаровуваного виникає з моменту її прийняття та державної реєстрації цього договору. Прийняттям дарунка вважається одержання обдаровуваним примірника цього договору після його нотаріального посвідчення.

Крім того у пункті 20 договору дарування зазначено, що цей договір складено та посвідчено в 2-х примірниках, з яких один примірник залишається на зберіганні у справах приватного нотаріуса, а інший примірник, викладений на бланку нотаріальних документів, що має силу оригіналу видано обдаровуваному.

Отже, з урахуванням вищевказаних вимог закону та положень договору дарування, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що право власності на подароване нерухоме майно перейшло до обдаровуваного в момент прийняття дарунку, під яким розумілося отримання оригіналу договору дарування спірної квартири. Після укладення договору дарування право власності у ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 було припинено.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Встановлено, що ОСОБА_3 не була власником спірного майна на час укладення оспорюваного договору дарування від 07 квітня 2015 року.

На підставі викладеного суд першої інстанції, дійшов правильного висновку, що в нотаріальній конторі після укладення договору дарування від 27 вересня 2007 року ОСОБА_4 було передано оригінал вказаного договору, тому він набув право власності на це майно з урахуванням вимог частин першої та четвертої статті 722 ЦК України. Отримання ОСОБА_3 у подальшому дублікату правовстановлюючих документів на спірну квартиру та повторне відчуження вказаного майна на користь ОСОБА_2 порушує права позивача як спадкоємця за законом після смерті ОСОБА_4 та суперечить нормам матеріального права, що є наслідком застосування статті 215 ЦК України та визнання цього правочину недійсним.

Висновок апеляційного суду про те, що ОСОБА_4 відповідно до частини четвертої статті 334 та частини третьої статті 640 ЦК України у редакції, чинній на час укладення договору дарування від 27 вересня 2007 року, не набув право власності на спірну квартиру, оскільки не здійснив державну реєстрацію права власності на спірну квартиру, є безпідставним з огляду на наступне.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Отже, за відсутності державної реєстрації прав на нерухоме майно, які виникають на підставі нотаріально посвідченого договору дарування, обдарована особа набуває право власності на дарунок відповідно до частини першої статті 722 ЦК України та умов договору дарування, однак обмежений у праві розпорядження цим нерухомим майном до моменту реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Апеляційний суд, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, не врахував наведених положень законодавства, та скасував судове рішення, яке відповідає закону.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 413 ЦПК Українисуд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено помилку в застосуванні норм матеріального права, рішення апеляційного суду згідно зі статтею 413 ЦПК Українипідлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції - залишенню в силі.

Щодо розподілу судових витрат

Згідно з підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, і з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Згідно з квитанцією від 01 березня 2017 року № 119 ОСОБА_1 сплачено судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 835 грн.

Враховуючи, що Верховний Суд зробив висновок про задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення апеляційної інстанції із залишенням в силі рішення суду першої інстанції, то сплачений судовий збір за подання касаційної скарги підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Житомирської області від 15 лютого 2017 року скасувати.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 13 грудня 2016 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 835 (вісімсот тридцять п`ять) гривень судового збору за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко
В. А. Стрільчук
М. Ю. Тітов