Постанова

Іменем України

19 червня 2019 року

м. Київ

справа № 646/7806/16-ц

провадження № 61-35291св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,

Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Банк «Таврика»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Червонозаводського районного суду

м. Харкова від 18 жовтня 2016 року у складі судді Шуліки Ю. В. та постанову Апеляційного суду Харківської області від 26 березня 2018 року у складі колегії суддів: Кругової С. С., Маміної О. В., Пилипчук Н. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У липні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Таврика» (далі - ПАТ «Банк «Таврика») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 21 травня 2008 між Акціонерним банком «Таврика» (далі - АБ «Таврика»), правонаступником якого є ПАТ «Банк «Таврика», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір та 17 вересня 2009 року додаткову угоду № 1 до вказаного договору, відповідно до якого відповідач отримав споживчий кредит у сумі 340 858,75 грн строком із 21 травня 2008 року по 19 травня 2028 року включно зі сплатою 14,5 % річних.

Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконує, у зв`язку із чим виникла заборгованість у сумі 534 922,45 грн.

Посилаючись на вказані обставини, ПАТ «Банк «Таврика» просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у розмірі 534 922,45 грн.

Заочним рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 18 жовтня 2016 року позов ПАТ «Банк «Таврика» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Таврика» заборгованість за кредитним договором від 21 травня 2008 року № 803-Ф у розмірі 534 922,45 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення мотивоване тим, що відповідач не виконує умови кредитного договору, у зв`язку із чим виникла та існує заборгованість, що підлягає стягненню.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 26 березня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилено. Заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 18 жовтня

2016 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу та залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки судове рішення ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а наведені у скарзі доводи не спростовують висновків судів та не дають підстав вважати, що судом порушені норми матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У червні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 18 жовтня 2016 року та

постанову Апеляційного суду Харківської області від 26 березня 2018 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції порушив принцип змагальності сторін, розглянув справу за відсутності відповідача, не повідомленого належним чином, та розглянув справу з порушенням правила територіальної підсудності, а апеляційний суд, встановивши ці обставини, не скасував судове рішення і не направив справу на новий розгляд за підсудністю (порушення норм процесуального права). Також судами першої та апеляційної інстанцій не враховані обставини щодо припинення у ОСОБА_1 обов`язків за договором, а застосовані норми матеріального права (статті 525, 526, 527, 530, 611 ЦК України) які не регулюють спірні правовідносини, при цьому норми права, які регулюють зазначені правовідносини, а саме статті 606, 625 ЦК України не застосовані. Крім того,

30 серпня 2010 року банк направив повідомлення позичальнику про дострокове повернення коштів, тобто змінив строк виконання основного зобов`язання, та визначив умови такого повернення коштів, при цьому попередив, що він із 11 жовтня 2010 року розпочне процедуру досудового врегулювання спору шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_1 .

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 02 липня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 20 травня 2019 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлені судами обставини.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 21 травня 2008 року між АБ «Таврика», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Таврика», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір

№ 803-Ф із додатковою угодою від 17 вересня 2009 року № 1 до кредитного договору від 21 травня 2008 року № 803-Ф, відповідно до якого позивач надав відповідачу споживчий кредит у сумі 340 858,75 грн, терміном із 21 травня 2008 року по 19 травня 2028 року включно, зі сплатою 14,5 % річних. Цільовим використанням кредиту відповідно пункту 1.3 кредитного договору є інвестування квартири.

Згідно із пунктом 6.4 кредитного договору банк має право на дострокове розірвання цього договору у разі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором та/або заставодавцем за договором застави, який укладений у забезпечення цього договору. Банк повідомляє позичальника про розірвання договору шляхом направлення письмового повідомлення (цінним листом) на адресу, що вказана у цьому договорі. Договір вважається розірваним із дати отримання такого повідомлення позичальником. Отже, сторонами у договорі встановлено порядок зміни строку виконання зобов`язання у разі прострочення повернення кредиту.

30 серпня 2010 року ПАТ «Банк «Таврика» направило ОСОБА_1 вимогу про дострокове повернення кредиту.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 04 квітня 2014 року позов ПАТ «Банк «Таврика» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено. Звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на майнові права на нерухомість, будівництво якої не завершено, а саме квартири

АДРЕСА_1 , загальною площею 66,01 кв. м, шляхом визнання

ПАТ «Банк «Таврика» довірителем за договором № 04/Б про участь у фонді

фінансування будівництва від 21 травня 2008 року з переведенням на банк прав довірителя за договором № 04/Б про участь у фонді фінансування будівництва

від 21 травня 2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Банк «Таврика»

у рахунок часткового погашення заборгованості за кредитним договором

від 21 травня 2008 року № 803-ф.

Станом на 29 червня 2016 року заборгованість за кредитним договором за відповідачем становить 534 922, 45 грн, яка складається із строкової заборгованості за кредитом - 207 279,60 грн, простроченої заборгованості за кредитом -

112 275,55 грн, строкової заборгованості за процентами - 3 728,79 грн, простроченої заборгованості за процентами - 115 175,47 грн, заборгованості зі сплати пені за простроченим кредитом - 46 360,37 грн та заборгованості зі сплати пені за простроченими процентами - 50 102,67 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що відповідач не виконує належним чином взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, що призвело до виникнення заборгованості, яка підлягає стягненню з позичальника.

Проте із указаними висновками судів у повному обсязі не можна погодитися з огляду на таке.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною першою статті 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду

від 28 березня 2018 року (справа № 444/9519/12), від 04 липня 2018 року (справа

№ 310/11534/13) та від 31 жовтня 2018 року (справа № 202/4494/16).

Загальними вимогами процесуального права, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, із яких суд виходив при вирішенні позову, зокрема щодо грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру збитків, наявності доказів, що їх підтверджують). Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Висновки судів першої та апеляційної інстанцій про наявність підстав для стягнення заборгованості у визначеному судами розмірі є передчасними, оскільки суди не встановили усіх обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме 30 серпня 2010 року кредитор направив досудову вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, тобто кредитор змінив строк виконання основного зобов`язання, яке згідно із цим договором мало виконуватися за графіком погашення кредиту, тому зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати відсотки, пені, штрафи на підставі умов договору. Таким чином, суди не надали належної правової оцінки розрахунку заборгованості за кредитом, у якому зазначена заборгованість за кредитним договором, яка складається, у тому числі, із відсотків, штрафних санкції, нарахованих за кредитом поза межами строку дії кредитного договору, при тому, що нарахування відсотків та неустойки після закінчення строку кредитування ані договором, ані законом не передбачено. Також, суди не встановили в рахунок яких вимог кредитора звернуто стягнення на предмет іпотеки рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 04 квітня 2014 року, чи залишились непогашені вимоги кредитора після звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо так, то з чого вони складаються (заборгованість за тілом кредита, за відсотками чи пенею), оскільки це має вирішальне значення для правильного вирішення цієї справи, з огляду на положення норм матеріального права, наведені вище.

Без з`ясування вказаних обставин, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог та підстав, на які посилався позивач на їх обґрунтування, висновок суду про задоволення позову не можна вважати обґрунтованим та таким, що відповідає завданням цивільного судочинства, яке полягає у справедливому та неупередженому вирішені справ із метою ефективного захисту порушених прав, оскільки у всіх справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права.

За приписами частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Виходячи з викладеного, касаційна скарга підлягає задоволенню, а ухвалені у справі судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи, суду необхідно врахувати, що 28 листопада 2018 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис № 0000723 про проведення державної реєстрації припинення ПАТ «Банк «Таврика», як юридичної особи, отже, банк є ліквідованим, а повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб як ліквідатора ПАТ «Банк «Таврика» припинено, тому необхідно встановити чи є правонаступник ПАТ «Банк «Таврика» у відносинах за кредитним договором, на підставі якого висуваються вимоги до відповідача, та в залежності від встановлених обставин щодо наявності чи відсутності правонаступників, вирішити питання у відповідності до вимог пункту 7 частини першої статті 255 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 18 жовтня

2016 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 26 березня

2018 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко