Номер провадження: 22-ц/813/3691/19
Номер справи місцевого суду: 521/8553/18
Головуючий у першій інстанції Сегеда О. М.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.07.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Віцько А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Першої Одеської державної нотаріальної контори, Одеської міської ради про скасування заборони відчуження,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовною заявою до Першої Одеської державної нотаріальної контори, Одеської міської ради про скасування заборони відчуження.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначав, що він є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22 лютого 2005 року. Як позивачу стало відомо, наявна заборона відчуження нерухомого майна, а саме будинку АДРЕСА_1 , на підставі рішення Виконкому м. Одеси №8 від 21 січня 1995 року, що порушує його право володіння та розпорядження майном.

Посилаючись на вищевикладені обставини, позивач просив суд скасувати з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна заборону відчуження багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 .

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишені без задоволення.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2018 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 про скасування заборони відчуження будинку АДРЕСА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи представник Одеської міської ради в судове засідання не з`явився, про причини не явки суду не повідомив. Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Представник Першої Одеської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився, повідомив про ліквідацію даного органу і просив слухати справу без присутності представника.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Позивач та його представник повідомлялися за адресами, зазначеними ними в апеляційній скарзі, але згідно з повідомленнями ДП «Укрпошта» судова кореспонденція повернута без вручення у зв`язку з перебігом терміну зберігання.

Апеляційна скарга подана ОСОБА_1 у січні 2019 року. Апеляційне провадження відкрито 11.02.2019 року та цього ж дня з урахуванням існуючого реального навантаження справу призначено до розгляду на 02.07.2019 року о 14-30 г.

Як наголошує в своїх рішеннях Європейський суд, позивач, як сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (рішення Європейського суду прав людини у справі "Каракуця проти України").

Враховуючи достатній строк між відкриттям апеляційного провадження і призначенням справи до розгляду, не отримання апелянтом та його представником судових повісток за адресами, які ними зазначені в апеляційній скарзі у зв`язку з перебігом терміну зберігання кореспонденції та не проявлення ними інтересу щодо руху справи в апеляційному суді за поданою позивачем апеляційною скаргою, не може бути безумовною підставою для відкладення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1)неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2)недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;

3)невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;

4)порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову про скасування заборони відчуження, суд першої інстанції виходив з того, що:

-заборона на будинок АДРЕСА_1 накладена на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 21 січня 1995 року №8, яке в даний час не скасовано, доказів на підтвердження того, що підстави накладення заборони відпали, суду не надано;

-позивач не є власником нерухомого майна, на яке накладено заборону, а саме будинку АДРЕСА_1 , а щодо майна, яке належить відповідачу на праві власності, а саме квартири АДРЕСА_1 , будь-які обмеження відсутні.

Проте погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджується, що:

-квартира АДРЕСА_1 належить позивачу на праві власності на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22 лютого 2005 року, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 13, 63);

-рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 22 лютого 2005 року визнано за ОСОБА_1 право власності позивача на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 326,8 кв.м. житловою площею - 83,9 кв.м., підсобною - 235,6 кв.м., корисною - 319,5 кв.м. (а. с. 62-63);

-згідно з витягом про реєстрацію права власності КП «ОМБТІ та РОН» Малиновського районного суду м. Одеси від 22 лютого 2005 року зареєстроване належним чином в КП «ОМБІ та РОН» за №106 в книзі 548пр-145, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а. с. 6-7);

- згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна - будинку АДРЕСА_1 , вбачається, що Першою Одеською нотаріальною конторою 06 листопада 2008 року зареєстровано обтяження нерухомого майна у вигляді заборони (архівний запис) реєстраційний номер обтяження: 8160669; підстава обтяження: рішення, 8, 21.01.1995, Виконком м.Одеси; об`єкт обтяження: будинок, адреса: АДРЕСА_1 .; додаткові дані: Архівний номер 2285127ODESSA1, Архівна дата: 12.12.2000, Дата виникнення: 21.01.1995, № реєстра: 462-95, внутр.№ ВА016D2D2DF138364Е42 (а.с. 61-62);

-підставою вищевказаного обтяження зазначено рішення № 8 Виконкому м. Одеси від 21 січня 1995 року «Про надання УКБ міськвиконкому земельно ділянки для завершення проектування та застройки містобудівного комплексу в мкр. «А» житлового району Молдаванка 1-4 в межах вулиць Болгарської , Запорізької , Б. Хмельницького, Мизикевича» (а.с. 10-11);

-відповідно до листа Департаменту архівної справи та діловодства Одеської міської ради від 24 вересня 2018 року, вказано, що на рішенні виконавчого комітету Одеської міської ради від 21 січня 1995 року № 8 відмітка про скасування не значиться (а.с. 40-40 звор.);

-рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради від 07 березня 2003 року внесені зміни до п.п. 3 рішення від 21 січня 1995 року №8, відповідно до якого УКБ зобов`язане здійснити поетапну забудову містобудівного комплексу, згідно із затвердженою проектно-кошторисною документацією в термін до IV кварталу 2010 року (а.с. 45-47);

-рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради від 22 лютого 2006 року запропоновано Одеській міській раді розглянути питання щодо затвердження «Містобудівного обгрунтування внесення змін до містобудівної документації забудови мкр. «А» жилого будинку «Молдованка 1-4 » у межах вулиць Болгарської, Запорізької, Б. Хмельницького, Мизикевича» (а. с. 43-44).

Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України.

Згідно з п.2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», до позовів, що виникають з приводу нерухомого майна, належать, зокрема, позови про визнання права на таке майно, про витребування майна із чужого незаконного володіння, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, не пов`язаних із позбавленням володіння, про встановлення сервітуту, виключення майна з-під арешту, визнання правочину недійсним (незалежно від заявленім вимоги про застосування наслідків недійсності правочину) тощо.

Процедура реєстрації у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна регламентувалася Положенням про Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 09.06.1999 року №31/5, зареєстрованим в Мінюсті України 10.06.1999 року №364/3657 (зі змінами).

Відповідно до п. 2.1 Положення, підставами для внесення до Реєстру заборон відомостей про накладення (зняття) заборони та арештів на об`єкти нерухомого майна є накладення (зняття) державною нотаріальною конторою - реєстратором заборони відчуження на об`єкти нерухомого майна.

З 01.01.2013 року відповідно до ст. 8, ст. 16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п.2 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року № 868, державну реєстрацію прав шляхом внесення записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно проводить орган державної реєстрації прав. Державний реєстратор - нотаріус є спеціальним суб`єктом, на якого покладено функції державного реєстратора прав на нерухоме майно у випадку, передбаченому вищевказаним Законом.

Відповідно до ст. 73 Закону України «Про нотаріат», нотаріус за місцем розташування жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, іншого нерухомого майна чи місцем розташування земельної ділянки, або за місцезнаходженням однієї із сторін правочину накладають заборону їх відчуження: за повідомленням установи банку, підприємства або організації про видачу громадянину позик (кредиту) на будівництво, капітальний ремонт чи купівлю жилого будинку (квартири); при посвідченні договору довічного утримання; при посвідченні договору про заставу жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна; за повідомленням іпотекодержателя; в усіх інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до п. 74,75 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року № 868 для проведення державної реєстрації обтяжень речових прав на нерухоме майно необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід та припинення обтяжень таких речових прав, та інші документи, визначені цим Порядком. Документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно, є: рішення суду щодо обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили; рішення державного виконавця щодо обтяження речових прав на нерухоме майно; інші акти відповідних органів державної влади та посадових осіб згідно із законом.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Частиною 1 ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності згідно із ч.1 ст.321 ЦК України є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений його права чи обмежений у його здійсненні.

Окрім цього ч. 1 та ч. 2ст. 386 ЦК України вказують, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна, права якого порушені, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таке право особи реалізується шляхом звернення до суду з позовом про захист свого порушеного права та усунення будь-яких перешкод у вільному та на власний розсуд користуванні та розпорядженні майном.

У розумінні приписів наведеної норми право власності може бути також порушене без безпосереднього вилучення майна у власника. Власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає його користуванню та розпорядженню своїм майном, тобто може звертатися до суду з негаторним позовом.

Позивачем негаторного позову може бути власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю. Підставою для подання негаторного позову є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання негаторного позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову.

Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.

Негаторний позов має на меті усунення тривалих порушень зазначених повноважень власника, а не тих, що мали місце в минулому. Якщо ж на час подання позову порушення припинилися, то й відпадає підстава для пред`явлення негаторного позову. Власник має право у даному випадку вимагати лише відшкодування збитків або застосувати інший спосіб захисту свого права.

Таким чином, для задоволення вимог власника необхідно встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення.

Другою умовою застосування негаторного позову має бути відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, адже в разі наявності таких відносин власник здійснює захист порушеного права власності зобов`язально-правовими засобами.

Відповідно до Положення про Єдиний держаний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 09.06.1999 року № 31/5, зареєстрованим в Мін`юсті 10.06.1999 року за № 364/3657, реєстр заборон це електронна база даних, яка містить відомості про обтяження нерухомого майна, а саме: накладені заборони та арешти нерухомого майна; вилучення записів про заборони відчуження та арешти нерухомого майна; тимчасові застереження щодо нерухомого майна та видані витяги з реєстру заборон.

Реєстраторами реєстру заборон є державні нотаріальні контори, державні нотаріальні архіви, приватні нотаріуси, які уклали відповідні договори з адміністратором і мають повний доступ до реєстру заборон через комп`ютерну мережу; державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України та його регіональні філії в частині внесення відомостей щодо податкових застав та арештів, накладених органами державної влади.

У відповідності до ст. 34 Закону України «Про нотаріат» накладення або зняття заборон є нотаріальною дією, вчинення яких в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах або займаються приватною нотаріальною діяльністю. Відповідно до п.п.2.1.1 п.2.1 Положення, підставами для внесення до реєстру заборон відомостей про накладення (зняття) заборони та арештів на об`єкти нерухомого майна є накладення (зняття) державною нотаріальною конторою або приватним нотаріусом реєстратором заборони відчуження на об`єкти нерухомого майна.

Існування заборони на відчуження нерухомого майна перешкоджає позивачу розпоряджатися своїм майном.

Згідно п.5 глави 15 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 р. № 296/5 нотаріус, який наклав заборону, знімає заборону відчуження майна за рішенням суду.

Арешти (заборони), які були накладені на підставі заяв, повідомлень, листів будь-яких підприємств, установ, організацій, банків, ухвал, рішень суду, слідчих органів, рішень виконкомів, тощо у період до 1998 року до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, внесені з паперових носіїв (алфавітних книг).

Рішення виконкому Одеської міської ради народних депутатів від 21.01.1995 року № 358 виносилось на виконання затвердженого на той час генерального плану міста Одеси, проекту детального планування щодо надання дозволу на проектування та будівництво житла за замовленням УКБ міськвиконкому.

Як вбачається з листа УКБ виконкому Одеської міської ради від 27.01.2003 року у зв`язку з обмеженням коштів фінансування на будівництво та на відселення громадян, мікрорайони міста забудовувалися вкрай повільно, у зв`язку з чим УКБ виконкому Одеської міськради просило про внесення змін у відповідні рішення виконкому щодо продовження строків будівництва (а. с. 41-42).

Як вже зазначалося рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради від 07 березня 2003 року внесені зміни до п.п. 3 рішення від 21 січня 1995 року №8, відповідно до якого УКБ зобов`язане здійснити поетапну забудову містобудівного комплексу, згідно із затвердженою проектно-кошторисною документацією в термін до IV кварталу 2010 року.

Будь-які докази про подальше внесення зміни до п.п. 3 рішення від 21 січня 1995 року №8 і продовження строків будівництва після 2010 року в матеріалах справи відсутні.

З огляду на вищезазначене та враховуючи, що з урахуванням наданих позивачем правовстановлюючих документів на житловий будинок АДРЕСА_1 випливає, що рішення виконкому Одеської міської ради № 8 від 21.01.1995 року в частині п. 3 не було реалізовано, проте заборона на відчуження будинку за адресою: АДРЕСА_1 до теперішнього часу не припинена та не скасована, чим порушуються права позивача, як власника нерухомого майна, володіти і розпоряджатися своїм майном, оскільки наявність такого обтяження на житловий будинок, в якому знаходиться квартира позивача, перешкоджає реалізації власником свого права щодо розпорядження належною йому квартирою.

Будь-яких пояснень з боку відповідача - Одеської міської ради з питання не реалізації протягом 24 років рішення виконкому Одеської міської ради від 21.01.1995 року № 8 в частині знесення будинку АДРЕСА_1 та забудови містобудівного комплексу в мкр. «А» житлового району Молдаванка 1-4 в межах вулиць Болгарської, Запорізької, Б. Хмельницького, Мизикевича», а також відселення мешканців та власників жилих приміщень даного будинку до суду не надано.

При цьому представник Одеської міської ради будучи обізнаним про подачу позивачем позову та апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції не реалізував своє право на подачу відзиву на позов та на апеляційну скаргу та висловлення, таким чином, позиції Одеської міської ради щодо заявленого позову.

Наведених обставин суд першої інстанції не врахував і виходив лише з відсутності доказів скасування рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 21 січня 1995 року № 8 не надавши разом з тим оцінку актуальності даного рішення виконкому Одеської міської ради та не дослідивши причини його невиконання протягом 24 років, наявності відповідного рішення про продовження строків забудови містобудівного комплексу, згідно із затвердженою проектно- кошторисною документацією в мкр. «А» житлового району Молдаванка 1-4 в межах вулиць Болгарської, Запорізької, Б. Хмельницького, Мизикевича» і чи порушує це права позивача, як власника квартири в багатоквартирному будинку щодо якого накладено заборону на підставі рішення виконкому Одеської міської ради, яке триває вже більше 20 років.

Також суд не мотивував свій висновок про відсутність заборони саме щодо квартири належної позивачу і як це спростовує доводи позивача щодо порушення права власності позивача щодо розпорядження належною йому квартирою, яка розташована у багатоквартирному будинку, відносно якого така заборона накладена.

З урахуванням наведених в даній постанові апеляційного суду обґрунтувань, судова колегія вважає, що оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

В розумінні ч.2 ст. 5 ЦПК України з метою ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Тому рішення суду першої інстанції не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення заявлених вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Першої Одеської державної нотаріальної контори, Одеської міської ради про скасування заборони відчуження - задовольнити.

Скасувати заборону (архівний запис), реєстраційний номер обтяження 8160669; зареєстрований в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 06.11.2008 року за № 8160669 реєстратором: Перша Одеська державна нотаріальна контора; підстава обтяження: рішення, 8, 21.01.1995, Виконком м.Одеси; об`єкт обтяження: будинок, адреса: АДРЕСА_1 .; додаткові дані: Архівний номер 2285127ODESSA1, Архівна дата: 12.12.2000, Дата виникнення: 21.01.1995, № реєстра: 462-95, внутр.№ ВА016D2D2DF138364Е42.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 08.07.2019 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова