Справа №521/3282/19
Провадження №2/521/2248/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 липня 2019 року Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Поліщук І.О.,

при секретарі - Колесник Т.В.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про надання дозволу на багаторазові тимчасові виїзди за кордон дитині, яка не досягла 16-річного віку, без згоди та супроводу батька, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про надання дозволу на багаторазові тимчасові виїзди за кордон дитині, яка не досягла 16-річного віку, без згоди та супроводу батька, в якому просить надати дозвіл на багаторазові тимчасові виїзди (вивезення) за кордон за межі території України неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди (дозволу) і супроводу батька ОСОБА_3 , з моменту набрання рішенням законної сили до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 , у супроводі її матері - ОСОБА_1 або інших уповноважених нею осіб до країн ІІІенгенської зони та інших країн, зокрема: Австрійська Республіка, Королівство Бельгія, Республіка Білорусь , Грецька Республіка, Королівство Данія, Естонська Республіка, Латвійська Республіка, Литовська Республіка, Велике Герцогство Люксембург, Князівство Ліхтенштейн, Республіка Мальта, Князівство Монако, Королівство Нідерланди , Федеративна Республіка Німеччина, Словацька Республіка, Угорська Республіка, Республіка Словенія, Фінляндія, Французька Республіка, Республіка Хорватія, Чеська Республіка, Королівство Норвегія, Ісландія , Швейцарська Конфедерація, Російська Федерація, Королівство Таїланд, Об`єднані Арабські Емірати , Арабська Республіка Єгипет, Республіка Грузія, Держава Ізраїль, Сполучене Королівство Великобританії і Північної Ірландії, Республіка Болгарія, Республіка Кіпр, Румунія, Турецька Республіка, Королівство Іспанія, Італійська Республіка, Польська Республіка, Португальська Республіка, Сполучені Штати Америки, Канада, Республіка Індія , Швеція. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 17.07.2004 року позивачка уклала шлюб відповідачем. Від шлюбу ми маємо неповнолітню доньку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З вересня 2008 року шлюбні відносини між сторонами фактично припинені. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04.11.2009 року по справі № 2-5884/09 шлюб між позивачкою та відповідачем розірвано, про що 06.05.2010 року Київським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 278 та видано свідоцтво про розірвання шлюбу. Після розірвання шлюбу донька проживає з позивачкою та повністю перебуває на її утриманні. Питання про виховання та утримання доньки в судовому та в договірному порядку між позивачкою та відповідачем не вирішувалося. Після розірвання шлюбу відповідач фактично батьківських обов`язків не виконує, участі у житті доньки не бере, зв`язку з донькою не підтримує. З 08.09.2017 року ОСОБА_4 займається у танцювальному центрі ОСОБА_5. Танцювальний колектив неодноразово за останні роки брав участь у міжнародних конкурсах та змаганнях. Донька бере активну участь у діяльності колективу. Керівник танцювального центру має намір залучити її до участі у майбутніх міжнародних конкурсах та змаганнях. Проте наразі визначити точні дати конкурсів, у яких братиме участь танцювальний колектив, досить складно, адже танцювальний центр не може заздалегідь передбачити достатність фінансування для покриття видатків, пов`язаних з участю колективу в міжнародному конкурсі, та критерії відбору, які будуть висунуті організаторами міжнародних конкурсів до їх учасників, щоб наперед заявити про участь колективу в міжнародних конкурсах. Також ОСОБА_4 навчається у Комп`ютерній Академії «ШАГ», міжнародному учбовому закладі, навчальна програма якого передбачає неодноразові тимчасові поїздки за кордон в освітніх цілях. Сумлінно виконуючи свої батьківські обов`язки та піклуючись про оздоровлення та відпочинок дитини, позивачка також має наміри їй забезпечити неодноразовий тимчасовий відпочинок за кордоном, зокрема, на початку 2019 року у Єгипті та протягом 2019 року у Туреччині та Таїланді . Усі тимчасові виїзди неповнолітньої доньки - ОСОБА_2 , за кордон будуть пов`язані з її навчанням, участю у міжнародних танцювальних конкурсах або з відпочинком, що є необхідною складовою для всебічного розвитку доньки та зміцнення її здоров`я. Також, позивачка в своєму позові зазначає, що усі витрати по утриманню доньки та по забезпеченню її поїздок позивачка несе сама, докладає максимальних зусиль аби життя дитини було максимально комфортним, безпечним та безтурботним, всі дії позивачка здійснює виключно в інтересах дитини, намагається забезпечити її належним рівнем життя. На даний час позивачка має реальну можливість виїхати на відпочинок до іншої держави та має реальну можливість забезпечувати свою дитину, надавати їй належні умови проживання, забезпечувати сучасними засобами охорони здоров`я. Проте, незважаючи на свої зусилля щодо забезпечення доньці належного рівня життя, права дитини на вільне пересування та на належний моральний, духовний та фізичний розвиток можуть бути обмежені її батьком, ОСОБА_3 . Для здійснення тимчасових виїздів за кордон своєї доньки, у попередні роки, позивачка була вимушена отримувати нотаріально посвідчену згоду відповідача. Проте протягом останніх трьох років відповідач працює та мешкає за кордоном, в Україні перебуває досить короткий проміжок часу. Відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, не здійснює належного матеріально-фінансового забезпечення дитини. Інформації щодо місця проживання відповідача за кордоном позивачка не має. Кожного разу отримання згоди відповідача на виїзд доньки за кордон пов`язане зі значними складнощами та перешкодами. Позивачка фактично має вичікувати відповідача під час його нетривалого перебування в Україні, в проміжках часу між його виїздами за кордон. Наразі позивачці невідомі плани відповідача щодо його повернення в Україну. До того ж відповідач тяжко хворіє, перебуває на тривалому лікуванні за кордоном та наразі взагалі не має можливості посвідчити у нотаріуса згоду на виїзд доньки за кордон. Доля дитини відповідача фактично не цікавить, він не надає особливого значення згоді на виїзд дитини, вважає її оформлення зайвим та досить витратним, та неодноразово зазначав, що не бажає оформлювати таку згоду наступного разу. Проте Відповідач раніше надавав заяви-згоди на виїзди доньки за кордон. Враховуючи, що отримання від відповідача згоди на тимчасові виїзди їх з позивачкою доньки - ОСОБА_2 , за кордон наразі дуже ускладнене та практично неможливе, а дії відповідача можуть обмежити права доньки на свободу пересування та забезпечення її духовного та фізичного розвитку. Посилаючись на викладене, позивачка вимушена звернутися до суду з позовом в її інтересах для отримання відповідного дозволу на багаторазові тимчасові виїзди за кордон в судовому порядку.

До суду 07.03.2019 року надійшла відповідь з відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області щодо місця реєстрації відповідача, з якої вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , був зареєстрований: АДРЕСА_4 . Знятий з обліку 12.09.2017 року АДРЕСА_5 . Реєстрації немає.

Ухвалою суду від 11.03.2019 року провадження у справі було відкрито та призначено розгляд справи в загальному порядку з призначенням підготовчого судового засідання на 18.04.2019 року.

У підготовче засідання призначене на 18.04.2019 року сторони не з`явились.

30.04.2019 року ОСОБА_3 до канцелярії Малиновського районного суду м. Одеси надіслав заяву в якій не заперечував проти багаторазових тимчасових виїздів за кордон за межі території України його неповнолітньої доньки у супроводі матері або інших уповноважених нею осіб у країни Шенгенської зони та інших країн.

30.05.2019 року позивачка надала до канцелярії суду заяву в якій позовні вимоги підтримала та просила розглядати справу за її відсутності.

Ухвалою суду від 30.05.2019 року по справі було закрито підготовче засідання та справу призначено до судового розгляду по суті на 04.07.2019 року.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено ст.7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі ст.ст. 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з п.п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (ст. 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до ст.18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.

Відповідно до ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі «М . С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) Європейський суд з прав людини, установивши порушення ст.8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Зазначена правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 14-244цс18.

Судом встановлено, неповнолітня ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є донькою ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 16.02.2006 року Першим відділом реєстрації цивільного стану Малиновського районного управління юстиції м. Одеси, актовий запис за№109.

06 травня 2010 року шлюб між чоловіком ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 виданого Київським відділом РАЦС ОМУЮ.

Згідно копії Довідки (виписки з домової книги про склад сім`ї та реєстрацію) №58 від 04.10.2018 року, виданої ОСББ «Посейдон» дитина - ОСОБА_2 , зареєстрована з 25.07.2007 року по теперішній час за адресою: АДРЕСА_6 разом з матір`ю - ОСОБА_1 ..

З нотаріально посвідчених заяв вбачається, що 03.10.2014 року, 28.07.2015 року, 25.05.2017 року та 13.09.2017 року ОСОБА_3 надавав згоди на тимчасовий виїзд за кордон України ОСОБА_2 у супроводі її матері ОСОБА_1

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

У ст.313 ЦК України визначено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в України громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року N 231 (зі змінами).

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: - за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; - без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

У разі посилання на цей закон слід указувати дозвіл на конкретний виїзд (одноразовий) з визначенням його початку й закінчення.

Таким чином, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Чинним законодавством передбачено можливості ухвалення судом рішення на виїзд, а не постійні виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, такі поїздки можуть мати разовий характер з визначенням відповідного часового проміжку перебування у відповідній державі, а надання судом дозволу на майбутнє на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків, без визначення при цьому конкретного часу та місця перебування - суперечить положенням чинного законодавства.

Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Багаторазове вивезення дитини за кордон на майбутнє, без надання згоди батька чинним законодавством не передбачено.

На підставі належним чином оцінених доказів, з урахуванням встановлених обставин, суд встановив, що позивач не надала доказів про відмову батька у видачі згоди на виїзд дитини за кордон у супроводі лише матері або особи що нею уповноважена, не зазначила, в яку саме країну батько відмовив у виїзді дитини та з яких підстав, та приходить до висновку, що надання дозволу на неодноразові виїзди без згоди батька дитини фактично позбавить ОСОБА_3 можливості спілкуватись з дитиною та брати участь у її вихованні, що не відповідатиме найкращим інтересам дитини. Не конкретизовано також причини виїзду та часові проміжки перебування дитини в певній країні, з підтвердженням відповідними доказами.

Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного суду від 06.09.2018 року по справі № 757/6187/17-ц, від 16.08.2018 року по справі №489/6320/16-ц, від 03.04.2019 року по справі №381/4428/17.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі №712/10623/17 викладено правовий висновок про те, що дозвіл на виїзд за кордон дітей у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, із визначенням його початку й закінчення.

Отже, позовні вимоги про надання дозволу на багаторазові тимчасові виїзди за кордон дитині, яка не досягла 16-річного віку, без згоди та супроводу батька задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 13, 81, 89, 92, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про надання дозволу на багаторазові тимчасові виїзди за кордон дитині, яка не досягла 16-річного віку, без згоди та супроводу батька - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: