Постанова

Іменем України

26 червня 2019 року

м. Київ

справа № 643/12560/16-ц

провадження № 61-16750св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Банк Розвитку»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Харківської області від 24 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Бровченко І. О., Кіся П. В., Кружиліної О. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У жовтні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Банк Розвитку» (далі - ПАТ «ВБР») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що 23 травня 2013 року між ПАТ «ВБР» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № ICKGMCG.4780.020, за умовами якого відповідач отримав кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії в розмірі 50 000 грн зі сплатою 0,0001% річних впродовж 45 днів за кожною операцією та 29 % річних - після спливу пільгового періоду. У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за вказаним договором станом на 15 вересня 2016 року в нього утворилася заборгованість перед банком у розмірі 27 886,26 грн, з яких: заборгованість за процентами - 9 083,67 грн, заборгованість за пенею - 18 802,59 грн. Враховуючи викладене, ПАТ «ВБР» просило стягнути з відповідача на свою користь вказану заборгованість та понесені судові витрати.

Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 23 січня 2017 року у складі судді Короткого І. П. в задоволені позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що наданий позивачем розрахунок заборгованості є неналежним доказом, оскільки не підписаний та не містить печатки або штампу банку. Крім того, в розрахунку міститься суперечлива інформація щодо процентної ставки та суми простроченої заборгованості за процентами, розмір якої взагалі не відображений у стовбцях та рядках таблиці. Таким чином, ПАТ «ВБР» не надало належних і допустимих доказів на підтвердження позовних вимог.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 24 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «ВБР» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «ВБР» Міхна С. С. задоволено частково. Рішення Московського районного суду міста Харкова від 23 січня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВБР» заборгованість за кредитним договором у розмірі 23 081,83 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 не спростовано розрахунок заборгованості та не надано доказів належного виконання ним своїх зобов`язань за кредитним договором. Поряд з цим пеня підлягає стягненню в межах річної позовної давності, про застосування якої під час розгляду справи було заявлено представником відповідача. Заборгованість за процентами підлягає зменшенню на суму сплаченої позичальником на користь банку комісії за розрахунково-касове обслуговування, оскільки нарахування такої комісії не було передбачено умовами кредитування.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У квітні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Апеляційного суду Харківської області від 24 жовтня 2017 року, а рішення Московського районного суду міста Харкова від 23 січня 2017 року залишити в силі.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не дав відповіді на аргументи його представника, зокрема про невідповідність наданого банком розрахунку заборгованості умовам кредитного договору, що призвело до порушення його права на справедливий судовий розгляд. Також судом не наведено своїх розрахунків та не встановлено кінцевий термін виконання кредитного зобов`язання, який відповідає строку дії картки. Під час апеляційного перегляду справи банк подав новий розрахунок пені, а його представник - заяву про фальшивість цього доказу та його недостовірність, однак в оскаржуваному рішенні апеляційний суд не дав будь-якої оцінки цій заяві. Задовольнивши позов частково, суд стягнув з нього понесені позивачем судові витрати в повному обсязі, що є незаконним.

У червні 2018 року ПАТ «ВБР» подало відзив на касаційну скаргу, в якому просило відмовити в її задоволенні, посилаючись на те, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. ОСОБА_1 не спростовано розрахунок заборгованості та не надано доказів належного виконання ним своїх зобов`язань за кредитним договором.

У липні 2018 року ОСОБА_1 подав відповідь на відзив на касаційну скаргу, в якій зазначив про те, що надані банком пояснення не спростовують доводів його скарги.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 21 травня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Московського районного суду міста Харкова.

06 червня 2018 року справа № 643/12560/16-ц надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 13 червня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 213 Цивільного процесуального кодексу Українивід 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення (далі - ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції у повній мірі не відповідає.

Статтею 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Судами встановлено, що 23 травня 2013 року ПАТ «ВБР» відкрило відповідачу картковий рахунок № НОМЕР_1 на підставі поданої ним анкети-договору на оформлення платіжної картки.

23 травня 2013 року між ПАТ «ВБР» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № ICKGMCG.4780.020, за умовами якого позичальник отримав кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії в розмірі 50 000 грн на рахунок № НОМЕР_1 зі сплатою 0,0001% річних впродовж пільгового періоду (45 днів за кожною операцією) та 29 % річних - після спливу пільгового періоду (пункт 2.3 договору).

Згідно з пунктами 6.1, 6.5.4 кредитного договору за порушення строків погашення заборгованості за користування кредитом банк нараховує позичальнику проценти в розмірі подвійної процентної ставки, що встановлена пунктом 2.3 договору.

Пунктом 3.2 кредитного договору передбачено, що цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє протягом трьох років. При відсутності письмової заяви позичальника про розірвання кредитного договору та простроченої заборгованості за кредитом договір вважається подовженим на такий самий строк.

За порушення строків сплати процентів за користування кредитом, банк нараховує позичальнику пеню в розмірі 0,5 % від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення (пункт 6.3 кредитного договору).

23 травня 2013 року ПАТ «ВБР» встановив відповідачу кредитний ліміт в розмірі 50 000 грн на рахунок № НОМЕР_1 . Зазначеним кредитним лімітом позичальник неодноразово користувався та погашав свою заборгованість перед банком, однак 25 лютого 2015 року ОСОБА_1 допустив прострочення зобов`язання щодо повернення кредиту.

04 грудня 2015 року позичальником було сплачено 28 183,52 грн, які ПАТ «ВБР» спрямувало на погашення поточного та простроченого тіла (сальдо) кредиту.

30 грудня 2015 року відповідач отримав вимогу ПАТ «ВБР» від 22 грудня 2015 року № 12879, в якій банк вимагав сплатити проценти за користування кредитом та пеню за порушення зобов`язань за кредитним договором.

Згідно з наданим банком розрахунком станом на 15 вересня 2016 року заборгованість відповідача становила 27 886,26 грн, з яких: прострочена заборгованість зі сплати процентів - 9 083,67 грн, пеня - 18 802,59 грн.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Скасовуючи рішення місцевого суду та задовольняючи частково позов, суд апеляційної інстанції виходив з доведеності вимог банку, у зв`язку з чим дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором.

Однак такий висновок ґрунтується на неправильному застосуванні судом норм матеріального права та порушенні норм процесуального права.

Статтею 57 ЦПК України 2004 року передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно зі статтею 58 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

За змістом статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року).

Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

За змістом статті 5 ЦПК України 2004 року суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Згідно з частинами першою-третьою статті 10 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони й інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Однак апеляційний суд в порушення вимог статей 212-215, 303-304 ЦПК України 2004 року не врахував наведених вище обставин та вимог процесуального законодавства, не встановив строк дії укладеного між сторонами кредитного договору, не дослідив належним чином наданий банком розрахунок заборгованості та не перевірив доводів відповідача про його невідповідність умовам договору, зокрема, чи мало ПАТ «ВБР» право нараховувати позичальнику проценти в розмірі подвійної процентної ставки за порушення строків погашення заборгованості за користування кредитом, а якщо так, то з якого часу в нього таке право виникло.

Встановлення строку дії кредитного договору має важливе значення для правильного вирішення справи з огляду на те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Крім того, апеляційним судом взагалі не дана оцінка доводам відповідача про наявність підстав для зменшення розміру пені за частиною третьою статті 551 ЦК України, згідно з якою розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Також суд не спростував аргументів заявника про те, що кінцевий термін виконання кредитного зобов`язання відповідає строку дії картки, яка була йому видана до 31 травня 2015 року.

Таким чином, переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд не спростував висновків суду першої інстанції про суперечливість наданого банком розрахунку, тобто не перевірив правильність встановлення місцевим судом обставин справи, що мають значення для вирішення спору, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні у достатній мірі не виклав мотиви, на яких воно базується, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).

В силу положень статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи касаційним судом Верховний Суд позбавлений можливості встановити обставини, що не були встановлені в рішеннях судів попередніх інстанцій.

Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Верховним Судом взято до уваги тривалий час розгляду судами вказаної справи, однак з метою дотримання принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), суд дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд до апеляційного суду для повного, всебічного та об`єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин та вимог закону.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 24 жовтня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук
М. Ю. Тітов