ПОСТАНОВА

Іменем України

26 червня 2019 року м. Кропивницький

справа № 404/6411/18

провадження № 22-ц/4809/959/19

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Голованя А.М. (головуючий, суддя-доповідач), Карпенка О.Л., Мурашка С.І., учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державне підприємство Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» - «1080 Управління начальника робіт»,

розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, апеляційну скаргу Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 05 березня 2019 року у складі судді Варакіної Н.Б.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» (далі - ДП МОУ «Укрвійськбуд») про стягнення 118854 грн заборгованості з нарахованої та невиплаченої заробітної плати, та 72360 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позову зазначав, що з 11.11.2013 працював на посадах начальника відділу матеріально-технічного постачання і директора філії державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» - «1080 Управління начальника робіт». Наказом №35/К від 18.10.2017 його було звільнено з займаної посади у зв`язку із закінченням терміну дії контракту (п.2 ст.36 КЗпП України). При звільненні відповідач не здійснив виплату всіх сум, належних йому від підприємства, а саме заробітну плату за 15 місяців, що передують звільненню та компенсацію за невикористану відпустку у кількості 94 календарних дні за період роботи з 11.11.2013 по 18.10.2017, що в сумі становить 118 854 грн., які просив стягнути з відповідача. Крім того, просив стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 18.10.2017 по 17.09.2018 в розмірі 72360 грн.

02 січня 2019 року позивач уточнив позовні вимоги та просив стягнути невиплачену заробітну плату в розмірі 66604,84 грн та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, який станом на 28.12.2018 становить 88116,21 грн.

ОСОБА_1 наголошує, що ДП МОУ «Укрвійськбуд» володіло інформацією про реквізити його карткового зарплатного рахунку; жодних листів чи повідомлень про необхідність з`явитись до каси відповідача для проведення кінцевого розрахунку не надходило. Тому, позивач вважає, що виключно з вини відповідача не було проведено виплату всіх належних сумм в день його звільнення.

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Кіровського суду м. Кіровограда області від 05 березня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» задоволено. Стягнуто з ДП МОУ «Укрвійськбуд» на користь ОСОБА_1 заборгованість з нарахованої та невиплаченої заробітної плати у розмірі 66 604, 84 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 95 531, 46 грн. без вирахування податків та обов?язкових платежів. Стягнуто з ДП Міністерства оборони України «Укравійськбуд» на користь держави судовий збір в розмірі 704,80 грн.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погоджуючись з рішенням суду ДП Мністрества оборони України «Укрвійськбуд» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позовних вимога ОСОБА_1 відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає, що позивач зловживає своїми трудовими правами, оскільки був звільнений із займаної посади 18.10.2017, а позов ним подано до суду 17.09.2018, майже через 11 місяців.

Зазначає, що невиплату заробітної плати при звільненні не було здійснено з вини самого позивача, який проігнорував листа, в якому підприємство запропонувало ОСОБА_1 надати банківські реквізити для перерахування нарахованої заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку. Позивач вчасно не звернувся до каси підприємства для отримання належних йому виплат, тому, як було виявлено при аналізі ведення книги по оплаті праці за 2018 рік, заробітну плату позивача перенесено на рахунок 662 «Розрахунки з депонентами» та надалі така заробітна плата вважається невиплаченою, депонованою через її неотримання позивачем, а кошти були повернуті в банк.

Вважає рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 05 березня 2019 року неправомірним з причин невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, а саме рівності усіх учасників перед законом та судом.

Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 посилаючись на ч.5 ст. 24 Закону України «Про оплату праці», зазначає що виплата заробітної плати може проводитись через установу банку за особистою письмовою заявою працівника.

Факт подання ним такої заяви підтверджується фактичним здійсненням виплат заробітної плати протягом 2013 - 2017 року на рахунок відкритий позивачем у АТ КБ «ПриватБанк». Тож вбачається, що на момент його звільнення ДП Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» було відомо про можливість проведення кінцевого розрахунку на рахунок позивача.

Позивач також спростовує позицію на якій наголошує відповідач про те, що останній надсилав запит для надання банківських реквізитів позивачем, однак жодного підтвердження направлення звернення не було подано до суду. До того ж відповідачем одразу після звільнення було надіслано поштове відправлення де містилась лише трудова книжка та копія наказу про звільнення.

Вважає, що доводи апеляційної скарги щодо порушення позивачем п.п. 6 п. 2.1 трудового договору від 26.11.2013, де зазначено обов`язок недопущення на підприємстві заборгованості із заробітної плати та інших грошових витрат, є безпідставними, оскільки в трудовому договорі відсутній даний пункт. Позивач також зазначає, що даний договір є строковим, і стосується лише періоду 2013-2014 року, а подія, яка порушила його права почалась 19.10.2017 року (в день звільнення).

Просив відхилити апеляційну скаргу, а оскаржуване рішення залишити без змін.

14 червня 2019 року до апеляційного суду надійшло заперечення на відзив від ДП Міністерства оборони України «Укрвійськбуд», в якому він зазначає, що судом першої інстанції не було досліджено причини виникнення заборгованості та не встановлено відповідальність ОСОБА_1 як керівника Філії ДП МОУ «Укрвійсьбуд» «1080 УНР», який відповідав за належне забезпечення фінансового стану філії та не вжив заходів щодо уникнення заборгованості із заробітної плати.

Відповідач також наголошує на тому, що трудовий договір між ОСОБА_1 та ДП МОУ «Укрвійсьбуд» хоча і є строковим, однак він пролонгувався до моменту закінчення трудових відносин. В цьому договорі зазначено, що саме на директора філії «1080 - УНР» було покладено обов`язок вживати заходів щодо недопущення на філії заборгованості із заробітної плати та інших грошових виплат. Проте позивач навмисно порушував даний пункт договору, таким чином умовно створюючи заборгованість із заробітної плати.

Суд першої інстанції встановив такі обставини

Судом встановлено, що позивач з 01.01.2015 працював директором філії державного підприємства міністерства оборони України «Укрвійськбуд» - «1080 Управління начальника робіт».

Наказом №35/к від 18.10.2017 звільнений з займаної посади.

Згідно довідки, наданої відповідачем, розмір невиплаченої заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку становить 66 606,84 грн.(а.с. 29, 35).

Позивачу зазначена сума не виплачена, що визнає відповідач, стверджуючи, що невиплата виникла з вини позивача, який не надав банківських реквізитів для здійснення перерахування.

З наданих позивачем виписок про рух коштів на його рахунку у АТ «Приват Банк» суд встановив, що з 2014 по 2017 рік заробітна плата ОСОБА_1 виплачувалась на банківську картку (а.с. 45-78).

Відповідачем не надано доказів на підтвердження направлення листа ОСОБА_1 про надання банківських реквізитів для перерахування сум, належних до виплати при звільненні.

Оскільки, в день звільнення, відповідно до ст. 116КЗпП України, виплата всіх сум, розмір яких становить 66 606,84 грн. позивачу проведена не була, то суд дійшов висновку, що вони підлягають стягненню.

Також, суд стягнув середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 95 531,46 грн, виходячи із наступного: (зарплата у вересні 2017 року - 6101,20 грн, зарплата у серпні 2017 - 6047,31 грн. У серпні та вересні 2017 року було 44 робочих днів. (6101,20 грн + 6047,31 грн): 44 = 276,10 грн - середньоденна заробітна плата. З 18.10.2017 по 05.03.2019 (день ухвалення рішення суду) було 346 робочих днів (276,10 х 346 = 95531,46) - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Як встановлено судом і не заперечується сторонами, у день звільнення ОСОБА_1 з ним не було проведено повного розрахунку, який складається з невиплаченої заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку і становить 66 606,84 грн.

Статтею 21 КЗпП України передбачений обов`язок роботодавця виплачувати працівникові заробітну плату.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу.

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму (стаття 116 КЗпП України).

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (статті 117 КЗпП України).

У пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Ураховуючи наведене, суд задовольнив у повному обсязі позовні вимоги про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку.

Слід зазначити, що в апеляційній скарзі відповідач не оспорює правильність розрахунків розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню з нього на користь позивача за весь час затримки проведення розрахунку.

За наведених обставин, доводи апеляційної скарги, які зводяться до того, що позивач зловживає своїми трудовими правами, оскільки позов про стягнення заборгованої зарплати та середнього заробітку було ним подано до суду 17.09.2018, майже через 11 місяців після звільнення та, що невиплату заробітної плати при звільненні не було здійснено з вини самого позивача, який проігнорував листа, в якому підприємство запропонувало йому надати банківські реквізити для перерахування нарахованої заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку не ґрунтуються на законі та доказах,

Також не може бути підставою для скасування рішення твердження скарги про те, що відповідач був директором підприємства і згідно з умовами трудового контракту зобов`язаний був вчасно виплачувати заробітну платі.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Виходячи із наведеного, рішення вважається таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому, відповідно до ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» - «1080 Управління начальника робіт» залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 05 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 26 червня 2019 року.

Головуючий суддя А.М. Головань

Судді О.Л. Карпенко

С.І. Мурашко