Номер провадження: 22-ц/813/108/19
Номер справи місцевого суду: 521/9632/17
Головуючий у першій інстанції Плавич І.В.
Доповідач Кравець Ю. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.06.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді - Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Комлевої О.С.,

з участю секретаря судового засідання - Павлючук Ю.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Військова академія,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Одеса цивільну справуза апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 08 листопада 2017року, ухваленого суддею Плавич І.В.,

встановив:

23.06.2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом в якому, просив визнати незаконним наказ начальника Військової академії від 17.02.2015 року №34 в частині його звільнення та поновити на посаді; визнати незаконним запис про звільнення в його трудовій книжці та зобов`язати внести зміни до трудової книжки; зобов`язати командування Військової академії здійснити виплату йому середнього заробітку починаючи з 17.02.2107 року по теперішній час.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що з серпня 2011 року працював у Військової академії (м. Одеса) на посаді наукового співробітника. 10.02.2015 року між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України був укладений контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України. На підставі наказу начальника Військової академії (м. Одеса) від 17.02.2015 року №34 ОСОБА_1 було звільнено з посади наукового співробітника згідно з ст.36 ч.1 п.3 КЗпП України у зв`язку з призивом на військову службу. Позивач вважає, що при його звільненні командуванням Військової академії (м. Одеса) були допущені порушення трудового законодавства, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом

Рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 08.11.2017 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, апеляційну скаргу подав відповідач ОСОБА_1 , в якій з посиланням на неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що районним судом не було враховано те, що згідно діючого на момент його звільнення законодавства за працівниками, які починаючи з 08.02.2015 року були прийняті на військову службу за контрактом, зберігається місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Крім того ОСОБА_1 . наголошує, що відповідно до роз`яснень Юридичного департаменту Міністерства оборони України від 18.11.2016 року, юридичної служби Генерального штабу Збройних Сил України від 02.09.2016 року, за працівниками, прийнятими на військову службу за контрактом, зберігається місце роботи, посада і середній заробіток до закінчення особливого пре оду або дня фактичної демобілізації - для всіх прийнятих на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та / або введення впоєного стану.

Вважаючи апеляційну скаргу безпідставною, начальник Військової академії (м. Одеса) Гуляк О.В.звернувся до суду апеляційної інстанції з відзивом на неї, у якій зазначив, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги такими, що не можуть прийматись до уваги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вислухавши сторони, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції встановив наступні обставини та дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі наказу начальника Військової академії (м. Одеса) від 22.08.2011 року №15 був прийнятий на роботу до Військової академії (м. Одеса) на посаду наукового співробітника науково-організаційного відділення за контрактом, як обраний за конкурсом.

10.02.2015 року між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України був укладений контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.

17.02.2015 року ОСОБА_1 звернуся з заявою про звільнення з займаної посади у зв`язку призовом до Збройних Сил України за контрактом.

На підставі наказу начальника Військової академії (м. Одеси) від 17.02.2015 року №34 ОСОБА_1 було звільнено з посади наукового співробітника науково-організаційного відділення згідно з ст.36 ч.1 п.3 КЗпП України у зв`язку з призивом на військову службу.

Як свідчить контракт від 10.02.2015 року, даний контракт є строковим та укладений строком на п`ять років.

Згідно ст.2 ч.ч.1-4 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, чинній на момент звільнення позивача), військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами. Військова служба в Україні організується з дотриманням конституційної вимоги про відокремлення церкви і релігійних організацій від держави. Види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

Відповідно до ст.23 ч.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, чинній на момент звільнення позивача), для громадян України, які приймаються на військову службу за контрактом та призначаються на посади, установлюються такі строки військової служби в календарному обчисленні: для осіб рядового складу - 3 роки; для осіб сержантського і старшинського складу - від 3 до 5 років.

Як регламентує ст.36 ч.1 п.3 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є зокрема призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Згідно ст.119 ч.ч.1,2 КЗпП України (в редакції, чинній на момент звільнення позивача), на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. За працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

З урахуванням викладеного, суд погодився з правовою позицією Військової академії (м. Одеса), що місце роботи, посада та середній заробіток зберігаються за працівниками, які починаючи 08.02.2015 року уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації або на шість місяців.

Відтак, дійшов висновку, що відповідні дії командування Військової академії (м. Одеса) щодо звільнення ОСОБА_1 відповідають положенням трудового законодавства.

Колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду. Оскільки, суд першої інстанції, з`ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Доводи апелянта, що позов підлягає задоволенню через те, що згідно діючого на момент його звільнення законодавства за працівниками, які починаючи з 08.02.2015 року були прийняті на військову службу за контрактом, зберігається місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності, є безпідставними через невірне тлумачення позивачем матеріального права, а саме положення ст.119 КЗпП України та ст.23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, що діяла на момент звільнення).

Так, 17.02.2015 року ОСОБА_2 звернуся з заявою про його звільнення з займаної посади у зв`язку призовом до Збройних Сил України за контрактом. Після чого згідно наказу начальника Військової академії від 17.02.2015 року №34 на підставі заяви позивача від 17.02.2016 року його було звільнено з роботи згідно п.3 ч.1 ст.36 КЗпП України.

Відповідно до контракту, укладеного між позивачем та Міністром оборони України генерал-полковником Полтораком С.Т., контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України укладений строком на 5 років.

Відповідно до ч.3 ст.23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, що діяла на момент звільнення) передбачено, що для громадян, які приймаються на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення правового режиму воєнного стану та призначаються на посади, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.

Відповідно до ст.119 КЗпП України (в редакції, що діяла на момент звільнення) за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

На підставі вищевикладеного, місце роботи, посада та середній заробіток зберігаються за працівниками, які починаючи з 08.02.2015 року уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації.

Оскільки ОСОБА_1 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах Українистроком на 5 років, а не контракт у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, тому місце роботи посада та середній заробіток не зберігаються за ним.

Крім того, апеляційний суд зауважує, що посилання представника апелянта на постанови Верховного Суду у різних справах не можуть бути враховані в даній справі, оскільки за характером спірних правовідносин та за фактичними обставинами, є іншими.

Отже, докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, зводяться до дублювання доводів позову, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права, не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Враховуючи викладене колегія суддів дійшла висновку, що права позивача не порушено.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 13 ЦПК України: за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 08.11.2017 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04.07.2019 року.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.Г.Журавльов

О.С.Комлева