ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1897/19 Справа № 203/2084/18 Суддя у 1-й інстанції - Католікян М. О. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2019 року Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до Державного казначейства України, Головного управління Державного казначейства України, Дніпровського відділу поліції Головного управління національної поліції у Дніпропетровській області, прокуратури Дніпропетровської області про відшкодування моральної шкоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 листопада 2018 року,-

В С Т А Н О В И В:

15 червня 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до Державного казначейства України, ГУ Державного казначейства України, ДВП ГУ НП у Дніпропетровській області, прокуратури Дніпропетровської області про відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач працює на посаді керівника автостоянки, розташованої за адресою: м. Дніпро, вул. Миколи Руденка, 140А. 03.11.2017 року автостоянка була захоплена невідомими особами, які винесли зі стоянки все майно. Позивач викликав поліцію, яка відреагувала на виклик із запізненням. У результаті захоплення було привласнено майно ТОВ «Підприємство громадської організації інвалідів «Об`єднання інвалідів України «МІАНА» (власник автостоянки) вартістю 180 000,00 грн. По приїзді співробітники поліції відмовились оглядати приміщення та знімати сліди пальців рук злочинців. Позивач неодноразово звертався до органів досудового розслідування та органів прокуратури і лише за 54 після повідомлення доби було відкрите кримінальне провадження. Відповіді, які надсилались на адресу позивача були формальними. Будь-які дії органу досудового розслідування вчинялися лише після неодноразових скарг позивача. Усі отримані відповіді за своїм змістом є відписками. Така бездіяльність органів досудового розслідування вплинула на фізичний стан позивача, який погіршився через постійні моральні переживання. Викладені обставини стали причиною звернення позивача до суду з позовом про відшкодування йому за рахунок коштів державного бюджету моральної шкоди в сумі 280 000,00 грн. (а.с.а.с. 1 8, 32, 35).

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 листопада 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного казначейства України, Головного управління Державного казначейства України, Дніпровського відділу поліції Головного управління національної поліції у Дніпропетровській області, прокуратури Дніпропетровської області про відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Також вирішено питання щодо судових витрат (а.с.152-154).

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с.158-161).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - залишити без задоволення.

Відмовляючи у задоволенні повних вимог, суд 1 інстанції виходив з їх безпідставності, оскільки позивач не довів обґрунтованості своїх вимог та неправомірності дій органів поліції.

Вказані висновки суду 1 інстанції відповідають обставинам справи, зроблені відповідно до вимог норм матеріального та процесуального права.

Так, за змістом частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

З матеріалів справи вбачається, що позивач є керівником автостоянки, розташованої за адресою: м. Дніпро, вул. Миколи Руденка, 140А. Автостоянка належить товариству з обмеженою відповідальністю «Підприємство громадської організації інвалідів «Об`єднання інвалідів України «МІАНА» (а.с.а.с. 36, 37).

10 листопада 2017 року позивач звернувся до ДВП ГУ НП у Дніпропетровській області з листом по факту рейдерського захоплення автостоянки ТОВ «Підприємство громадської організації інвалідів «Об`єднання інвалідів України «МІАНА» (а.с.а.с. 12, 28).

Згодом позивач неодноразово звертався до ДВП ГУ НП у Дніпропетровській області та органів прокуратури з різноманітними зверненнями з приводу вказаної події, на які отримував відповіді (а.с.а.с. 9 11, 13 15, 21 23, 75, 83 132).

22 лютого 2018 року позивач звернувся до ДВП ГУ НП у Дніпропетровській області із заявою про відкриття за викладеними вище фактами кримінального провадження (а.с. 20).

Йому було повідомлено, що 27 грудня 2017 року заяву позивача було задоволено, відкрито кримінальне провадження №0004195 (а.с.а.с. 22, 24-звор.).

Усі звернення позивача були подані з приводу незаконного захоплення майна ТОВ «Підприємство громадської організації інвалідів «Об`єднання інвалідів України «МІАНА», позивачем як керівником автостоянки.

Звернувшись з позовом до суду про відшкодування моральної шкоди, позивач посилався положення статей 1173, 1174 Цивільного кодексу (далі ЦК), статей 127, 130 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), а також статтею 2 Закону України від 01.12.1994 року №266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закон №266/94-ВР) в обґрунтування своїх позовних вимог.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, встановлених у передбаченому законом порядку.

Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Частинами 2, 3 статті 13 Закону №266/94-ВР передбачено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Відтак, аналіз приведених норм (зокрема, статті 1176 ЦК) свідчить про те, що вони регулюють правовідносини з відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Зі змісту позовної заяви та пояснень позивача у судових засіданнях в суді 1 інстанції вбачається, що шкода, яка, на його думку, була йому заподіяна, по суті настала внаслідок вимушених звернень до органів досудового розслідування з листами, запитами тощо, що були пов`язані з фактом незаконного заволодіння майном ТОВ «Підприємство громадської організації інвалідів «Об`єднання інвалідів України «МІАНА», що призвело, на думку позивача, до його моральних переживань та страждань.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з пунктом 9 частини 2 статті 16 ЦК одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

У відповідності зі статтею 23 ЦК особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому обов`язковою умовою для можливості відшкодування моральної шкоди судом має бути доведення у належний процесуальний спосіб фактів настання такої шкоди, протиправності дій, що призвели до неї, а також наявності між цими фактами причинно-наслідкового зв`язку.

За правилами, встановленими частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частинами 2, 3 статті 12 ЦПК визначено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом частин 1, 3 статті 13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до статті 76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частинами 1, 5 статті 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

У відповідності з частиною 2 статті 77 ЦПК предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які підтверджували, що будь-якими діями або бездіяльністю службових осіб ДВП ГУ НП у Дніпропетровській області, прокуратури Дніпропетровської області, які були б визнані незаконними, позивачеві було заподіяно моральну шкоду.

Крім того, усі звернення позивача, з якими він і пов`язує позов, були подані з приводу незаконного захоплення майна іншої особи ТОВ «Підприємство громадської організації інвалідів «Об`єднання інвалідів України «МІАНА», і такі звернення він складав як керівник автостоянки, а не як фізична особа, що потерпіла від незаконних дій.

Виходячи з встановлених конкретних обставин справи, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд 1 інстанції дійшов правильного висновку, про відсутність підстав для задоволення позовних вимог та ухвалив обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам закону.

Колегія суддів вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права, правові підстави для його скасування відсутні.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що суд 1 інстанції безпідставно відмовив у задоволення позовних вимог, оскільки шкода, яка була йому заподіяна, настала внаслідок вимушених звернень до органів досудового розслідування із заявами, що були пов`язанні з фактом незаконного заволодіння майном ТОВ Підприємство громадської організації інвалідів Об`єднання інвалідів України Міана, колегія суддів не приймає до уваги, виходячи з того, що усі звернення ОСОБА_1 стосувались лише незаконного, на його думку, захоплення майна ТОВ Підприємство громадської організації інвалідів Об`єднання інвалідів України Міана, а такі звернення він складав, як керівник автостоянки, а не як фізична особа, що потерпіла від незаконних дій, при цьому доказів на підтвердження факту заподіяння саме йому, як фізичній особі, моральних страждань та їх розміру позивачем надано не було.

Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що дії слідчого в рамках КПК України не оскаржувались та незаконними судом не визнавались, а тому доводи позивача щодо незаконності дій органів досудового розслідування є безпідставними та зводяться до тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд.

Отже, під час розгляду справи та в суді апеляційної інстанції позивач не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги, та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, оскільки згідно із ч. 1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч., ч. 1, 5, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. При цьому, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та фактично зводяться до незгоди з рішенням суду та особистого тлумачення норм права та обставин справи. Судом першої інстанції у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, справа розглянута у рамках заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: