Постанова

Іменем України

19 червня 2019 року

м. Київ

справа № 761/16430/16-ц

провадження № 61-23550св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І., Яремка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

відповідач - ОСОБА_1

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2016 року у складі судді Притули Н. Г. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 11 січня 2017 року у складі колегії суддів: Андрієнко А. М., Заришняк Г. М., Мараєвої Н. Є.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У квітні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 27 квітня 2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладений договір кредиту № 40.29-48/169, за яким банк надав боржнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у розмірі 144 500,00 дол. США, зі сплатою 12,50 % річних та кінцевим терміном погашення заборгованості не пізніше 26 квітня 2021 року.

ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала, внаслідок чого станом на 26 лютого 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 326 180,14 дол. США, що в еквівалентні 8 887 965,85 грн, з яких: заборгованість за кредитом у сумі 126 336,00 дол. США, що в еквіваленті 3 442 284,44 грн, заборгованість за відсотками - 122 176,67 дол. США, що в еквіваленті 3 329 148,28 грн, пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 33 350,52 дол. США, що в еквіваленті 908 756,33 грн, пеня за несвоєчасне повернення відсотків - 44 316,95 дол. США, що в еквіваленті 1 207 576,79 грн.

Ураховуючи зазначене, ПАТ «Укрсоцбанк» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 326 180,14 дол. США, що в еквіваленті 8 887 965,85 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2016 року у задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ПАТ «Укрсоцбанк» пропустило строк звернення до суду за захистом своїх порушених прав, що згідно з частиною четвертою статті 267 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) є підставою для відмови в задоволенні позову.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 11 січня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Укрсоцбанк» відхилено, рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, виходив із того, що строк виконання основного зобов`язання було змінено на 23 грудня 2009 року, тому саме з цього моменту у позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав, однак банк звернувся до суду із зазначеним позовом лише 24 квітня 2016 року, тобто після спливу позовної давності.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

31 січня 2017 року ПАТ «Укрсоцбанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 11 січня 2017 року й ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що жодних додаткових угод про зміну строку кредитування (строку виконання зобов`язання в цілому) між сторонами не укладалося, тому строк користування кредитом та строк виконання обов`язку в повному обсязі не змінився - це 10 квітня 2023 року. Крім того, зазначає, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та відсотків за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватись з моменту настання строку погашення чергового платежу. Вважає, що позовна давність (тим більше, початок її перебігу - з моменту першої несплати чергового платежу) взагалі не може бути застосована до заборгованості за тілом кредиту - сумі, яка була отримана від банку (без нарахованих відсотків). У цьому випадку грошові кошти виступають не як засіб платежу, а як майно (яке ніколи не було приватною власністю позичальника, а лише передавалось у тимчасове користування за окрему плату - відсотки). Відповідно до договору кредиту фактично позичальник набуває у користування майно (гроші) - за природою схоже на оренду, оскільки кредит є фінансовою послугою та за її надання передбачена винагорода/плата - відсотки, визначені договором.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 березня 2017 року відкрито касаційне провадження в цій справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 15 травня 2018 року.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За нормою статті 213 ЦПК України 2004 року рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).

Зазначеним вимогам оскаржувані судові рішення у повній мірі не відповідають.

Судом установлено, що 27 квітня 2007 року між ПАТ «Урсоцбанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 40.29-48/169, відповідно до умов якого банк надав боржнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у розмірі 144 500,00 дол. США, зі сплатою 12,50 % річних та кінцевим терміном погашення заборгованості не пізніше 26 квітня 2021 року.

Згідно з пунктами 3.3.8, 3.3.9 кредитного договору позичальник зобов`язаний сплачувати проценти за користування кредитом в порядку, визначеному пунктами 2.4, 2.5 цього договору; своєчасно та в повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку, визначеному пунктом 1.1 цього договору.

Відповідно до пункту 4.5 кредитного договору у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених пунктами 3.3.8, 3.3.9 цього договору, протягом більше ніж 90 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Згідно з пунктом 7.3 кредитного договору він набирає чинності з дати його укладення та діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань.

Боржник не сплачувала кредит та відсотки за користування ним. Останній платіж здійснений 23 вересня 2009 року.

Протягом наступних 90 календарних днів позичальник не виконувала обов`язки, передбачені пунктами 3.3.8, 3.3.9 кредитного договору.

Відповідач заявив про застосування позовної давності до заявлених позивачем вимог.

Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами

(з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинне виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення, тобто невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Судами встановлено, що згідно з пунктом 4.5 кредитного договору у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених пунктами 3.3.8, 3.3.9 цього договору, протягом більше ніж 90 календарних днів строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання зміни строку виконання основного зобов`язання та визначили умови такої зміни.

Відповідно доводи касаційної скарги про відсутність змін у кредитному договорі щодо кінцевої дати повернення боргу є необґрунтованими.

Останній платіж за кредитним договором позичальник здійснила 23 вересня 2009 року, а тому відповідно до пункту 4.5 цього договору строк користування кредитом вважається таким, що сплив через 90 днів після сплати боржником останнього платежу, тобто з 23 грудня 2009 року.

З огляду на зазначене, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що оскільки строк виконання основного зобов`язання було змінено, то через 90 днів після сплати боржником останнього платежу в позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав, однак банк звернувся до суду із зазначеним позовом лише 27 квітня 2016 року, тобто з пропуском позовної давності, що відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України є підставою для відмови в задоволенні позову за вимогою про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Тому доводи касаційної скарги про помилкове тлумачення судами умов кредитного договору, неправильне застосування норм матеріального права, яке, на думку заявника, є підставою для скасування судових рішень у повному обсязі, неврахування практики Верховного Суду України у конкретних справах не заслуговують на увагу.

Заявник також помилково виходив з того, що кредитні кошти за кредитним договором не переходили у власність позичальника і що позовна давність не поширюється на вимоги банку щодо повернення кредиту.

Водночас Верховний Суд визнає помилковим застосування судами першої та апеляційної інстанцій позовної давності як підставу для відмови у задоволенні позову в частині вимог про стягнення з відповідача відсотків та пені, нарахованих за кредитним договором, після спливу строку кредитування.

Припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики в разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Тобто право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року в справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) міститься висновок про те, що право кредитодавця нараховувати обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Як зазначено вище, строк виконання основного зобов`язання згідно з умовами кредитного договору було змінено на 23 грудня 2009 року, тому після зазначеної дати банк не мав правових підстав для нарахування відсотків, а отже, і пені за несвоєчасне повернення кредиту та пені за несвоєчасне повернення відсотків, а тому такі вимоги є безпідставними.

Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову не відповідає вимогам закону.

За наведених обставин суди попередніх інстанцій неправильно застосували до спірних правовідносин вищенаведені норми матеріального права та дійшли помилкового висновку про відмову в позові банку в частині стягнення заборгованості за відсотками та пенею, нарахованими з 23 грудня 2009 року до 26 лютого 2016 року, у зв`язку з пропуском позовної давності, тоді як вказані позовні вимоги є безпідставними.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

У зв`язку з наведеним Верховний Суд вважає за необхідне вийти за межі доводів та вимог касаційної скарги на підставі частини третьої статті 400 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Враховуючи, що за результатом вирішення спору суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили помилкове рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків та пені, нарахованих з 23 грудня 2009 року до 26 лютого 2016 року, з підстав спливу позовної давності, Верховний Суд скасовує оскаржувані судові рішення в цій частині з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову у зв`язку з безпідставністю цих вимог.

У решті оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін із зазначених вище підстав.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 11 січня 2017 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків та пені, нарахованих з 23 грудня 2009 року до 26 лютого 2016 року, скасувати.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення відсотків та пені, нарахованих з 23 грудня 2009 року до 26 лютого 2016 року, відмовити у зв`язку з безпідставністю.

У решті рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 11 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко