П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2019 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 242/2440/19

Номер провадження 22-ц/804/1833/19

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Кочегарової Л.М., Попової С.А., Ткаченко Т.Б.,

сторони :

заявник - ОСОБА_1

боржник - ОСОБА_2

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Селидівського міського суду Донецької області від 27 травня 2019 року, у складі судді Капітонова В.І.,

в с т а н о в и в:

В травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дітей, а саме, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку(доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожного, щомісячно, починаючи стягнення з дати подання заяви до суду і до повноліття дітей.

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 27 травня 2019 року судом відмовлено у видачі судового наказу на підставі п. 9 ч. 1 ст. 165 ЦПК України, оскільки звернення відбулося з порушенням правил підсудності.

Не погодившись з постановленою ухвалою суду з підстав її незаконності та необґрунтованості, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування ухвали суду та повернення справи до суду першої інстанції. Зокрема зазначається, що позови (зави) про стягнення аліментів можуть пред`являтися до суду також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача (заявника). Звертаючись до суду із відповідною заявою заявник скористалася правом альтернативної підсудності та подала заяву про видачу судового наказу про стягнення аліментів за місцем свого проживання.

Відзив на апеляційну скаргу, в порядку визначеному ст.360 ЦПК України, не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В силу вимог ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Відмовляючи у видачі судового наказу, суд першої інстанції виходив з того, що заяву про видачу судового наказу подано ОСОБА_1 з порушенням правил підсудності.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з таких вимог закону.

Відповідно до ч.3 ст.3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 ЦПК України.

Частиною 2 ст.160 ЦПК України передбачено, що із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтерсах інших осіб.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 96 ЦПК України судовий наказ може бути виданий у разі, якщо заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати.

Згідно з правилами п. 4 ч. 1 ст. 160 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 162 ЦПК України заява про видачу судового наказу подається до суду першої інстанції за загальними правилами підсудності.

Відповідно до ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Частиною 1 ст. 28 ЦПК України визначено, що позови про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Тобто, за ч.1 ст. 28 ЦПК України позови про стягнення аліментів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача (заявника).

Дана стаття встановлює випадки альтернативної підсудності, за якої позов за вибором позивача може бути пред`явлений в одному з двох і більше судів. Суд не має права обмежувати вибір позивача для розгляду справи у конкретному суді. Крім того, аналіз вказаної норми свідчить про те, що позови про стягнення аліментів охоплюють всі вимоги, пов`язані з невиконанням обов`язку по утриманню, передбачені статями 75-89, 91, 180-201, 202-206, 265-274 СК України, можуть пред`являтись також за зареєстрованим місцем проживання позивача.

Як роз`яснено у п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01 березня 2013 року за N 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», якщо інше не встановлено ЦПК, позови пред`являються: до фізичної особи - до суду за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування; до юридичної особи - за її місцезнаходженням, яке стосовно фізичної особи визначається відповідно до положень статті 29 ЦК і статті 3 Закону України від 11 грудня 2003 року N 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а щодо юридичної особи - за положеннями статті 93 ЦК.

Як вбачається зі справи, ОСОБА_1 02 травня 2019 року подала до Селидівського міського суду Донецької області заяву про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання дітей і зазначила, що зареєстрована в м . Новогродівка Донецької області , а фактично проживає в

АДРЕСА_2 ОСОБА_1 вимоги відносяться до категорії справ на які розповсюджується вимоги ст. 28 ЦПК України.

До заяви про видачу судового наказу ОСОБА_1 надала довідку ОСББ «Союз м.Селидове», відповідно до якої заявник проживає за зазначеною адресою разом зі своїми малолітніми дітьми - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Таким чином, при зверненні до суду з заявою про видачу судового наказу, заявник правомірно скористалася процесуальним правом вибору суду, передбаченого ст. 28 ЦПК України.

Відповідно до ст. 6 ч. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями - доступ до суду.

Так у справі "Belletv. France", Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на звернення до суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Суд першої інстанції цих обставин справи та вимог процесуального закону щодо права вибору суду заявницею, не врахував, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відмову у видачі судового наказу з підстав передбачених п. 9 ч.1 ст. 165 ЦПК України.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , як заявника та особи, яка подала апеляційну скаргу, ґрунтуються на цивільному процесуальному законі та наявних у цій справі доказах.

Крім того, апеляційний суд приймає до уваги, що згідно розпорядженню Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 р. N 1276-р «Про внесення змін у додатки 1 і 2 до розпорядження Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 р. N 1085» м.Новогродівка у зв`язку з проведенням антитерористичної операції, знаходиться на лінії зіткнення, а оскільки у заяві ОСОБА_1 йде мова про захист прав та законних інтересів малолітніх дітей, які не можуть залишатися без належного утримання з боку батька, що ухиляється від виконання своїх обов`язків, передбачених законом, апеляційний суд, дотримуючись загальних засад цивільного законодавства, вважає, що справа про стягнення аліментів на дітей підлягає розгляду у Селидівському міському суді Донецької області.

Оскільки, допущені судом порушення норм процесуального права призвели до постановлення ухвали, що перешкоджає подальшому розгляду цієї справи, то така ухвала, в силу вимог ст. 379 ЦПК України, підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду (вирішення питання) до суду першої інстанції.

Керуючись п.6 ч.1 ст.374, ст.379 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Селидівського міського суду Донецької області від 27 травня 2019 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанії.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Дата складення повного судового рішення 04 липня 2019 року.

Судді: Л.М. Кочегарова

С.А. Попова

Т.Б. Ткаченко