Справа № 549/127/19
2/549/66/19
ЗАОЧНЕ Р І Ш Е Н Н Я
21 червня 2019 року Чорнухинський районний суд Полтавської області у складі:
головуючого судді Глущенко Н.М.
з участю секретаря- Міщенко Т.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в смт.Чорнухи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,
У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики в сумі 1800 євро, трьох відсотків річних у розмірі 32,84 євро, проценти за користування позикою в розмірі 197,06 євро. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 10 червня 2018 року сторонами було укладено договір позики, за яким вона передала відповідачу 1800 євро терміном на 2 місяці, про що останній власноручно написав розписку. Проте відповідач взятих на себе зобов`язань не виконує, тому просить стягнути заявлений борг та відсотки за користування коштами в примусовому порядку.
В судове засідання позивач та її представник не з`явилися, представником позивача ОСОБА_3 надана до суду заяву в якій вона просить розглянути справу без їх участі, також повідомила, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення.
Відповідач ОСОБА_2 , в силу вимог ст. 128 ЦПК України, був належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання, в судове засідання не з`явився без повідомлення причин, відзиву не подав.
У зв`язку з цим суд, відповідно до ст.223 ч.4, ст.280ч. 1ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів, зі згоди позивача, вважає за можливе ухвалити заочне рішення.
Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновків про наступне.
Судом встановлено, що 10 червня 2018 року відповідач ОСОБА_2 позичив у позивача ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 1800 євро, які зобов`язувався повернути до 10 серпня 2018 року, про що останній написав розписку 10 червня 2018 року.
У зазначений в розписці строк, відповідач кошти не повернув.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом КабінетуМіністрів Українивід 19лютого 1993року №15-93«Про системувалютного регулюванняі валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».
Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
З огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
Щодо стягнення заборгованості в іноземній валюті (валюта позики), то вказана позиція цілком узгоджується з практикою Великої Палати Верховного суду. При касаційному перегляді справи №373/2054/16-ц, було визначено, у якій валюті має виконуватися зобов`язання у разі, якщо у позику передавалась іноземна валюта, так і в правову природу валюти при визначенні 3 % річних, передбачених у частині другій статті 625 ЦК України.
Зокрема у постанові Великої Палати Верховного суду у справі №373/2054/16-ц зазначено наступне: «Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачено законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі №14-134 цс18.
Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного суду зазначає, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. Велика Палата Верховного суду сказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.
Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Вказані правові висновки висловлені Верховним Судом України в постановах №6-1967цс15 від 11 листопада 2015 року та № 6-63цс13 від 18 вересня 2013 року.
Позивач на підтвердження укладення договору позики надала суду оригінал розписки від 10 червня 2018 року, яка свідчить про отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 у позику грошових коштів в сумі 1800 євро із зобов`язанням повернути грошові кошти 10.08.2018 року.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та у порядку, що встановлені договором.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Судом встановлено, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики, позичальником не виконані зобов`язання перед позикодавцем, кошти, отримані у позику, не повернуті. Враховуючи встановлену статтею 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину суд прийшов до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у валюті, визначеній договором.
Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).
У контексті статей 524, 533-535, 625ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
Передбачене частиною другою статті 625ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.
Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12 та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 14-446цс18.
У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.
Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).
Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.
Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Закону Українивід 05 квітня 2001року №2346-ІІІ«Про платіжнісистеми тапереказ коштівв Україні» моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.
Розмір суми трьох процентів річних з 11.08.2018 року по 27.03.2019 року розраховано наступним чином:
1800,00 євро x 3%/365 (кількість днів у році) х 229 (кількість днів прострочення) = 33,88 євро.
Розмір процентів розраховано наступним чином:
1800,00 євро (сума заборгованості) х 229 (кількість днів прострочення) х 18% (облікова ставка Національного банку України за вказаний період)/100%/365 ( днів у році) =203,28.
Отже у зв`язку з неповерненням відповідачем суми позики своєчасно його борг складає: сума позики 1800,00 грн., проценти за позикою 203,28 євро, три проценти річних від простроченої суми 33,88 євро.
З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
Крім того, у відповідності до вимог ст.ст.139,141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача понесені і документально підтверджені судові витрати.
Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 263-265, 280-282, 355 ЦПК України,
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити повністю.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , 1800 євро (одна тисяча вісімсот євро) основного боргу, 33,88 євро - 3% річних, 203,28 євро проценти за користування позикою а всього 2037,16 євро.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 768,40 грн.
Заочне рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про перегляд заочного рішення або апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо заяви про перегляд заочного рішення або апеляційну скаргу не було подано.
Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду через Чорнухинський районний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом 20 - ти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Суддя