Провадження №22-ц/824/6099/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Таргоній Д.О., Приходька К.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Брест-Литовське» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Брест-Литовське» про стягнення заборгованості по заробітній платі,

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі.

Позивач свій позов мотивував тим, що він працював прибиральником в ОСББ «Брест-Литовське» в період часу з листопада 2014 року по 20 лютого 2017 року. Звільнився з роботи за згодою сторін. В період трудових правовідносин йому була нарахована заробітна плата у розмірі 20833,90 грн., однак в період з серпня 2016 року по січень 2017 року з його зарплатної карти без його відома заробітна плата була переведена у невідомому йому напрямі. В подальшому позивач дізнався, що від його імені в ОСББ «Брест-Литовське» була написана заява на переведення нарахованої заробітної плати на картковий рахунок іншої особи. Крім того від імені позивача була написана заява, за якою йому нарахували і виплатили 4000 гривень. Вказує про те, що таких заяв він не писав і не підписував, а зарплатну картку не втрачав. Таким чином вважає, що у відповідача перед ним існує заборгованість по заробітній платі у розмірі 20833,90 грн., яку позивач просив стягнути на його користь. Крім того, оскільки заробітна плата йому не була виплачена, просив суд стягнути середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення; стягнути компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати та допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 грудня 2018 року вищезазначений позов задоволений.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, вважає, що постановлене рішення не відповідає нормам матеріального та процесуального права, дійсним обставинам справи та вимогам закону. Висновок суду про те, що у відповідача перед позивачем існує заборгованість по заробітній платі передчасний. Довідка про доходи від 22.02.2017 року та індивідуальна відомість про застраховану особу по формі ОК-5 вказує про загальний розмір доходу фізичної особи. В той час, якщо такій особі і мають бути виплачені кошти, їх виплата має бути здійснена після сплати всіх податків та зборів, що було залишено судом поза увагою. Крім того за період з серпня 2016 року по серпень 2018 року позивач жодного разу не звертався до відповідача щодо надання роз`яснень в затримці у виплаті заробітної платі, в зв`язку з чим вважає, що позивачу було відомо про перерахунок за заявою від 30.09.2016 року його грошових коштів на іншу картку. Крім того висновок суду про те, що заява від 30.09.2016 підписана іншою особою, а не позивачем, побудований виключно на припущеннях. Суд не звернув увагу на те, що на картковий рахунок позивача у липні і серпні 2016 року зарахована грошова сума, яка становить більше ніж його заробітна плата. Крім того суд належним чином не з`ясував наявності вини у діях відповідача, не з`ясував розмір доходу, якій підлягає виплаті та був виплачений позивачу за період серпень 2016 року по січень 2017 рік. Крім того суд залишив поза увагою посилання відповідача на положення ст.233 КЗпП України, якою встановлений преклюзивний строк для вирішення трудового спору, який не підлягає поновленню. Вважає, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що наведеним вимогам оскаржуване рішення в повній мірі не відповідає.

В ході розгляду справи судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_1 з листопада 2014 року працював прибиральником в ОСББ «Брест-Литовське» та 20.02.2017 року був звільнений за згодою сторін. З довідки, виданої ОСББ «Брест-Литовське» від 22.02.2017 року, вбачається, що позивачу за період з серпня 2016 року по січень 2017 року нарахована заробітна плата в розмірі 25 407,19 грн., з якої має вираховуватися податок в розмірі 4573, 29 грн. Такий же самий розмір заробітної плати значиться в індивідуальних відомостях про застраховану особу, виданих ПФУ по формі ОК-5. В той же час у виписці з карткового рахунку позивача, відритого у ПАТ КБ „Приватбанк", відомості про надходження заробітної плати у період з вересня 2016 року по січень 2017 року відсутні. Дані обставини були підтверджені відповідними доказами по справі та фактично не заперечуються відповідачем.

Обґрунтовуючи свої заперечення проти позовних вимог, відповідач вказав, що ОСОБА_1 30.09.2016 року подав до ОСББ «Брест-Литовське» заяву, в якій просив заробітну плату за вересень 2016 року зарахувати на картку ОСОБА_2 у зв`язку з втратою своєї зарплатної картки. Як було встановлено в ході розгляду справи, з цього часу і до січня 2017 року заробітна плата позивачу на заробітну картку не надходила.

Позивач в своєму позові стверджував про те, що заробітна плата йому була нарахована, однак фактично не була виплачена, а саме: за серпень 2016 - 3 903,50 грн.; вересень 2016 - 3903,50 грн.; жовтень 2016 - 3 903,50 грн.; листопад 2016 - 5 519,89 грн.; грудень 2016 - 4088,40 грн.; січень 2016 - 4 088,40 грн., що в сумі становить 25407,19 грн. Відповідач в ході розгляду справи у суді першої інстанції не спростував зазначеної суми заборгованості перед позивачем, доказів того, що така сума була зарахована на зарплатний картковий рахунок позивача повністю чи частково, не надав, свого розрахунку заборгованості не навів. За таких умов вказані обставини були належним чином прийняті та відповідно оцінені судом першої інстанції при вирішенні справи. Вказаним обставинам суд першої інстанції дав належну правову оцінку, за результатами якої прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог в цій частині та порушення вимог закону з оплати праці відповідачем.

Як вбачається зі змісту апеляційної скарги, відповідач стверджує про виплату нарахованої позивачу заробітної плати у повному обсязі, але на іншу зарплатну карту. Крім того посилається на ті обставини, що таке нарахування сталося саме за письмовою заявою самого позивача від 30.09.2016 року. В той же час такі посилання відповідача не знайшли свого належного доведення в ході розгляду справи.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про оплату праці» при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. Посилання апелянта на те, що за період з серпня 2016 року по серпень 2018 року позивач не звертався до відповідача щодо надання роз`яснень в затримці у виплаті заробітної платі, не ґрунтуються на нормах закону в зв`язку з чим такий довод не може бути прийнятий до уваги апеляційним судом при розгляді даної апеляційної скарги.

При звільненні працівника, роботодавець повинен впевнитися в належному і своєчасному розрахунку всіх сум, що належать до виплати, що в даному випадку зроблено не було, і доводи з цього приводу, викладені в апеляційній скарзі не ґрунтуються на нормах закону і спростовуються наявними матеріалами справи. Отже, виходячи з положень Кодексу Законів про працю України, Закону України „Про оплату праці", заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності.

Разом з тим, відповідно до положень Кодексу Законів про працю України та вимог Закону України «Про оплату праці» обов`язок доказування відсутності заборгованості перед позивачем із заробітної плати покладається на роботодавця, а не на позивача (працівника), чого в даному випадку відповідачем належним чином зроблено не було.

Окремо апелянт вказує, що суд залишив поза увагою посилання відповідача на положення ст.233 КЗпП України, якою встановлений преклюзивний строк для вирішення трудового спору та який не підлягає поновленню. До вказаного доводу колегія суддів апеляційного суду відноситься критично, оскільки вимоги працівника про стягнення заробітної плати відносяться до вимог щодо порушення законодавства про оплату праці та відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України не обмежуються будь-яким строком звернення працівника до суду.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

На підставі вищезазначеного, колегія суддів вважає, що фактично вищезазначені доводи апеляційної скарги є повторенням позиції, висловленої відповідачем в своїх запереченнях, яка вже була належним чином оцінена, без наявності нових обставин чи доводів , які б спростовували таку оцінку суду.

В той же час колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на посилання апелянта на те, що довідка про доходи від 22.02.2017 року та індивідуальна відомість про застраховану особу по формі ОК-5 вказує на загальний розмір доходу фізичної особи, з яких у позивача не вираховані податки, зокрема й військовий збір. Надана позивачем довідка форми ОК-5 «Індивідуальні відомості про застраховану особу» від 22 лютого 2017 року, в якій відображена сума заробітку для нарахування пенсії, кількість днів стажу в місяці та позначка про сплату страхових внесків відповідачем, є підтвердженням суми нарахованої заробітної плати позивачу. Таким чином, з наданої довідки вбачається, що сума нарахованої заробітної плати за спірний період становить 25 407,19 грн. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, тощо. Суд, визначаючі розмір сум, що підлягають до стягнення з роботодавця на користь працівника, обрахував їх без вирахування сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів.

З урахуванням зазначеного позовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення з відповідача компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням термінів їх виплати та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення підлягають частковому задоволенню, з відрахуванням при їх виплаті суми податку з доходів фізичних осіб в розмірі 18% та військового збору в розмірі 1,5%. За таких умов доводи апеляційної скарги в цій частині знайшли своє підтвердження в суді апеляційної інстанції, апеляційна скарга ОСББ «Брест-Литовське» підлягає задоволенню частково, а рішення суду в цій частині підлягає зміні.

У відповідності до ч.13 ст. 141 України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Але колегія суддів вважає, що така зміна рішення не потребує зміни розподілу судових витрат по сплаті судового збору, оскільки вона розрахована судом першої інстанції за мінімальною фіксованою ставкою.

Згідно ст. 376 ЦПК України підставою для зміни судового рішення повністю або частково серед іншого є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Брест-Литовське» задовольнити частково. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 грудня 2018 рокузмінити.

Стягнути з об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Брест-Литовське» на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із порушенням термінів їх виплати у розмірі 4404 грн 22 коп. з відрахуванням суми податку з доходів фізичних осіб в розмірі 18% та військового збору в розмірі 1,5%.

Стягнути з об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Брест-Литовське» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення в розмірі 86 637 грн 05 коп. з відрахуванням суми податку з доходів фізичних осіб в розмірі 18% та військового збору в розмірі 1,5%.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий С.О. Журба

Судді: Д.О. Таргоній

К.П. Приходько