Справа № 310/2422/19
2-о/310/153/19
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2019 рокум. Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі судді Полянчука Б.І., при секретарі Панченко Л.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 (представник ОСОБА_2 ) про встановлення факту, заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація в особі посольства Російської Федерації в Україні,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту в якій зазначив, що він народився у м. Горлівка Донецької області де і проживав до серпня 2014 року за адресою: АДРЕСА_1 разом з дружиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , донькою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та онуком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Після незаконної анексії Кримського півострова, в квітні 2014 року Російська Федерація почала другу фазу збройної агресії проти України, під час якої контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (7 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року). 11 травня 2014 року на окупованій території Донецької та Луганської області відбувся референдум щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з погано прихованою метою відокремлення та проголошення так званих «Луганської Народної Республіки» та «Донецької Народної Республіки», який не був визнаний Україною та міжнародною спільнотою. Внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, яка розпочалася у лютому 2014 року, заявник був вимушений у серпні 2014 року залишити окуповану частину території Донецької області та переселитись до міста Бердянськ Запорізької області. Місце перебування заявника в АДРЕСА_2 . Він був призваний на військову службу за контрактом водієм-оператором протитанкового взводу протитанкової батареї військової частини ПП НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_5 31.12.2014 року на термін дії особливого періоду. У період з 08.02.2015 року по 20.05.2015 р. безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей, отримав захворювання, що пов`язане з захистом Батьківщини та отримав другу групу інвалідності, був визнаний учасником бойових дій та отримав статус інваліда війни. У результаті вищевказаних дій з боку Росії він був позбавлений можливості повноцінно спілкуватися з родиною. Крім того, він не може володіти своїм майном, що залишилось в м. Горлівка, а саме: житловим будинком де проживав разом з сім`єю за адресою: АДРЕСА_1 ; Ѕ частиною будинку, в якому він проводив підприємницьку діяльність, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 . Йому навіть невідомо чи існує взагалі його власність. У зв`язку з вимушеним переселенням з м. Горлівка, він змушений був припинити свою підприємницьку діяльність з виробництва меблів. Встановлення юридичного факту - вимушеного переселення з окупованої території України для уникнення загрози життю, здоров`ю, свободи, особистих прав на свободу пересування, вираження думки, майнових прав, прав на судовий захист на окупованій території саме у результаті збройної агресії Російської Федерації породжуватиме для нього юридичні наслідки - виникнення права на справедливу компенсацію з держави - агресора, якою є Російська Федерація. Він має на меті визначити свій статус як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, однак виникнення у нього прав та обов`язків згідно зазначеної Конвенції та відповідно її застосування, передбачає підтвердження факту вимушеного переселення особи з окупованої території Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та в зв`язку з окупацією Російською Федерацією частини території Донецької області. Аналіз ст. 4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни та ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» свідчить про те, що підставами внутрішнього переміщення осіб на території України у тому числі може бути: збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру. Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб». Встановлена форма довідки не передбачає внесення відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного проживання, не засвідчує того факту, що його переміщення відбулось внаслідок (військової) агресії Російської Федерації. Встановлення факту, що має юридичне значення щодо вимушеного переселення заявника з окупованої території Донецької області відбулось унаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області, можливе лише в судовому порядку, оскільки законодавець не визначив іншого, позасудового способу встановлення причинно-наслідкового зв`язку між переселенням осіб із зони проведення бойових дій на сході України та військовою агресією Російської федерації. Від встановлення такого факту залежить виникнення та реалізація особистих та майнових прав саме ОСОБА_1 . Відповідний юридичний факт має індивідуальний характер, оскільки породжує правові наслідки лише для заявника. Просив встановити факт, що його вимушене переселення з окупованої території Донецької області у серпні 2014 року відбулося унаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області, Україна.
Заявник та його представник Токмань В.Т. у судовому засіданні заяву підтримали і просили її задовольнити.
Представник Міністерства соціальної політики України в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.
Представник Російської Федерації в особі посольства Російської Федерації в України в судове засідання не з`явився без поважних причин, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином.
З`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного.
Відповідно до статті 55 Конституції права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Стаття 124 Конституції України встановлює, що делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) визначено, що частину другу статті 124 Конституції України необхідно розуміти так, що юрисдикція судів, тобто їх повноваження вирішувати спори про право та інші правові питання, поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (стаття 124 Конституції України), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян. Зміни до Конституції України, запроваджені Законом України від 02 червня 2016 року №1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», не призводять до втрати значення наведеного Рішення Конституційного Суду України.
Крім того згідно з рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої статті 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного та надзвичайного стану.
Відповідно до статті 1 Конвенції існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави. Зобов`язання, взяті на себе Договірною державою за статтею 1, включають два аспекти, а саме: з одного боку - негативне зобов`язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку - позитивні зобов`язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території (рішення ЄСПЛ у справі «Ilaєcu and Others v. Moldova and Russia» від 08 липня 2004 року № 48787/99, § 313; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 129).
У разі наявності виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Ilaєcu and Others v. Moldova and Russia» від 08 липня 2004 року № 48787/99, § 333; рішення ЄСПЛ у справі «Catan and Others v. the Republic of Moldova and Russia» від 19 жовтня 2012 року №№ 43370/04, 8252/05 and 18454/06, § 109; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року №40167/06, § 130).
У випадках, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території, її відповідальність за Конвенцією обмежується виконанням позитивних зобов`язань. Такі зобов`язання стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю (як вираження своєї юрисдикції) над відповідною територією, так і заходів із забезпечення поваги до особистих прав заявника (рішення ЕСПЛ у справі «Ilascu та інші проти Молдови та Росії» § 335, § 339; рішення ЕСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», §131).
Таким чином, перша частина цих зобов`язань вимагає від держави відстояти або відновити свій суверенітет над територією та утриматися від будь-яких дій з підтримки сепаратиського режиму (§§ 340-345), а згідно з другою частиною зобов`язань держава повинна вжити судових, політичних або адміністративних заходів для забезпечення особистих прав заявника (§§ 340-345, §346; рішення ЕСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», §132).
Стаття 4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни встановлює, що особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є.
Частина перша статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
З положень наведеної статті слідує, що підставами внутрішнього переміщення осіб на території України може бути, зокрема, збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру.
Згідно з ч. 1 ст. 4 та ч. 1 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статті 12 цього Закону. Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону. Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року №509 «Про внутрішньо переміщених осіб» затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. За змістом встановленої форми довідки не передбачається внесення до неї відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного проживання.
Згідно копії паспорту серія НОМЕР_2 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 є громадянином України, місце народження: м. Горлівка Донецька область, Україна; з 20 січня 1987 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 5-6).
Згідно довідки № 881 від 12.08.2014 року про первинну реєстрацію особи переселенця ОСОБА_1 , який зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 став на облік як внутрішньо переміщена особа 12.08.2014 року (а.с. 7).
Відповідно до довідки від 14 грудня 2017 року №786 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи фактичне місце перебування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 9).
Згідно довідки від 05.07.2015 року №3209 ОСОБА_1 в період з 08 лютого 2015 року по 20 травня 2015 року брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведенні антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей (а.с. 10).
Із витягу з наказу Командира Військової частини ПП НОМЕР_1 №230 від 31.12.2014 року встановлено, що ОСОБА_1 призваного за контрактом на термін дії особливого періоду, ІНФОРМАЦІЯ_5 31.12.2014 року призначено водієм-оператором протитанкового взводу протитанкової батареї військової частини ПП НОМЕР_1 (а.с. 11).
Відповідно до посвідчення серія НОМЕР_3 , виданого 03.07.2015 року Управлінням персоналу штабу управління оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_7 » ОСОБА_1 є ветераном війни учасником бойових дій (а.с. 16).
Згідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серія АВ №0840167 вбачається, що ОСОБА_1 є інвалідом другої групи. Причина інвалідності - захворювання, що пов`язане з захистом Батьківщини (а.с.17).
Із посвідчення серія НОМЕР_4 , виданого 22.08.2016 року Управління праці та соціального захисту населення м. Бердянська встановлено, що ОСОБА_1 є інвалідом третьої групи безстроково і має пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни, інвалідів війни (а.с. 16).
Із копій витягів про реєстрацію права власності встановлено, що ОСОБА_1 є власником цілого будинку АДРЕСА_1 , та співвласником будинку АДРЕСА_3 (а.с. 12, 13).
Відповідно до витягу з ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань видно, що ОСОБА_1 з 15.02.2001 року був зареєстрований як фізична особа-підприємець в м. Горлівка, вид діяльності 36.14.0 «Виробництво інших меблів», припинив свою діяльність 26.08.2014 року (а.с. 14-15).
Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» не передбачає порядку підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України, проте не виключається можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини переміщення.
Відповідно до ч. 3 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права. Відповідно до ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
Відповідно ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Згідно п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31.03.1995 року не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи до ветеранів чи інвалідів війни, проходження військової служби, перебування на фронті, у партизанських загонах, одержання поранень і контузій при виконанні обов`язків військової служби, про встановлення причин і ступеня втрати працездатності, групи інвалідності та часу її настання, про закінчення учбового закладу і одержання відповідної освіти, одержання урядових нагород. Відмова відповідного органу в установленні такого факту може бути оскаржена заінтересованою особою до суду в порядку передбаченому законом.
Норми чинного законодавства України не передбачають право суду перебирати на себе повноваження інших державних органів. Суд може за наявності достатніх правових підстав визнати неправомірними дії компетентних державних органів щодо розгляду спірного питання. Справи про встановлення фактів розглядаються судом, якщо чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.
Судом встановлено, що законодавством не передбачено іншого порядку, аніж судовий для встановлення факту про який просить заявник.
Загальновідомим є факт, що Російською Федерацією стосовно України вчиняється збройна агресія, вказаний факт визнається і державними органами в своїх нормативно-правових актах, а саме: Кабінетом Міністрів України в постанові від 20.08.2014 року №413, постанові від 16.05.2018 року №368 та інших; Верховною Радою України в Законі України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» та інших; Верховним Судом у постановах винесених за результатами розгляду справ №363/2981/16-ц, №428/12368/16-ц, тому згідно ч.3 ст.82 ЦПК України зазначена обставина не потребує доказування.
Наданими заявником доказами та поясненнями свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_3 встановлено, що ОСОБА_1 вимушений був переселитися у серпні 2014 року з окупованої території Донецької області, а саме м. Горлівка Донецької області в м. Бердянськ Запорізької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області, Україна.
За встановлених обставин, суд приходить до висновку, що встановлення факту вимушеного переселення ОСОБА_1 у серпні 2014 року з окупованої території Донецької області відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та у зв`язку з окупацією Російською Федерацією частини території Донецької області можливе лише в судовому порядку, тому заяву ОСОБА_1 необхідно задовольнити, оскільки ним було доведено, що від встановлення відповідного юридичного факту залежить виникнення, зміна та припинення відповідних правовідносин.
Керуючись ст.ст. 259,263-265,273,315,319,354,355 ЦПК України, суд
ВИРІШИВ:
Заяву задовольнити.
Встановити факт, що вимушене переселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , у серпні 2014 року з окупованої території Донецької області відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та у зв`язку з окупацією Російською Федерацією частини території Донецької області.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Повне рішення складено 08 липня 2019 року.

Суддя