Постанова

Іменем України

26 червня 2019 року

м. Київ

справа № 447/2517/14-ц

провадження № 61-10665св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Роздільське державне гірничо-хімічне підприємство «Сірка», Міністерство економічного розвитку і торгівлі України

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області у складі судді Головатого А. П. від 25 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області у складі колегії суддів: Приколоти Т. І., Павлишина О. Ф., Федоришина А. В. від 26 травня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст вимог

У серпні 2014 року ОСОБА_1 звернувся з позовною заявою до Роздільського державного гірничо-хімічного підприємства «Сірка» (далі - РДГХП «Сірка») про стягнення різниці між середнім заробітком за час вимушеного прогулу та виплатами по безробіттю у розмірі 95855,73 грн, середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення позивача на роботі за період з 22 листопада 2013 року по 12 серпня 2014 року у розмірі 87134,88 грн та моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн. Позивач просив звернути рішення суду до негайного виконання.

Позов обґрунтований тим, що 22 листопада 2013 року ухвалено рішення про поновлення позивача на роботі з 30 травня 2013 року, яке набрало законної сили 10 квітня 2014 року. Рішення допущено до негайного виконання. З огляду на це, позивач просив стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з вирахуванням отриманої ним допомоги по безробіттю з червня 2013 року по червень 2014 року. Оскільки рішення про поновлення на роботі позивача не виконано, також просив стягнути середній заробіток за час затримки виконання рішення суду, а саме за період з 22 листопада 2013 року по 12 серпня 2014 року. Просив стягнути на свою користь відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з незаконним звільненням та невиконанням рішення суду протягом тривалого строку, яку він оцінює у розмірі 10000,00 гривень.

У ході судового розгляду справи позивач двічі збільшував розмір позовних вимог. Просив стягнути з РДГХП «Сірка» та Міністерства економічного розвитку і торгівлі України на свою користь різницю між середнім заробітком за час вимушеного прогулу та виплатами по безробіттю, у розмірі 30 504,39 гривень, середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі за період з 22 листопада 2013 року по 19 жовтня 2015 року у розмірі 250 512,78 грн, моральну шкоду у розмірі 10 000,00 гривень і звернути рішення суду до негайного виконання.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 25 грудня 2015 року позовні вимоги задоволені частково, стягнуто з Роздільського державного гірничо-хімічного підприємства «Сірка» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30 травня 2013 року по 22 листопада 2013 року у розмірі 10 621,06 грн, та на користь держави - судовий збір у розмірі 243,60 грн, у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Під час задоволення позовних вимог у частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції використав дані щодо заробітку позивача, зазначені у довідці про заробітну плату позивача від 01 грудня 2015 року №48 з урахуванням листків непрацездатності серії АВХ №215459, серії АВХ №215585, серії АВН №399482 та табелів обліку робочого часу за березень та квітень 2013 року.

У задоволенні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі суд першої інстанції відмовив з огляду на те, що у ст. 236 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено за результатами розгляду такої вимоги постановлення ухвали, тоді як судовий розгляд у позовному провадженні закінчується ухваленням рішення суду. Тому суд дійшов висновку про те, що розгляд зазначеної вимоги має бути предметом розгляд у порядку передбаченому Розділом VІ «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України. У стягненні моральної шкоди суд відмовив з огляду на недоведеність.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 26 травня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 25 грудня 2015 року залишено без змін. Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, наведеними у оскаржуваному рішенні.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2016 року ОСОБА_1 , не погодившись з рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 25 грудня 2015 року та ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 26 травня 2016 року, подав через представника ОСОБА_2 касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі - ВССУ), в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою ВССУ від 22 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження за зазначеною касаційною скаргою на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 25 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 26 травня 2016 року.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

04 червня 2018 року справу № 447/2517/14-ц і матеріали касаційного провадження ВССУ передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 13 червня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтована тим, що під час визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу суди не взяли до уваги довідку про розмір його заробітної плати від 07 серпня 2014 року № 03-228, надавши перевагу довідці від 01 грудня 2015 року № 48, яку РДГХП «Сірка» подало до суду 03 грудня 2015 року, що призвело до неправильного розрахунку суми середнього заробітку, який підлягав стягненню на користь позивача.

Також зазначено, що судом першої інстанції залучено співвідповідача - Міністерство економічного розвитку і торгівлі України, з огляду на що позивач у заяві про уточнення позовних вимог виклав вимоги як до РДГХП «Сірка», так і до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України. Однак у рішенні суду першої інстанції без зазначення мотивів вказано відповідачем лише РДГХП «Сірка», а Міністерство економічного розвитку і торгівлі України вказано як третю особу. Отже, судом першої інстанції самостійно змінено статус співвідповідача на третю особу, що суперечить нормам процесуального права. Це порушення залишилося поза увагою апеляційного суду. Відмову у стягненні середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі суд першої інстанції з мотивів неможливості вирішення цього питання у межах позовного провадження позивач вважає незаконним, оскільки це порушує його право на ефективний доступ до суду. Відмову у задоволенні стягнення моральної шкоди вважає безпідставною, оскільки суд не врахував, що незаконне звільнення змінило організацію його життя, він був позбавлений можливості відвідувати роботу, яка була частиною його життя, звільнення принизило його авторитет як керівника підприємства, йому доводилось виправдовуватися перед знайомими й іншими особами, що принижувало його репутацію, тривалий час він не міг влаштуватися на іншу роботу, протягом тривалого часу він відчував себе неспроможним забезпечити власну сім`ю, що впливало на його психоемоційний стан.

Позиції інших учасників

У березні 2017 року Міністерство економічного розвитку і торгівлі України надіслало до ВССУ засобами поштового зв`язку заперечення на касаційну скаргу. Вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, адже позивач не надав обґрунтування щодо стягнення з Міністерства економічного розвитку і торгівлі України середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення позивача, оскільки оплата праці керівника підприємства здійснюється за рахунок коштів самого підприємства. Міністерство економічного розвитку і торгівлі України не було органом управління РДГХП «Сірка» на час постановлення рішення про поновлення позивача на роботі, не було стороною виконавчого провадження і не мало відношення щодо поновлення позивача на роботі. Вважає, що наданий позивачем розрахунок середнього заробітку є неправильним, оскільки перебіг строку нарахування має починатися 29 грудня 2014 року - з дня виправлення описки у рішенні суду про поновлення на роботі позивача, допущеної у назві підприємства. Також суд мав врахувати той факт, що до поновлення позивача на роботі наказом Міністерство економічного розвитку і торгівлі України від 10 лютого 2016 року № 12-п, позивач 24 липня 2015 року був призначений на посаду генерального директора Державного підприємства «Новороздільське державне гірничо-хімічне підприємство «Сірка». Тому його заробіток має бути вирахуваний з суми середнього заробітку за час невиконання рішення про поновлення на роботі. Щодо вимог про стягнення моральної шкоди вважає, що позивачем не надано доказів її заподіяння.

Позиція Верховного Суду

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною третьою статті 3 ЦПК Українивизначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Як вбачається з журналу судового засідання від 29 вересня 2014 року, суд першої інстанції ухвалив залучити до участі у розгляді справи Міністерство промислової політики України як третю особу.

Відповідно до журналу судового засідання від 28 жовтня 2014 року ухвалою суду першої інстанції третя особа була замінена на Міністерство економічного розвитку і торгівлі України.

Згідно з журналом судового засідання від 26 січня 2015 року суд першої інстанції ухвалив залучити в справу як співвідповідача Міністерство економічного розвитку і торгівлі України.

У журналі судового засідання від 10 лютого 2015 року Міністерство економічного розвитку і торгівлі України зазначене як відповідач.

У судовому засіданні 22 квітня 2015 року судом першої інстанції прийнята заява про уточнення позовних вимог, в якій заявлено вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з РДГХП «Сірка», середнього заробітку за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі з Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, моральної шкоди з РДГХП «Сірка» та Міністерства економічного розвитку і торгівлі України.

Відповідно до журналу судового засідання від 22 квітня 2015 року суд першої інстанції відмовив у задоволенні клопотання Міністерства економічного розвитку і торгівлі України про виключення даного Міністерства зі складу відповідачів.

В ухвалі суду першої інстанції від 21 вересня 2015 року про відновлення провадження у справі Міністерство економічного розвитку і торгівлі України зазначено як третя особа, проте судового рішення про зміну процесуального статусу даного учасника суд першої інстанції не приймав.

19 жовтня 2015 року у судовому засіданні прийнята заява про уточнення та збільшення позовних вимог, в якій заявлено вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з РДГХП «Сірка», середнього заробітку за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі з РДГХП «Сірка» і Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, моральної шкоди з РДГХП «Сірка» та Міністерства економічного розвитку і торгівлі України.

У журналах судового засідання від 19 жовтня 2015 року, 09 листопада 2015 року, 03 грудня 2015 року, 25 грудня 2015 року Міністерство економічного розвитку і торгівлі України зазначено як відповідач. Питання про зміну процесуального статусу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України судом першої інстанції не вирішувалося.

У рішенні Миколаївського районного суду Львівської області від 25 грудня 2015 року Міністерство економічного розвитку і торгівлі України вказано у процесуальному статусі третьої особи.

Отже, суд першої інстанції безпідставно змінив у рішенні процесуальний статус співвідповідача на третю особу.

Зазначене порушення норм процесуального права призвело до неправильного вирішення справи, оскільки суд не вирішив позивні вимоги, заявлені позивачем до співвідповідача - Міністерства економічного розвитку і торгівлі України.

Однак, відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи у межах заявлених вимог.

Крім того, зазначене порушення норм процесуального права істотно впливає на процесуальний статус учасників справи, оскільки відповідач і третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, користуються у позовному провадженні різними процесуальними правами.

Про неправомірну зміну судом першої інстанції процесуального статусу співвідповідача позивач посилався у апеляційній скарзі, проте суд апеляційної інстанції в ухвалі від 26 травня 2016 року не надав оцінку зазначеному доводу позивача. В ухвалі Апеляційного суду Львівської області від 26 травня 2016 року Міністерство економічного розвитку і торгівлі України зазначено як третя особа.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України»).

Зазначене порушення щодо зміни процесуального статусу співвідповідача на третю особу вплинуло на законність постановлення рішення судом першої інстанції щодо вимог, які були заявлені також і до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України

Доводи позивача про немотивоване надання судами першої та апеляційної інстанції переваги довідці про заробітну плату позивача від 01 грудня 2015 року № 48 над довідкою про заробітну плату позивача від 07 серпня 2014 року суд касаційної інстанції вважає необґрунтованими.

Відповідно до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України у редакції, чинній на час постановлення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року) жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає у рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у їх прийнятті.

У рішенні суду першої інстанції наведені мотиви прийняття саме довідки від 01 грудня 2015 року про заробітну плату позивача за березень і квітень 2013 року з огляду на наявні у матеріалах справи (а. с. 201-205) листки непрацездатності серії АВХ №215459, серії АВХ № 215585, серії АВН № 399482 та табелі обліку робочого часу за березень і квітень 2013 року, які підтверджують неправильність наведеної інформації у довідці від 07 серпня 2014 року.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України касаційний суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводів щодо порушенням судами норм процесуального права чи неправильного застосування норм матеріального права під час дослідження та оцінки листків непрацездатності серії АВХ №215459, серії АВХ № 215585, серії АВН № 399482 та табелів обліку робочого часу за березень і квітень 2013 року у касаційній скарзі не наведено.

Відмовляючи у задоволенні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що відповідно до ст. 236 КЗпП України така вимога не може розглядатися у межах позовного провадження, а має вирішуватися у порядку передбаченому Розділом VІ «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України. Такий висновок мотивовано тим, що у ст. 236 КЗпП України зазначається, що таке питання вирішується ухвалою суду.

Такий висновок судів суперечить частині першій статті 2 ЦПК України 2004 року, відповідно до якої цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України «Про міжнародне приватне право». Розділ VІ «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України2004 року не містить положень щодо вирішення питання про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення щодо поновлення на роботі працівника.

Як вбачається з постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 711/8446/16-ц (провадження № 14-37 цс 19) стягнення середнього заробітку за час невиконання рішення про поновлення на підставі статті 236 КЗпП України здійснюється у межах позовного провадження.

Відповідно до частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободкожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

З огляду на відмову у задоволенні позовної вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки у виконанні рішення про поновлення на роботі з підстав неможливості розгляду такої вимоги у позовному провадженні,фактично позивача позбавлено права на доступ до правосуддя.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП Українисуду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, в разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного для після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час невиконання рішення про поновлення на роботі з мотивів неможливості розгляду такої вимоги у позовному провадженні, суд першої інстанції не дослідив і не давав оцінки наявним у справі доказам щодо цієї вимоги, що унеможливлює відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України вирішення цієї вимоги судом касаційної інстанції.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Відмовляючи у задоволенні вимоги про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність такої вимоги, обмежившись оцінкою лише виписки про лікування позивача у м. Празі у межах Програми гуманітарної евакуації постраждалих громадян і статей під назвами: «На майданській хвилі до «Сірки» збирається повернутися новий-старий керівник» і «Роздільська «Сірка» стала розмінною монетою влади».

Разом з тим, позивач обґрунтовував заявлені вимоги щодо відшкодування моральної шкоди також тим, що незаконне звільнення змінило організацію його життя, внаслідок того, що рішення про його поновлення не виконувалося тривалий, він був позбавлений можливості відвідувати роботу, яка була частиною його життя, відчував себе неспроможним забезпечити власну сім`ю, що впливало на його психоемоційний стан.

Статтею 23 Цивільного кодексу Українипередбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

У статті 237-1 КЗпП Українизакріплено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП Україниза наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Відмовляючи у задоволенні вимоги щодо стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, не врахував конкретні обставини справи щодо характеру немайнових втрат позивача, зокрема, тяжкість вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках позивача, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану внаслідок тривалого невиконання рішення суду про поновлення на роботі.

Колегія суддів звертає увагу на неврахування судами попередніх інстанцій під час вирішення позовних вимог положень статті 233 КЗпП України, яка визначає строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів.

У разі пропуску з поважних причин строків, установлених КЗпП України, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки (стаття 234 КЗпП України).

Строк звернення до суду, встановлений статтею 233 КЗпП України, застосовується незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цього строку, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк.

Суд касаційної інстанції не має повноважень відповідно до частини першої статті 400 Цивільного процесуального кодексу України встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Таким чином, доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 25 грудня 2015 року та ухвала Апеляційного суду Львівської області від 26 травня 2016 року постановлені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу задовольнити, оскаржені рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 25 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 26 травня 2016 року скасувати.

Суду першої інстанції необхідно вирішити позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час невиконання рішення суду про поновлення позивача на роботі та відшкодування моральної шкоди у зв`язку з незаконним звільненням та затримкою у поновленні позивача на роботі до обох співвідповідачів відповідно до заявлених позивачем позовних вимог, перевірити дотримання строків звернення до суду за вирішенням трудових спорів, розглянувши справу з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин та вимог закону.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки Верховний Суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 25 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 26 травня 2016 року скасувати і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова В. М. Ігнатенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов