Постанова

Іменем України

19 червня 2019 року

м. Київ

справа № 661/2421/16ц

провадження № 61-23371св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І., Яремка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Дім марочних коньяків «Таврія»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новокаховського міського суду Херсонської області від 30 листопада 2016 року в складі судді Сапронової Л. В., ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 16 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Приходько Л. А., Бездрабко В. О., Кузнєцової О. А.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Дім марочних коньяків «Таврія» (далі - ПАТ «ДМК «Таврія») про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що з 14 лютого 1996 року він перебував у трудових відносинах з ПАТ «ДМК «Таврія», працюючи налагоджувальником устаткування у виробництві харчової продукції 5-го розряду дільниці з ремонту та обслуговування вторинного виробництва.

26 липня 2016 року наказом № 139 його було звільнено з роботи у зв`язку зі скороченням штату працівників відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.

Вважав своє звільнення незаконним, оскільки скорочення чисельності або штату працівників на підприємстві було удаваним, його було звільнено без згоди профспілкової організації, членом якої він був, без врахування його переважного права на залишення на роботі.

Просив суд поновити його на посаді налагоджувальника устаткування у виробництві харчової продукції 5-го розряду у ПАТ «ДК «Таврія» та стягнути з відповідача на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 40 264,38 грн, за період з 26 липня по 30 листопада 2016 року включно, 40 000 грн на відшкодування моральної шкоди, допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць.

Рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області від 30 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 16 лютого 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що у ПАТ «ДМК «Таврія» дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема скорочення штату працівників дільниці з ремонту та обслуговування вторинного виробництва, ОСОБА_1 було попереджено за два місяці про наступне вивільнення, він відмовився від переведення на іншу роботу, запропоновану йому відповідачем. У зв`язку із припинення членства позивача у профспілці на підставі його заяви, попередня згода виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації на розірвання трудового договору не вимагається, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог про поновлення на роботі, а також позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, які є похідними від вимог щодо незаконності звільнення.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

20 березня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди не в повній мірі дослідили та з`ясували обставини справи, що мають значення для правильного вирішення спірних правовідносин, не врахували, що скорочення дільниці з ремонту та обслуговування вторинного виробництва є удаваним, оскільки до новоствореної дільниці було переведено співробітників, які на той час вже працювали на підприємстві, а не набрано нових, а йому не було запропоновано переведення до новоствореного підрозділу, що є порушенням вимог статті 42 КЗпП України.

Крім того, заявник вказував, що первинна профспілкова організація працівників ПАТ «ДМК «Таврія» не надала згоди на його звільнення, а висновок судів про те, що на момент звільнення він не був членом цієї первинної профспілкової організації, є помилковим, оскільки заяви від 30 червня 2016 року про виключення з членів профспілкової організації він не подавав та не підписував.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 березня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі.

28 квітня 2017 року ПАТ «ДМК «Таврія» подало заперечення на касаційну скаргу, в яких зазначало, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними та обґрунтованими, суди правильно застосували норми матеріального та процесуального права та ухвалили рішення згідно з наданими доказами, правильно встановили фактичні обставини в справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справвід 11 вересня 2017 року справу призначено до розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII«Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII«Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Судамивстановлено, що з 14 лютого 1996 року позивач перебував у трудових відносинах з ПАТ «ДМК «Таврія». З 01 березня 2015 року працював на посаді налагоджувальника устаткування у виробництві харчової продукції 5-го розряду дільниці з ремонту та обслуговування вторинного виробництва.

Наказом від 26 травня 2016 року № 204 «Про ліквідацію підрозділу та внесення змін до штатного розпису», з метою оптимізації процесів обслуговування та ремонту технологічного обладнання, для досягнення його безаварійного функціонування при виконанні виробничої програми та у зв`язку перерозподілом обов`язків персоналу підрозділів, підпорядкованих головному інженеру, зосередженням у цеху сервісного обслуговування ремонтних та обслуговуючих функцій, з 31 травня 2016 року ліквідовано дільницю з ремонту та обслуговування вторинного виробництва, внесено зміни до штатного розпису робітників ПАТ «ДМК «Таврія» по дільниці з ремонту та обслуговування вторинного виробництва: скорочено з 26 липня 2016 року посади налагоджувальника устаткування у виробництві харчової продукції 5-го розряду - 3 одиниці; слюсаря-ремонтника 4-го розряду - 1 одиниця.

У той же день ОСОБА_1 ознайомлено із зазначеним наказом, про що свідчить його особистий підпис на ньому.

З метою подальшого працевлаштування позивачу 01 липня 2016 року запропоновано такі вакантні посади на підприємстві, а саме: тракториста тракторного цеху, двірника-озеленювача господарської служби, слюсаря-ремонтника 4-го розряду транспортного цеху.

З жодною із запропонованих посад ОСОБА_1 не погодився.

Наказом від 26 липня 2016 року № 139 к ОСОБА_1 звільнено з посади налагоджувальника устаткування у виробництві харчової продукції 5-го розряду дільниці з ремонту та обслуговування вторинного виробництва згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників.

З цим наказом позивача ознайомлено, про що свідчить його особистий підпис на ньому.

Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України).

Частиною другою статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

При скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці (частина перша статті 42 КЗпП України).

Частиною другою статті 42 КЗпП України встановлено категорії громадян, яким надається перевага в залишенні на роботі при рівних умовах продуктивності праці та кваліфікації, а саме: сімейним - при наявності двох і більше утриманців; особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; працівникам, які дістали на цьому підприємству, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

Розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено, відповідно до вимог частини першої статті 43 КЗпП України, лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Відмовляючи у задоволені позову, суди виходили з того, що у ПАТ «ДМК «Таврія» дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці, а саме з 31 травня 2016 року ліквідовано дільницю з ремонту та обслуговування вторинного виробництва, і як наслідок, скорочення, зокрема, посад налагоджувальника устаткування у виробництві харчової продукції 5-го розряду (3 одиниці), а при звільненні позивача відповідач дотримався норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника.

Відповідно до частини першої статті 62 Господарського кодексу України, підприємство є самостійним суб`єктом господарювання, створеним компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

Згідно з частиною третьою статті 64 цього Кодексу підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Власник на свій розсуд має право формувати штат і структуру підприємства, установи або організації, змінити чисельність працівників певного фаху і кваліфікації та чисельність одних посад зменшити, здійснити звільнення працівників, що не забороняє, одночасно прийнявши рішення про прийняття на роботу працівників іншого фаху і кваліфікації, змінити чисельність інших посад.

Як вбачається з матеріалів справи, рішення про ліквідацію дільниці з ремонту та обслуговування вторинного виробництва, і як наслідок, скорочення штату цієї дільниці, в тому числі і посад налагоджувальника устаткування у виробництві харчової продукції 5 розряду, прийнято відповідачем з метою оптимізації процесів обслуговування та ремонту технологічного обладнання, для досягнення його безаварійного функціонування при виконанні виробничої програми та у зв`язку із зосередженням у цеху сервісного обслуговування обслуговуючих та ремонтних функцій щодо обладнання, механізмів та інженерних мереж підприємства.

Посилання в касаційній скарзі на те, що скорочення на підприємстві було вдаваним, є необґрунтованими, оскільки після звільнення позивача нові допоміжні та обслуговуючі підрозділи не утворювались, посади слюсарів-ремонтників, слюсарів-налагоджувальників не вводились.

Заявник посилається на неврахуванням судами першої та апеляційної інстанцій відсутності згоди виборного органу, первинної профспілкової організації на розірвання трудового договору з позивачем.

Такі доводи не заслуговують на увагу.

За нормою частини першої статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Проте згідно з частиною першою статті 43-1 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадку звільнення працівника, який не є членом первинної профспілкової організації, що діє на підприємстві, в установі, організації.

На підставі наявних у справі доказів, яким суди дали належну оцінку, встановлено, що на час видання наказу про звільнення позивача з роботи він не був членом первинної профспілкової організації, що діяла на підприємстві.

Так, відповідно до довідки первинної профспілкової організації працівників ПАТ «ДМК «Таврія» від 12 вересня 2016 року № 1 станом на 26 липня 2016 року ОСОБА_1 не був членом первинної профспілкової організації працівників ПАТ «ДМК «Таврія» (а.с. 47).

У матеріалах справи є також копія заяви ОСОБА_1 про виключення його з членів первинної профспілкової організації працівників ПАТ «ДМК «Таврія» з 01 липня 2016 року та витяг з журналу вхідної та вихідної документації по профспілковому комітету ПАТ «ДМК «Таврія» із записом про реєстрацію вказаної заяви (а.с. 137, 183, 184).

Зазначеної обставини та доказів та її підтвердження заявник не спростував.

Заявник посилається на порушення норм процесуального права судом апеляційної інстанції, а саме статті 303 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній на час апеляційного розгляду справи), що полягало у наданні суду апеляційної інстанції нових доказів про переважне право інших працівників на залишення їх на роботі.

Такі доводи касаційної скарги є необґрунтованими.

Відповідно до частини другої вказаної статті апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Так, докази, на які посилається заявник, а саме: довідку від 11 жовтня 2016 року № 2554, копії наказів від 26 квітня 2016 року № 76к та від 10 травня 2016 року № 83к, представник відповідача надав апеляційному суду на заперечення доводів апеляційної скарги щодо тверджень позивача про його переважне право перед іншими конкретними працівниками на залишення на роботі.

Оскільки в суді першої інстанції позивач не конкретизував перелік таких осіб, то відповідач підставно надав нові докази на спростування відповідних доводів апеляційної скарги.

Взявши до уваги ці докази, суд апеляційної інстанції погодився з тим, що неподання їх до суду першої інстанції було зумовлено поважною причиною.

Крім того, це відповідає нормі частини четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року, згідно з якою суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Інші доводи касаційної скарги висновки судів не спростовують, на законність судових рішення не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Зокрема, більшість доводів заявника зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо встановлення фактів зміни в організації виробництва і праці - ліквідації дільниці з ремонту та обслуговування вторинного виробництва та посади, на якій працював позивач, відмови позивача від запропонованої йому іншої роботи, переважного права перед іншими працівниками на залишення на роботі.

Проте відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Тобто Верховний Суд не наділений повноваженнями встановлювати обставини справи та оцінювати докази.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цьому випадку оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новокаховського міського суду Херсонської області від 30 листопада 2016 року, ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 16 лютого 2017 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко