03.07.2019 Єдиний унікальний номер 200/5434/19
Єдиний унікальний номер судової справи:200/5434/2019
Номер провадження: 2/205/2308/2019
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2019 року м. Дніпро

Суддя Ленінського районного суду м. Дніпропетровська Мовчан Д.В. розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Лукінової К.С., судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Антонюк О.А., про визнання порушення конституційного права на доступ до правосуддя, визнання порушення процесуального права в частині роз`єднання позовних вимог, визнання зловживання суддею службовим повноваженням під час розгляду справи, та відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

02 липня 2019 року до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із Дніпровського апеляційного суду для розгляду за визначеною підсудністю надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Лукінової К.С., судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Антонюк О.А., про визнання порушення конституційного права на доступ до правосуддя, визнання порушення процесуального права в частині роз`єднання позовних вимог, визнання зловживання суддею службовим повноваженням під час розгляду справи, та відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Фактично матеріали вказаного провадження були передані судді із канцелярії суду 03 липня 2019 року.

Розглянувши подані матеріали цивільного позову, суддя доходить висновку, що у відкритті провадження у справі в частині вимог до вказаних суддів слід відмовити з наступних підстав.

Зокрема, з тексту остаточної редакції позовної заяви, що міститься в матеріалах справи (а.с. 11-15) вбачається, що в прохальній частині такої заяви по суті справи позивач заявляє шість позовних вимог, п`ять з яких заявлені до відповідачів - судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Антонюк О.А. та судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Лукінової К.С., із підстав, що пов`язані із здійсненням вказаними суддями процесуальної діяльності.

Конституцією України закріплено право кожного на судовий захист (стаття 55) та передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (стаття 124), а статтею 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суди загальної юрисдикції спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач просить суд встановити факти порушення суддею Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_5 та суддею Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_6 , відповідних норм чинного законодавства України під час відправлення такими суддями правосуддя.

Таким чином, позовні вимоги безпосередньо пов`язані з процесуальними діями вказаних суддів під час розгляду ними справ за участю позивача ОСОБА_1 .

У низці рішень Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що право на суд, окремим аспектом якого є право на доступ до правосуддя, не є абсолютним.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року «Про незалежність судової влади» , зазначено, що згідно частини п`ятої статті 124 Конституції України, судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Відповідно до частини другої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Проте в зазначених вище випадках між позивачами та суддями (відповідачами) такі правовідносини не виникають, тому такі справи не можуть бути підсудні судам загальної юрисдикції.

Такі спори не пов`язані із захистом прав, свобод чи інтересів у публічно-правових відносинах від порушень з боку органів державної влади, оскільки оскаржені позивачем дії вчинені при здійсненні правосуддя, а тому законність таких дій може перевірятися лише судом вищої інстанції в порядку, передбаченому процесуальним законом.

Згідно з частиною першою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення не можуть бути переглянуті іншими органами чи особами поза межами судочинства, за винятком рішень про амністію та помилування. Таким чином, суддя виступає як посадова особа, уповноважена на виконання функцій держави, а не як приватна особа, до якої можна звернутися з позовом.

Особи мають право оскаржити судове рішення до судів вищої інстанції в порядку та з підстав, визначених у процесуальному законодавстві. Питання притягнення судді до відповідальності врегульовано законами України «Про судоустрій і статус суддів» та «Про Вищу раду правосуддя».

Таким чином, чинне законодавство дає можливість громадянину повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення та дій судді під час здійснення правосуддя.

Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання окремого позову проти судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя й посяганням на процесуальну незалежність.

Такої самої позиції дотримується і Консультативна рада європейських суддів, яка в пункті 57 Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень підкреслює, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

Отже, позивач відповідно до вимог, передбачених статтями 352-356 ЦПК України, має право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції у випадку, якщо суд вирішив питання про його права та обов`язки.

Згідно із статтями 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, шляхом відшкодування моральної шкоди.

Частиною шостою ст. 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Застосування положення ч. 6 ст. 1176 ЦК України можливе у випадку, коли предметом позову є інші дії чи бездіяльність, зокрема суду, які не пов`язані із здійсненням правосуддя, відправленням судочинства, що має на меті прийняття акту органом судової влади. Тобто, це інші дії суддів (суду) при здійсненні правосуддя, коли спір не вирішується по суті, у разі їх незаконних дій або бездіяльності і якщо вина судді встановлена не лише вироком суду, а й іншим відповідним рішенням суду.

Проте, у даній справі між позивачем та судом зазначені правовідносини не виникли, тому на них (спірні правовідносини) не поширюється юрисдикція судів по розгляду заявлених позивачем вимог в порядку цивільного судочинства, оскільки суддя як приватна особа, не може бути відповідачем або іншою стороною, котра бере участь у цивільній справі, за винятком випадків, коли суддя виступає як представник цієї установи.

Такий висновок відповідає положенням статей 56,126,129 Конституції України, а також роз`ясненням, викладеним у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13.06.2007 № 8 «Про незалежність судової влади» та у постанові Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 № 6 «Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів».

Зазначене також відповідає вимогам статей 6,41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» систему судоустрою складають: місцеві суди; апеляційні суди; Верховний Суд. Для розгляду окремих категорій справ відповідно до цього Закону в системі судоустрою діють вищі спеціалізовані суди.

Особи мають право оскаржити судове рішення до судів вищої інстанції в порядку та з підстав, визначених у процесуальному законодавстві.

Отже, чинне законодавство дає можливість особі повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення.

Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися поза межами передбаченого законом процесуального контролю.

Аналогічну позицію висловлено у пункті 57 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів, де зазначено, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

У Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (наприклад надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.

За таких обставин, слід дійти висновку, що належним відповідачем у таких спорах може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя.

Вказані висновки узгоджуються із правовими позиціями, викладеними у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року № 6-3139цс17, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в справі від 10 січня 2018 року № 61-1091св17.

Таким чином, оскільки суддя як посадова особа, що здійснює правосуддя, а також суд, як орган, що здійснює правосуддя, не може бути відповідачем або іншою стороною, котра бере участь у цивільній справі, за винятком випадків, коли суддя виступає як представник цієї установи, а не орган, що здійснює правосуддя, то у відкритті провадження у вказаній частині слід відмовити на підставі п. 1 ч. 1ст.186 ЦПК України, так як заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України передбачено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст.186,352-356 ЦПК України, суддя,-

УХВАЛИВ:

1. У відкритті провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Лукінової К.С., судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Антонюк О.А., про визнання порушення конституційного права на доступ до правосуддя, визнання порушення процесуального права в частині роз`єднання позовних вимог, визнання зловживання суддею службовим повноваженням під час розгляду справи, та відшкодування матеріальної та моральної шкоди в частині вимог до судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Антонюк О.А. та судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Лукінової К.С., - відмовити.

2. Роз`яснити позивачу, що відмова у відкритті провадження у вказаній частині перешкоджає повторному зверненню до суду з такими саме вимогами.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги на ухвалу протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: Д.В.Мовчан