Справа № 487/6336/18
Провадження № 2/487/466/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.06.2019 року Заводський районний суд м. Миколаєва в складі: головуючого судді - Щербини С.В., за участю секретаря судового засідання - Ободенко І.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу №487/6336/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності, -

за участю: представника позивача - ОСОБА_14

відповідачів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , його законного представника - ОСОБА_4

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Миколаївської міської ради про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю з ОСОБА_5 з 1987 року по день його смерті та визнання за нею права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи свої вимоги зазначила, що 31.12.1966 року між нею та ОСОБА_5 було укладено шлюб, який було розірвано 09.01.1987 року, проте розірвання шлюбу було фіктивним для отримання нерухомого майна, тому вони продовжували проживати однією сім`єю, вели спільне господарство, виховували сина, мали спільний бюджет та продовжували вважати собі чоловіком та дружиною. 15.11.1995 року ОСОБА_5 отримав у власність квартиру АДРЕСА_1 . 17.10.2008 року вони знову зареєстрували шлюб, який було розірвано 13.03.2010 року, але продовжували проживати спільно, до дня смерті ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1. Тому вважає квартиру АДРЕСА_1 їх спільним сумісним майном, а виходячи із рівності часток, їй належить Ѕ частка вказаної квартири. Після смерті ОСОБА_5 вона, як єдиний спадкоємець першої черги за законом, звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після його смерті, але в цьому їй було відмовлено, у зв`язку з тим, що вона не є його родичкою або дружиною.

Ухвалою від 01.10.2018 року позовна заява залишена без руху.

Ухвалою від 02.11.2018 року відкрите провадження у справі.

Ухвалою від 22.12.2018 року закрите підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду та витребувано з 3-ї миколаївської державної нотаріальної контори копію спадкової справи після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

21.01.2019 року до суду надійшла копія спадкової справи №7/2018 року, після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою від 21.01.2019 року замінено первісного відповідача належними відповідачами ОСОБА_2 і ОСОБА_3 .

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, підтвердив викладені обставини, просив позов задовольнити.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги визнала, підтвердила факт проживання позивача з ОСОБА_5 однією сім`єю по день його смерті.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 та його законний представник ОСОБА_4 позовні вимоги не визнали, просили в позові відмовити посилаючись на те, що позивач з 2002 року не проживала однією сім`єю з ОСОБА_5 . Також зазначили, що ОСОБА_3 є сином померлого ОСОБА_6 , який був сином позивача та ОСОБА_5 , а ОСОБА_4 дружина ОСОБА_6 При цьому вказували, що розірвання шлюбу у 1987 році було дійсно фіктивним, вони домовились, що позивач після отримання спадку після смерті своїх батьків віддасть чоловіку гроші за квартиру, яку він придбав за особисті кошти для сім`ї сина, але вона відмовилась віддати гроші, тому ОСОБА_5 відмовився відновити шлюб та у 1995 році придбав квартиру АДРЕСА_1 . У 2002 році позивач переїхала проживати у родину свого сина, який був тяжко хворий на онкологію з адресою: АДРЕСА_2 , де і була зареєстрована. Після продажу квартири АДРЕСА_2 , позивач у 2005 році купила собі квартиру по АДРЕСА_4 та з цього часу постійно там проживала. У 2008 році позивач знову зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 , який було розірвано у 2010 році, оскільки квартиру позивача у 2009 році банк виставив на продаж, як заставне майно. Після цього з 2009 року позивач переїхала проживати в квартиру онука ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по АДРЕСА_5 , де і була зареєстрована та проживала до 10.12.2016 року. Після чого позивач переїхала проживати у літку до своєї онуки ОСОБА_2 на дачу, а взимку проживала у своєї подруги. Крім того, вказували, що не заперечують, щоб позивач проживала у спірній квартирі.

Заслухавши пояснення сторін та їхніх представників, свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного:

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з положеннями п.5 ч.1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Згідно ч. 1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень ч.1, 2 ст.21 Сімейного кодексу України (далі - СК України) шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов"язків подружжя.

Згідно із ч.1 ст.36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

З наведеного положення випливає центральна ознака подружніх відносин: спільне проживання, наявність факту ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї.

Згідно з ч. 1ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Відповідно до ч. 1ст. 36 цього Кодексу, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Разом з тим, згідно із ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто, при застосуванніст. 74 СК України, слід виходити, що вказана норма поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними складалися усталені відносини, притаманні подружжю.

Крім того, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбане спірне майно.

Частиною 2 статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки і тому, виходячи з вищевикладеного, кожна людина має право на сімейне життя, при цьому, укладення шлюбу між чоловіком та жінкою не є обов`язковою умовою для створення їх сім`ї. Сім`я може бути створена на будь-яких підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 з 31.12.1966 року, який між ними розірвано 09.01.1987 року Центральним відділом ЗАГС м. Миколаєва, актовий запис № 14.

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 15.11.1995 року, виданого Миколаївською міською службою приватизації державного житлового фонду, ОСОБА_5 на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5

Після смерті ОСОБА_5 позивач звернулась до нотаріуса із завою про прийняття спадщини, але їй було відмовлено в усній формі з посиланням на те, що вона не є родичкою або дружиною померлого.

У зв`язку з чим, заявник просить встановити факт проживання однією сім`єю з померлим в період з 1987 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Проте, пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року.

Виходячи з вищезазначених правових норм, факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 1 січня 2004 року. Кодекс про шлюб та сім`ю УРСР не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживала разом без реєстрації шлюбу.

З огляду на зазначене та виходячи із положень ст. 58 Конституції України, позов в частині встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , однією сім`єю без перебування у шлюбі між собою, у період з 09.01.1987 року по 01.01.2004 року не підлягає задоволенню.

Тому, відмова позивачу у встановленні факту проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу за вказаний нею період, відповідно до положень ЦПК України є підставою для відмови позивачу в задоволенні позову про визнання за нею права власності на квартиру АДРЕСА_1 , Ѕ частки як спільного сумісного майна чоловіка та жінки, які не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та Ѕ частку в порядку спадкування за законом, після смерті ОСОБА_5 , оскільки її право на зазначене майно витікає із встановлення вказаного вище факту. При цьому, із наданої приватним нотаріусом спадкової справи №7/2018 після смерті ОСОБА_5 , вбачається, що спадкоємцями за правом представлення, його внуки померлого ОСОБА_2 і неповнолітній ОСОБА_3 .

Крім того, враховуючи той факт, що після розірвання шлюбу у 1987 році позивач проживала разом із ОСОБА_13 та зазначала про фіктивність розірвання шлюбу, суд виходить з того, що сам по собі факт придбання спірного майна навіть в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Будь-яких доказів, що спірна квартира придбана внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету), суду не надано та судом не здобуте.

Крім того, суд приходить до висновку, що не підлягає задоволенню і встановлення факту проживання позивача однією сім`єю із ОСОБА_5 в період з 01.01.2004 року по 17.10.2008 року та з 13.03.2010 року по ІНФОРМАЦІЯ_1, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеногост.13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, оскільки крім власних тверджень, інших доказів, які б підтверджували факт проживання позивача однією сім`єю з відповідачем, які можуть розцінюватись як сімейні в розумінні положень ст. 3 СК України, позивач не надала, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази наявності обставин, які б засвідчували реальність сімейних відносин, які склалися між останніми, а саме, наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням тощо.

Реєстрація позивача з 10.02.2016 року за адресою місця проживання ОСОБА_5 в квартирі АДРЕСА_1 , не свідчить про їх спільне проживання як чоловіка та дружини.

В той час свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 в судовому засіданні підтвердили факт, що ОСОБА_1 з 2002 року проживала разом із родиною свого сина ОСОБА_6 по АДРЕСА_2 , після смерті сина проживала окремо, а з 2009 року, коли погіршили стосунки із ОСОБА_5 , знову постійно проживала із внуком ОСОБА_3 та невісткою ОСОБА_4 по АДРЕСА_5 , де була зареєстрована, до 2016 року.

Суд ставиться критично до показів свідків ОСОБА_11 і ОСОБА_12 , відносно того, що позивачка постійно проживала разом із ОСОБА_5 з початку 80-х років, вели спільне господарство, робили ремонт, вона доглядала за ОСОБА_5 та хоронила його, оскільки протирічать дослідженим судом доказам.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов є безпідставним та недоведеним, тому в задоволенні слід відмовити в повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору віднести за рахунок позивача.

Керуючись ст. ст. 76, 81 89, 263-265 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності - відмовити.

Рішення набирає законної сили через 30 днів після його проголошення та може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду в строк і порядок, встановлений ст. ст. 354, 355 ЦПК України.

Суддя: С.В. Щербина

Повний текст рішення складено 26.06.2019 року.