УХВАЛА

Іменем України

02 липня 2019 року

м. Київ

справа № 520/17632/18

провадження № 61-10755ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Червинської М. Є.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року в справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договорів дарування недійсними,

ВСТАНОВИВ:

13 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визнати недійсним договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пилипенко Н. А., зареєстрований в реєстрі за № 1360; визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, площею 0,0349 га, з цільовим призначенням «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд», за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пилипенко Н. А. 29 грудня 2015 року, зареєстрований в реєстрі за № 1362.

У листопаді 2018 року представником ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , подано заяву про забезпечення позову, в якій він просив накласти арешт на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, за адресою: АДРЕСА_1 та на земельну ділянку, площею 0,0349 га, з цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд» за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2018 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на житловий будинок з господарськими будівлями, за адресою: АДРЕСА_1 та складається з: будинку літ. «А», загальною площею 139,1 кв. м, житловою площею 80,6 кв. м, сараю літ. «Б», гаражу літ. «Е». Накладено арешт на земельну ділянку, площею 0,0349 га, за адресою АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням «для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд», в тому числі за земельними угіддями: капітальна - 0,0112 га, тимчасова -0,001 га, прибудинкова територія - 0,0227 га, кадастровий номер: НОМЕР_1 .

Постановою Одеського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2018 року скасовано. В задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , про забезпечення позову відмовлено.

28 травня 2019 року ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , надіслав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Одеського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року.

В касаційній скарзі ОСОБА_1 просить суд касаційної інстанції оскаржувану постанову апеляційного суду скасувати і залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 04 червня 2019 року для розгляду справи визначено суддю-доповідача Бурлакова С. Ю.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права. Крім того, ОСОБА_1 зазначає, що суд не звернув увагу на те, що у разі невжиття заходів забезпечення позову у виді арешту, виконати рішення в даній справі буде неможливо або його виконання буде утрудненим.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду Бурлакова С. Ю. від 05 червня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків до 05 липня 2019 року, але який не може перевищувати десяти днів з дня вручення копії ухвали, зокрема, для надання заяви про поновлення строку на касаційне оскарження постанови апеляційного суду із належними доказами на підтвердження поважності причин пропуску цього строку.

У встановлений суддею строк ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , надіслав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду матеріали на усунення недоліків, а саме - клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження постанови апеляційного суду із доказами на підтвердження поважності причин пропуску цього строку.

Нормами статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 127 ЦПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними.

У заявленому вище клопотанні ОСОБА_1 посилається на те, що копію повного тексту оскаржуваної постанови апеляційного суду отримано її представником лише 15 травня 2019 року.

На підтвердження вказаного надано копію листа Київського районного суду м. Одеси та копію розписки представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , про отримання ним копії повного тексту постанови Одеського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року саме 15 травня 2019 року.

Враховуючи наведене, Верховний Суд приходить до висновку про необхідність задоволення вказаного клопотання.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження, з огляду на таке.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

З матеріалів касаційної скарги та оскаржуваної постанови апеляційного суду убачається, що у листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, в якому просила визнати недійсними нотаріально посвідчені 29 грудня 2015 року договори дарування житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та земельної ділянки, на якій розташований будинок.

Вказані вимоги ОСОБА_1 просила забезпечити накладенням арешту на нерухоме майно, що було предметом договорів дарування, про недійсність яких заявлено позовні вимоги.

Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації.

Таким чином, апеляційний суд відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно правильно виходив із того, що пред`явлені ОСОБА_1 вимоги є вимогами немайнового характеру, а отже не підлягають забезпеченню шляхом накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи інших осіб. Крім того, апеляційний суд виходив із того, що в даному випадку накладення арешту на житловий будинок та земельну ділянку не відповідає встановленим частиною третьою статті 150 ЦПК України вимогам співмірності, порушує права та інтереси відповідача, оскільки арешт майна передбачає повне обмеження ОСОБА_2 , як власника, у володінні та користуванні арештованим майном.

Із змісту касаційної скарги, оскаржуваної постанови та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою, правильне застосовування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності та неправильності.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За правилом пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою та п`ятою статті 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Одеського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року в справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договорів дарування недійсними.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити ОСОБА_1 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Бурлаков

В. М. Коротун

М. Є. Червинська