Постанова

Іменем України

03 липня 2019 року

м. Київ

справа № 227/2863/18

провадження № 61-7869св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Журавель В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Золотоколодязька сільська рада Добропільського району Донецької області, виконавчий комітет Золотоколодязької сільської ради Добропільського району Донецької області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 12 грудня 2018 року у складі судді Мацишин Л. С. та постанову Донецького апеляційного суду від 20 березня 2019 року у складі колегії суддів: Дундар І. О., Кішкіної І. В., Тимченко О. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Золотоколодязької сільської ради Добропільського району Донецької області, виконавчого комітету Золотоколодязької сільської ради Добропільського району Донецької області, і з урахуванням уточнених позовних вимог просила: визнати п. 3 рішення виконавчого комітету Золотоколодязької сільської ради Добропільського району Донецької області від 21 березня 2018 року за № 22 незаконним; визнати розпорядження сільського голови с. Золотий Колодязь від 19 червня 2018 року (з уточненням дати винесення розпорядження) за № 01-05/35 про звільнення з роботи незаконним; поновити її на роботі на займаній посаді; стягнути з виконавчого комітету Золотоколодязької сільської ради на її користь середній заробіток за дні вимушеного прогулу (з наступного дня за днем звільнення - з 20 червня 2018 року по день винесення рішення у справі).

Позов мотивований тим, що 03 жовтня 2016 року вона прийнята на роботу до сільського будинку культури села Золотий Колодязь на посаду культорганізатора.

Рішенням виконавчого комітету Золотоколодязької сільської ради від 21 березня 2018 року № 22 змінено істотні умови праці, на які вона не погодилась і продовжила працювати за старим графіком.

19 червня 2018 року її звільнено на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України.

Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанції

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 12 грудня 2018 року, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного суду від 20 березня 2019 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що виконавчий комітет Золотоколодязьської сільської ради, змінюючи графік роботи культорганізатора ОСОБА_1 , діяв в межах повноважень, тому його рішення є законним, оскільки в організації виробництва і праці відбулися зміни, недотримання позивачем режиму графіку роботи є порушенням трудової дисципліни, за яке обґрунтовано застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У квітні 2019 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 12 грудня 2018 року та постанову Донецького апеляційного суду від 20 березня 2019 року скасувати і прийняти нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки тому, що хоч вона і була ознайомлена про зміну істотних умов праці, проте згоди на таку зміну на надавала, а тому продовжувала працювати за попереднім графіком, а також тому, що відповідачем порушена процедура її звільнення як депутата сільської ради.

Відзив/заперечення на касаційну скаргу на надходили

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 із 03 жовтня 2016 року працювала на посаді культорганізатора сБК «Золотий колодязь» Золотоколодязької сільської ради.

Рішенням виконавчого комітету Золотоколодязької сільської ради Добропільського району Донецької області від 21 березня 2018 року № 22 затверджено графік роботи культорганізатора сБК ОСОБА_1 : вівторок-субота з 10 год. 00 хв. до 19 год. 00 хв., перерва з 13 год. 00 хв. до 14 год. 00 хв., вихідний: неділя-понеділок.

Розпорядженням сільського голови від 26 березня 2018 року № 01-04/21 доручено секретарю сільської ради повідомити ОСОБА_1 про зміну істотних умов праці.

02 квітня 2018 року ОСОБА_1 про таку зміну повідомлена під особистий підпис без заперечень чи зауважень.

14 червня 2018 року складено акт про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці з 17 год. 45 хв. до 18 год. 45 хв.

15 червня 2018 року складено акт про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці з 17 год. 25 хв. до 19 год. 00 хв.

16 червня 2018 року складено акт про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці з 14 год. 00 хв. до 19 год. 00 хв.

Згідно пояснювальних записок ОСОБА_1 від 15 червня 2018 року і 18 червня 2018 року вона працювала за графіком: з 08 год. 00 хв. по 17 год. 00 хв., перерва з 12 год. 00 хв. по 13 год. 00 хв., вихідні: субота- неділя.

19 червня 2018 року ОСОБА_1 звільнена розпорядженням сільського голови на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваних судових рішень.

Суд перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосування норм права

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 32 КЗпП України про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

На виконання рішення виконавчого комітету Золотоколодязької сільської ради Добропільського району Донецької області від 21 березня 2018 року № 22 «Про роботу Золотоколодязького сБК» ОСОБА_1 повідомлено про зміну істотних умов праці з 01 червня 2018 року. Повідомлення вручено 02 квітня 2018 року під її особистий підпис.

Суди встановили, що позивач була відсутня на робочому місці без поважних причин 14 червня 2018 року з 17 год. 45 хв. до 18 год. 45 хв., 15 червня 2018 року з 17 год. 25 хв. до 19 год. 00 хв., а також 16 червня 2018 року з 14 год. 00 хв. до 19 год. 00 хв., тобто більше трьох годин протягом робочого дня. Доказів, що свідчили б про поважність причин відсутності на роботі позивачем не надано.

Згідно пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір у випадку здійснення працівником прогулу без поважних причин.

Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня (постанова Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 761/30967/15-ц).

Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.

Встановивши, що звільнення позивача відбулося із дотриманням встановленого законом порядку, суди зробили обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позову.

Обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи ОСОБА_1 , викладені у касаційній скарзі, зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника із висновками судів щодо оцінки доказів, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходяться поза межами повноважень Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 12 грудня 2018 року та постанови Донецького апеляційного суду від 20 березня 2019 року, оскільки судові рішення є законними та обґрунтованими.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 12 грудня 2018 року та постанову Донецького апеляційного суду від 20 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

М. М. Русинчук