Постанова

Іменем України

19 червня 2019 року

м. Київ

справа № 372/2028/16-ц

провадження № 61-3687св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Каплун Юрій Вікторович,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 02 червня 2017 року у складі судді Потабенко Л. В. та постанову Київського апеляційного суду від 23 січня 2019 року у складі колегії суддів: Ігнатченко Н. В., Кулішенка Ю. М., Олійника В. І.,

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

29 липня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів дарування та визнання права власності на майно.

Вимоги обґрунтовувала тим, що 31 липня 2013 року вона та ОСОБА_2 уклали договори дарування нерухомого майна: земельної ділянки площею 0,2220 га та будинку НОМЕР_1 загальною площею 535,9 АДРЕСА_2 .

Зазначала, що вказані правочини були вчинені нею без вільного волевиявлення та не відповідали її внутрішній волі.

ОСОБА_3 - мати ОСОБА_2 ввела її в оману щодо обставин та умов укладення договорів і переконала у необхідності укласти їх.

Вона мала на меті відчужити будинок та земельну ділянку з отриманням грошової компенсації його вартості.

При цьому у серпні 2013 року вона та ОСОБА_3 уклали договір відсоткової позики, умовами якого передбачено, що відсотки, нараховані на суму позики та сплачені на її (позивача) користь, будуть використані в якості погашення вартості будинку та земельної ділянки.

Змінивши та доповнивши позовні вимоги, просила визнати недійсними договори дарування земельної ділянки та будинку на підставі статей 225, 229, 230, 233 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), визнати за нею право власності на спірне нерухоме майно.

Короткий зміст рішення та постанови судів попередніх інстанцій

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 02 червня 2017 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 23 січня 2019 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсними укладені 31 липня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договори дарування земельної ділянки та будинку АДРЕСА_2 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку та будинок на АДРЕСА_2 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суди, врахувавши висновки судово-психіатричного експерта від 09 лютого 2017 року № 5 Українського науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології та судово-психіатричного експерта від 18 жовтня 2018 року № 681 Київського міського центру судово-психіатричної експертизи, виходили з того, що ОСОБА_1 у момент укладення договорів дарування нерухомого майна не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати, що є підставою для задоволення позову.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У лютому 2019 року до суду касаційної інстанції від ОСОБА_2 надійшла касаційна скарга, у якій вона, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 26 лютого 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 15 травня 2019 року справу призначено до судового розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії із п`яти суддів.

Аргументи учасників справи

Доводи касаційної скарги

Заявник зазначає, що суди попередніх інстанцій порушили порядок долучення та дослідження письмових доказів, однобічно оцінили докази, надавши переваги доводам і документам, поданим представниками позивача, та проігнорувавши докази, подані нею ( ОСОБА_2 ). Вона була позбавлена права заявити відвід експерту.

Апеляційний суд у порушення вимог пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України не зупинив апеляційне провадження у даній справі до ухвалення рішення у справі № 761/42499/18 за її позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання правочину (договору доручення у вигляді довіреності, згідно з якою ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_5 , ОСОБА_6 представляти її інтереси в судах України всіх інстанцій) недійсним.

Суд апеляційної інстанції не розглянув її клопотань від 30 травня 2018 року про витребування доказів та про приєднання доказів до матеріалів справи, у яких вона просила витребувати у Державної прикордонної служби України інформацію про перетин ОСОБА_1 кордону у період 2012-2018 років на підтвердження активного способу життя позивача, що спростовує факт наявності в неї психічного захворювання.

Крім того, задовольняючи даний позов, суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що ОСОБА_1 просила визнати недійсними оспорені правочини одразу з чотирьох підстав, передбачених статтею 225 ЦК України (у зв`язку з неможливістю усвідомлення значення своїх дій та (або) керування ними), статтею 229 ЦК України (внаслідок помилки), статтею 230 ЦК України (під впливом обману) та статтею 233 ЦК України (під впливом тяжкої обставини), які є взаємовиключними.

Короткий зміст відзиву

Від представника ОСОБА_1. надійшов відзив, у якому він просить касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, оскільки оскаржені судові рішення є законними та обґрунтованими.

Обставини справи

Суди встановили, що 31 липня 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договори дарування, згідно з умовами яких позивач передала в дар відповідачу земельну ділянку загальною площею 0,2220 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, і житловий будинок АДРЕСА_3 .

Зазначені договори посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю. В. та зареєстровані в реєстрі за № № 8401, 8398.

Висновком судово-психіатричного експерта від 09 лютого 2017 року № 5 Українського науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології, складеного на виконання ухвали Обухівського районного суду Київської області від 13 грудня 2016 року про призначення судово-психіатричної експертизи, встановлено, що ОСОБА_1 на момент підписання 31 липня 2013 року договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки не могла усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 19 жовтня 2017 року за клопотанням ОСОБА_2 призначено повторну комісійну судово-психіатричну експертизу.

Згідно з висновком судово-психіатричного експерта від 18 жовтня 2018 року № 681 Київського міського центру судово-психіатричної експертизи ОСОБА_1 за своїм психічним станом на момент укладення договорів дарування від 31 липня 2013 року не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про задоволення касаційної скарги.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Статтею 213 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення рішення суду першої інстанції) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Такі ж положення містяться і в статті 263 ЦПК України.

Указаним вимогам рішення та постанова судів попередніх інстанцій не відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосування норми права

Згідно з частинами першою-четвертою статті 212 ЦПК України (у редакції, чинній на момент ухвалення рішення судом першої інстанції) суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Аналогічна за змістом норма міститься у статті 89 ЦПК України.

У частині першій статті 110 ЦПК України передбачено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Тлумачення статей 89, 110 ЦПК України свідчить про те, що при дослідженні висновку експерта суди повинні виходити з того, що висновок експерта не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватися на всебічному, повному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи у сукупності.

При перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з`ясувати обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи.

Задовольняючи позовні вимоги, суди вважали, що достатніми та безальтернативними доказами, які підтверджують підстави, передбачені статтею 225 ЦК України, є висновок судово-психіатричного експерта від 09 лютого 2017 року № 5 Українського науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології, а також висновок судово-психіатричного експерта від 18 жовтня 2018 року № 681 Київського міського центру судово-психіатричної експертизи (за результатами проведення експертизи у суді апеляційної інстанції).

Колегія не погоджується з указаними висновками з огляду на таке.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 19 жовтня 2017 року у справі призначено повторну комісійну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручене Київському міському Центрі судово-психіатричної експертизи.

22 лютого 2018 року Київський міський Центр судово-психіатричної експертизи подав до апеляційного суду клопотання про надання додаткових матеріалів для повноти та об`єктивності судово-психіатричного дослідження та усунення суперечностей.

Клопотання не було розглянуте, жодна з вимог експерта не була виконана.

Так само невирішеними залишилися клопотання ОСОБА_2 , подані 20 вересня 2017 року та 30 травня 2018 року до апеляційного суду, у яких вона просила витребувати докази про перетин ОСОБА_1 кордону України у період 2012-2018 років та приєднати докази до матеріалів справи - висновок почеркознавчого дослідження від 27 лютого 2018 року № 14607, згідно з яким почеркові ознаки, які свідчили б про виконання підписів та рукописних записах в оспорених правочинах ОСОБА_1 у незвичайному стані (хворобливому, стані депресії, стресу тощо), відсутні.

Вказані порушення апеляційним судом норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, у зв`язку з чим оскаржена постанова апеляційного суду підлягає скасуванню.

Також не може бути залишеним у силі і рішення суду першої інстанції, оскільки ним також були допущені порушення норм процесуального права.

Зокрема, суд не дослідив і не оцінив докази, що містяться у матеріалах справи:

- довідку Київського міського психоневрологічного диспансеру № 1 від 31 липня 2013 року № 374 про те, що ОСОБА_1 на обліку у лікарів-психіатрів закладу не перебуває, є психічно здоровою, дієздатною, за своїм психологічним станом може виконувати нотаріальні дії;

- довідку Київського міського психоневрологічного диспансеру № 1 від 22 листопада 2014 року № 1364 та Київського міського психоневрологічного диспансеру № 4 від 28 листопада 2016 року № 658 про те, що ОСОБА_1 на обліку у лікарів-психіатрів закладу не перебуває;

- медичну документацію ТОВ «Борис»;

- пояснення представника нотаріуса Каплуна Ю. В. про те, що ним була перевірена дієздатність позивача (у судовому засіданні 01 грудня 2016 року);

- думку спеціаліста з питань психіатрії (ТОВ «Клініка імені Гальченко В. В.) від 14 вересня 2017 року № 17 про те, що при проведенні експертизи ОСОБА_1 в Українському науково-дослідному інституті соціальної і судової психіатрії та наркології ОСОБА_1. експертам не було надано достатньо матеріалів, тому їх висновки є необґрунтованими.

02 червня 2017 року у судовому засіданні в суді першої інстанції ОСОБА_2 заявляла клопотання про призначення повторної судово-психіатричної експертизи, яке судом не було розглянуте.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

У частині першій статті 11 ЦПК України (у редакції, чинній на момент ухвалення рішення судом першої інстанції) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 просила визнати недійсними договори дарування земельної ділянки та будинку одразу з чотирьох підстав: у зв`язку з неможливістю усвідомлення значення своїх дій та (або) керування ними (стаття 225 ЦК України); внаслідок помилки (стаття 229 ЦК України); під впливом обману (стаття 230 ЦК України), та під впливом тяжкої обставини (стаття 233 ЦК України). Аналіз змісту оскаржених рішень свідчить, що суди в порушення норм процесуального права не надали оцінки обґрунтованості кожній із зазначених підстав, крім передбаченої статтею 225 ЦК України, належним чином не встановили обставини, які входять до предмета доказування у справі,оскільки одна підстава може виключати іншу підставу недійсності правочину (наприклад, не може бути одночасно правочин вчинений під впливом помилки та обману, помилки та тяжкого збігу обставин).

У зв`язку з наведеними порушеннями норм процесуального права рішення та постанова судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 411, 416, 417 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 02 червня 2017 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 січня 2019 року скасувати.

Справу № 372/2028/16-ц передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

З моменту прийняття постанови рішення Обухівського районного суду Київської області від 02 червня 2017 року та постанова Київського апеляційного суду від 23 січня 2019 року втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. І. Крат
Судді: Н. О. Антоненко І. О. Дундар В. І. Журавель М. М. Русинчук