Єдиний унікальний номер 233/2792/18 Номер провадження 22-ц/804/1575/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого Соломахи Л.І.

суддів Біляєвої О.М., Мальованого Ю.М.

за участю:

секретаря судового засідання Сергєєвої К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області у залі судових засідань № 3 цивільну справу № 233/2792/18 за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк", яке змінило своє найменування на Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк", до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором з апеляційною скаргою позивача Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на заочне рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 05 грудня 2018 року у складі судді Мартиненко В.С., -

В С Т А Н О В И В:

04 червня 2018 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" (далі ПАТ КБ "Приватбанк") звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Зазначало, що відповідно до укладеного договору № б/н від 30 жовтня 2011 року відповідач отримала кредит у сумі 2 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Посилаючись на те, що позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надав відповідачу кредитні кошти, що відповідач свої зобов`язання за договором не виконує, не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, іншими витратами відповідно до умов договору, у зв`язку з чим станом на 30 квітня 2018 року його заборгованість за кредитним договором складає 30 880,79 грн., з яких 3 446,53 грн. - заборгованість за кредитом; 23 087,56 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 2 400,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією; штрафи: 500,00 грн. (фіксована частина) та 1 446,70 грн. (процентна складова), просив стягнути зазначену заборгованість з відповідача ОСОБА_1 (а.с. 2 - 4).

Згідно наказу Міністерства фінансів України від 21.05.2018 року № 519 "Про рішення акціонера публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" змінено тип банку з публічного акціонерного товариства на приватне акціонерне товариство; у зв`язку із зміною типу банку затверджено нове найменування банку: Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк", скорочене найменування АТ КБ "Приватбанк".

Згідно пункту 1.7 Статуту Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк", який затверджений наказом Міністерства фінансів України від 21.05.2018 року № 519, Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" є правонаступником всіх прав та зобов`язань Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" (а.с. 124 - 126).

Заочним рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 05 грудня 2018 року позовні вимоги АТ КБ "Приватбанк" задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "Приватбанк" заборгованість за кредитним договором № б/н від 30 жовтня 2011 року станом на 30 квітня 2018 року в розмірі 3 405,82 грн. (заборгованість за тілом кредиту).

Відмовлено у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "Приватбанк" заборгованості за кредитним договором № б/н від 30 жовтня 2011 року станом на 30 квітня 2018 року, яка включає: 40,71 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 23 087,56 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 2 400,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 1 946,70 грн. - заборгованість за штрафами, всього 27 474,97 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "Приватбанк" судовий збір, в розмірі 194,33 грн. (а.с. 97 - 102).

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач АТ КБ "Приватбанк" в апеляційній скарзі просить змінити заочне рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 05 грудня 2018 року, а саме, скасувати його в частині відмови у стягненні з відповідача заборгованості за процентами, ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

В мотивування апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи. Вважає що, суд першої інстанції неправильно визначив характер правовідносин між сторонами, неправильно застосував закон, який їх регулює, у зв`язку з чим незаконно відмовив у стягненні заборгованості за процентною ставкою, що передбачена умовами договору, та зменшив заборгованість за процентами, відмовив у стягненні пені, комісії та штрафів.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог щодо стягнення процентів, комісії та штрафів, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що між сторонами досягнуто згоди щодо розміру відсотків за користування кредитом, пені, комісії та штрафу.

Проте суд першої інстанції не врахував, що відповідно до укладеного договору б/н від 30.10.2011 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 2 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та Правилами надання банківських послуг", "Правилами користування платіжною карткою", затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року, та "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/ pages/70/, складає між нею та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві.

Згідно із частинами 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Статгя 638 ЦК України передбачає, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Презумпція правомірності правочину закріплена у статті 204 ЦК України та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний відповідно до закону судом недійсним. Таким чином, судом першої інстанції порушена норма матеріального права, а саме стаття 204 ЦК України.

Кредитодавець виконав вимоги законодавства та за місяць до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка, на фінансовий телефон клієнта 0l.08.20l4 року надіслав повідомлення про збільшення відсоткової ставки з 0l.09.20l4 року до 34,8 %.

Відповідач після підвищення 0l.09.20l4 року відсоткової ставки за кредитним договором продовжував здійснювати платежі за кредитним договором, зокрема: 04 листопада 2014 року здійснила поповнення кредитної картки на суму 250,00 грн., 21 листопада 2014 року - на суму 700,00 грн. Таким чином, відповідач погодився з відсотковою ставкою, а тому проценти підлягають до стягнення у повному обсязі.

Згідно із частиною 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідач укладання чи не укладання кредитного договору не оспорював, розрахунок заборгованості не спростував, не доведено відсутність заборгованості та, відповідно, виконання умов договору належним чином, не заперечував проти наявності між сторонами кредитних зобов`язань, зустрічних позовних вимог не заявляв, таким чином, суд помилково відмовив в частині позовних вимог.

Договір позики відповідно до частини 2 статті 640 ЦК України є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Оскільки, банк надав кошти шляхом встановлення кредитного ліміту, то між банком і відповідачем було укладено кредитний договір, який ніким не оспорено, а отже є всі підстави для стягнення з відповідача заборгованості.

Суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин норми статей 1054, 1046 ЦК України, не врахував, що кредитний договір, укладений між сторонами, є дійсним і відповідно підлягає виконанню.

Суд не перевірив розрахунок заборгованості та доводи банку про те, що позичальник користувався грошовими коштами, що підтверджується розрахунком заборгованості, частково виконував умови кредитного договору - частково сплачував заборгованість за договором, у тому числі проценти, пеню та комісії, а тому визнав свої зобов`язання за угодою та розміри встановлених обов`язкових платежів (а.с. 112 - 116).

Копія апеляційної скарги позивача АТ КБ "Приватбанк", яка була направлена апеляційним судом відповідачу ОСОБА_1 за зареєстрованим місцем проживання: АДРЕСА_1 , повернута до апеляційного суду з відміткою пошти "адресат не проживає" (а.с. 161).

У судове засідання апеляційного суду 05 липня 2019 року представник позивача АТ КБ "Приватбанк" не з`явився. Судову повістку - повідомлення про розгляд справи 05 липня 2019 року позивач отримав 02 липня 2019 року, що підтверджується рекомендованими повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 177).

04 липня 2019 року до апеляційного суду надійшла заява представника АТ КБ "Приватбанк" Захарова М.І., який діє на підставі довіреності юридичної особи від 12.02.2019 року (а.с. 151), про розгляд справи 05 липня 2019 року у відсутність представника позивача (а.с. 72 - 173).

Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання апеляційного суду 05 липня 2019 року також не з`явилась. Судові повістки - повідомлення про розгляд справи 12 червня 2019 року, 26 червня 2019 року, 05 липня 2019 року, які були направлені відповідачу ОСОБА_1 за зареєстрованим місцем проживання: АДРЕСА_1 , повернуті до апеляційного суду з відміткою пошти "адресат не проживає", "там живуть інші" (а.с. 147, а.с. 161, а.с. 180).

Згідно паспорту серії НОМЕР_1 , який виданий 25 жовтня 1996 року Костянтинівським МВ УМВС України в Донецькій області, копія якого додана позивачем до позовної заяви, ОСОБА_1 з 05 травня 2006 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 33).

Згідно довідки Іллінівської сільської ради Костянтинівського району Донецької області від 20.06.2018 року № вх. 467 ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 43).

За зазначеною адресою відповідачем ОСОБА_1 отримувалася поштова кореспонденція, яка направлялася їй судом першої інстанції. Зокрема, згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення відповідачем ОСОБА_1 31 липня 2018 року отримано копію позовної заяви та судова повістка про явку до суду на 02 серпня 2018 року (а.с. 63), тобто відповідач ОСОБА_1 була обізнала про наявність в суді спору щодо її заборгованості за кредитним договором.

Згідно відповіді Іллінівської сільської ради Костянтинівського району Донецької області від 03.07.2019 року № вх. 138 громадянка ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , але фактично за вказаною адресою не мешкає (а.с. 170).

Відповідно до частини першої статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

У анкеті-заяві про приєднання до умов та правил надання банківських послуг від 30.10.2011 року та у відповіді Іллінівської сільської ради Костянтинівського району Донецької області від 03.07.2019 року зазначено засоби зв`язку із ОСОБА_1 (один і той же номер мобільного телефону).

24 травня 2019 року секретар судового засідання Розпутько Я.О., 03 липня 2019 року помічник судді Зоз А.М. намагалися передати відповідачу ОСОБА_1 телефонограму щодо розгляду справи. Абонент жіночої статі, не заперечуючи на початку повідомлення, що вона є ОСОБА_1 , вислухавши інформацію, повідомив, що не є ОСОБА_1 (а.с. 145, а.с. 171).

Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (§ 27 рішення ЄСПЛ у справі "Олександр Шевченко проти України" від 26.04.2007 року, заява № 8371/02).

Тобто, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Враховуючи, що судові повістки - повідомлення про розгляд справи, які були направлені апеляційним судом відповідачу ОСОБА_1 на останню відому судові адресу, повернуті до апеляційного суду з відміткою пошти "адресат не проживає", що підтвердила Іллінівська сільська рада Костянтинівського району Донецької області, відповідач ОСОБА_1 , якій з 31 липня 2018 року (з моменту отримання копії позовної заяви та судової повістки про явку до суду першої інстанції на 02 серпня 2018 року), достовірно відомо про наявність у суді судового провадження проти неї, суд про зміну свого місця проживання не повідомила, що свідчить про недобросовісне виконання нею своїх процесуальних обов`язків, можливість сповістити її про розгляд справи апеляційним судом за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення, відсутня, відповідно до частини 1 статті 131 ЦПК України судова повістка про розгляд справи 05 липня 2019 року вважається доставленою.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалася, оскільки відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.

Судом першої інстанції встановлено, що 30 жовтня 2011 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 був укладений договір про надання банківських послуг, який складається з анкети - заяви позичальника ОСОБА_1 про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, Пам`ятки клієнта, Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, Тарифів банку (а.с. 7).

Відповідно до цього договору відповідач за рахунок кредитного ліміту, користуючись платіжними картками, строк дії останньої - до липня 2017 року, здійснювала витрати та платежі на погашення заборгованості і відповідно до виписки з особового рахунку ОСОБА_1 за нею утворилася заборгованість за тілом кредиту у розмірі 3 446,53 грн.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості станом на 30 квітня 2018 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором складає 30 880,79 грн., з яких 3 446,53 грн. - заборгованість за кредитом; 23 087,56 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 2 400,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією; штрафи: 500,00 грн. - фіксована частина та 1 446,70 грн. - процентна складова (а.с. 5 - 6).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що стороною відповідача не спростовано отримання нею кредитних коштів та наявність заборгованості за тілом кредиту у розмірі 3 446,53 грн. Проте позивачем не обґрунтовано розрахунок заборгованості за процентами за користування кредитними коштами. Оскільки судом встановлено, що остання кредитна картка, на підставі якої відповідач користувалась кредитним лімітом, мала строк дії до 31 липня 2017 року, що відповідає строку кредитування, іншого строку дії договору та інших умов виконання зобов`язань сторони не передбачили, суд, враховуючи правову позицію Верховного Суду, яка викладена у постанові від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12, дійшов висновку, що нарахування процентів за кредитним договором після спливу вказаного строку припиняється, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на його користь заборгованості за процентами за період з 01 серпня 2017 року по 30 квітня 2018 року задоволенню не підлягають.

Крім того, з наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що позивачем збільшувався розмір процентної ставки за кредитним договором. Проте позивачем не надані докази щодо погодження з відповідачем таких змін умов кредитного договору. Суд не бере до уваги умови кредитного договору, викладені в Умовах та Правилах надання банківських послуг, долучених до матеріалів справи, оскільки вони не підписані відповідачем, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України у справі № 6-2320цс16 від 22.03.2017 року, відповідно до якої Умови надання банківських послуг застосовуються при наявності підпису позичальника. Отже, розмір процентної ставки, який має бути застосований до спірних правовідносин складає 30,00% річних, оскільки саме за таким розміром процентної ставки відповідачем здійснювалось погашення заборгованості, вказаний розмір процентної ставки визнавався сторонами, що підтверджується розрахунком, наданим позивачем.

З квітня 2014 року банком запроваджена формула нарахування процентів, яка суперечить умовам договору, нормі частини першої статті 1048 ЦК України, згідно якої проценти нараховуються лише на суму позики, а також нормі частини другої статті 550 ЦК України, відповідно до якої проценти на неустойку не нараховуються. Крім того, позивачем не доведено факт повідомлення та узгодження з відповідачем запровадження іншого порядку (формули) нарахування процентів на поточну та прострочену заборгованість. Такий висновок суду відповідає правовій позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 06.06.2018 року у справі №325/1163/16-ц. Отже, розмір процентів за користування кредитом, має вираховуватися, виходячи з формули, яка діяла на час укладання договору та до квітня 2014 року: N*M/365*Y=Z, де N - тіло кредиту (в грн.), M - процентна ставка, 365 - кількість днів у році, Y - кількість днів, за які здійснюється нарахування, Z - сума нарахованих процентів (в грн.).

Враховуючи, що станом на 23 травня 2014 року заборгованість за процентами у відповідача була відсутня, що проценти за період з 23 травня 2014 року по 31 липня 2017 року, виходячи з процентної ставки 30% річних, складають 2 460,44 грн., що у цей період відповідачем в рахунок погашення заборгованості за процентами сплачено 2 501,15 грн., станом на 31 липня 2017 року заборгованість за процентами у відповідача відсутня.

Що стосується позовних вимог про стягнення комісії, пені та штрафів, суд першої інстанції зазначив, що вони є необґрунтованими. Судом не встановлено умов кредитного договору щодо нарахування банком комісії, а також щодо розміру неустойки. Крім того, при нарахуванні відповідачу пені та штрафів позивачем не враховані положення Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" від 02.09.2014 року № 1669-VII, згідно якого на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Зареєстрованим місцем проживання відповідача є с. Іллінівка Костянтинівського району Донецької області, яке відповідно до розпоряджень Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 року № 1053-р та від 02.12.2015 року №1275-р входить до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція (а.с. 97 - 102).

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

В апеляційній скарзі позивач оскаржує рішення суду лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитними коштами, комісії, пені та штрафів.

Рішення суду в частині задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 3 405,82 грн. позивачем не оскаржується, а тому апеляційний суд не має права робити висновків щодо цієї неоскарженої частини.

Перевіряючи законність та обґрунтованість судового рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитними коштами, комісії, пені та штрафів, апеляційний суд виходить з наступного:

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд першої інстанції правильно встановив, що правовідносини, які виникли між сторонами регулюються статтею 1054 ЦК України.

Згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

За статтею 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Як вбачається з матеріалів справи, саме такий договір приєднання і був укладений між ПАТ КБ "ПриватБанк" та відповідачем ОСОБА_1

Так, в анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 30.10.2011 року відповідач ОСОБА_1 своїм підписом погодилася з тим, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між нею та Банком договір про надання банківських послуг (а.с. 7).

30 жовтня 2011 року відповідач підписала анкету - заяву, в якій зазначила про бажання оформити на своє ім`я платіжну карту Кредитка "Універсальна" (а.с. 7), та в наступному отримала дві кредитні карти, що підтверджується випискою з карткового рахунку за період з 30.10.2011 року по 30.04.2018 року (а.с. 49 - 52) та довідкою АТ КБ Приватбанк від 21.06.2019 року №20190621/1213, яка була надана позивачем на виконання ухвали Донецького апеляційного суду від 12 червня 2019 року (а.с. 154 - 158, а.с. 164).

Згідно довідки АТ КБ "Приватбанк" від 21.06.2019 року № 20190621/1213 за кредитним договором № б/н від 30.10.2011 року ОСОБА_1 отримала картку НОМЕР_2 терміном дії до 31.12.2015 року (дата видачі 22.08.2012 року) та 320959 терміном дії до 30.04.2016 року (дата видачі 20.03.2013 року) (а.с. 164).

Отже, задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що між банком та відповідачем ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, що за цим договором на ім`я відповідача відкрито картковий рахунок, відповідачем отримано кредитну карту, банком встановлено кредитний ліміт на карту відповідача, тобто відповідач отримала у банку кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Враховуючи зазначене, доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд першої інстанції не врахував, що позичальник користувався грошовими коштами, частково виконував умови кредитного договору, частково сплачував заборгованість за договором, у тому числі проценти, пеню та комісії, а тому визнав свої зобов`язання за угодою та розміри встановлених обов`язкових платежів, що суд порушив норми матеріального права, а саме, статті 204 ЦК України щодо правомірності правочину, є необгрунтованими.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно виписки по картковому рахунку відповідач ОСОБА_1 активно користувалася кредитною картою до 23 травня 2014 року. Останнє не автоматичне погашення заборгованості було здійснено нею 21 листопада 2014 року на суму 700,00 грн. Після цього мало місце автоматичне погашення заборгованості 23 жовтня 2015 року на суму 542, 23 грн. з карти НОМЕР_3 та 10 листопада 2015 року у сумі 422,58 грн., 24 грудня 2015 року у сумі 219,99 грн., 22 лютого 2016 року у сумі 125,00 грн. та у сумі 731,50 грн. з карти НОМЕР_4сього з цієї карти на суму 1 499,07 грн., які 31 березня 2016 року були автоматично повернуті (а.с. 49 - 56), що відповідає розрахунку позивача (а.с. 5 - 6).

Враховуючи, що строк дії останньої картки сплинув 30 квітня 2016 року, а станом на 30 квітня 2018 року відповідач мала заборгованість за тілом кредиту, яка сторонами не оспорюється, суд першої інстанції правильно встановив, що відповідач взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав.

Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Згідно виписки по картковому рахунку відповідача ОСОБА_1 проценти за користування кредитними коштами по кредитним операціям до 31.08.2014 року складають 2,5% в місяць, по кредитним операціям з 01.09.2014 року - 2,9%, по кредитним операціям з 01.04.2015 року - 3,6% (а.с. 49 - 52).

Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором № б/н від 30.10.2011 року, який здійснений позивачем, відповідачу проценти за користування кредитними коштами нараховані, як на поточну заборгованість, так і на прострочену заборгованість: в період з 30.10.2011 року по 31.08.2014 року - у розмірі 30,00% річних (2,5% в місяць), з 01.09.2014 року по 31.03.2015 року - 34,80% річних (2,9% в місяць), з 01.04.2015 року по 30.04.2018 року - 43,20% річних (3,6% в місяць) (а.с. 5 - 6).

Згідно розрахунку позивача проценти за користування кредитом відповідачу ОСОБА_1 фактично нараховані за період з 23 травня 2014 року по 30 квітня 2018 року (а.с. 5 - 6). Тобто, суд першої інстанції правильно зазначив, що до 23 травня 2014 року у відповідача заборгованість за процентами була відсутня.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) відступила від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02.12.2015 року у справі № 6-249цс15, відповідно до якого банк мав право на стягнення процентів за кредитом і пені за процентами у межах позовної давності, обчисленої за три роки (для процентів) й один рік (для пені) до дня звернення до суду. Велика Палата зазначила, що відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

З урахуванням зазначеного правового висновку суд першої інстанції правильного виходив з того, що позивач не має права на стягнення процентів за користування кредитними коштами поза межами строку кредитування (поза межами строку дії платіжної картки). При цьому суд першої інстанції виходив з того, що строк кредитування у цій справі сплинув 31 липня 2017 року, тому позивач не має права на одержання процентів за користування кредитними коштами за період з 01 серпня 2017 року по 30 квітня 2018 року.

Проте визначаючи період кредитування на підставі довідки відповідача (без номеру та без дати), яка знаходиться на а.с. 94, суд першої інстанції не звернув уваги, що ця довідка стосується не відповідача ОСОБА_1 , а зовсім іншої особи - позичальника ОСОБА_2 , який не є стороною у цій справі.

У зв`язку з зазначеним ухвалою Донецького апеляційного суду від 12 червня 2019 року у позивача була витребувана довідка про видані відповідачу ОСОБА_1 кредитні карти на підставі договору про надання банківських послуг від 30 жовтня 2011 року за період з жовтня 2011 року по 30 квітня 2018 року з зазначенням їх номеру, виду, строку дії та дати отримання позичальником ОСОБА_1 (а.с. 154 - 158).

Згідно довідки АТ КБ "Приватбанк" від 21.06.2019 року № 20190621/1213 за кредитним договором № б/н від 30.10.2011 року ОСОБА_1 отримала картку НОМЕР_2 терміном дії до 31.12.2015 року (дата видачі 22.08.2012 року) та 320959 терміном дії до 30.04.2016 року (дата видачі 20.03.2013 року) (а.с. 164).

Тобто, строк кредитування (строк дії платіжної картки) сплинув не 31 липня 2017 року, з чого виходив суд першої інстанції, а ще раніше - 30 квітня 2016 року і відповідно позивач не має права на одержання процентів за користування позичальником ОСОБА_1 кредитними коштами за період з 01 травня 2016 року по 30 квітня 2018 року.

Проте зазначене неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, а саме, строку дії платіжної картки, не призвело до неправильного вирішення справи в оскаржуваній частині судового рішення.

Виходячи з розрахунку заборгованості за кредитним договором, який наданий позивачем на підтвердження своїх позовних вимог, станом на 30 квітня 2016 року заборгованість відповідач за процентами складала лише 849,90 грн. (а.с. 5 - 6). Тобто, вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 23 087,56 грн. не ґрунтуються на законі та судовій практиці Верховного Суду.

Апеляційний суд також погоджується з висновками суду першої інстанції про недоведеність позивачем підстав для підвищення процентної ставки за користування кредитом з 01 вересня 2014 року та з 01 квітня 2015 року.

Частинами першою, другою статті 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до статті 10561 ЦК України (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, починаючи з 01.10.2012 року) процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

У разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

Згідно частини 6 статті 10561 ЦК України у разі застосування змінюваної процентної ставки у кредитному договорі повинен визначатися максимальний розмір збільшення процентної ставки.

Встановлена відповідачу процентна ставка за користування кредитними коштами, виходячи зі змісту статті 10561 ЦК України, виписки з карткового рахунку відповідача, не є змінюваною процентною ставкою, оскільки відповідачем не надано суду доказів щодо порядку розрахунку змінюваної процентної ставки, погодженого сторонами індексу, які дозволяють точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом дії кредитного договору; не надано доказів щодо визначення сторонами максимального розміру збільшення процентної ставки.

Відповідно до пункту 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" при вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641 - 642 ЦК або в порядку, визначеному частиною шостою статті 10561 ЦК.

При підвищенні процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

Розраховуючи проценти за користування кредитом, суд першої інстанції виходив з процентної ставки погодженої сторонами під час укладення договору - 30% річних і послався на те, що позивачем не надані докази щодо погодження з відповідачем змін кредитного договору щодо підвищення процентної ставки.

Суд першої інстанції, посилаючись на правову позицію Верховного Суду України у справі № 6-2320цс16 від 22.03.2017 року, не взяв до уваги Умови та Правила надання банківських послуг, які надані позивачем на підтвердження заявлених позовних вимог, оскільки такі не підписані відповідачем.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає правовій позиції Верховного Суду України у справі № 6-2320цс16 від 22.03.2017 року, згідно якої суди встановили, що між сторонами укладено кредитний договір шляхом підписання заяви позичальника, у якій указано, що вона разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам і тарифами складає між сторонами кредитно-заставний договір. Натомість зазначені Умови не містять підпису відповідача. При цьому суд не встановив наявності належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника, та відповідно, чи брав на себе зобов`язання відповідач зі сплати винагороди та неустойки в разі порушення зобов`язання з повернення кредиту, чи в межах позовної давності позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На теперішній час зазначена правова позиція є діючою.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що згідно виписки по картрахунку відповідачу встановлена процентна ставка на місяць 2,5% за кредитними операціями до 31 серпня 2014 року; 2,9% за кредитними операціями з 01 вересня 2014 року, 3,6% за кредитними операціями з 01 квітня 2015 року (а.с. 49 - 52).

Відповідно до наказу ПАТ КБ "ПриватБанк" № 906 СП-2014-6915682 від 18.08.2014 року з 01 вересня 2014 року актуалізовані тарифи, зокрема, по карті "Універсальна": трати клієнтів до 01.09.2014 року - 2,5%, трати клієнтів з 01.09.2014 року - 2,9%; по всім тратам, які здійснені до 01.09.2014 року проценти будуть нараховуватися по старій ставці до повного погашення заборгованості по цим тратам.

Згідно виписки по картрахунку за період з 30.10.2011 року по 30.04.2018 року відповідач після 01 вересня 2014 року будь яких трат за картковим рахунком не здійснював (а.с. 49 - 52), а тому у позивача відсутні підстави для нарахування відповідачу процентної ставки за користування кредитними коштами в розмірі іншому, ніж 2,5% на місяць .

Доводи апеляційної скарги про те, що 04 листопада 2014 року та 21 листопада 2014 року відповідач здійснила поповнення кредитної карти на суму 250,00 грн. та 700,00 грн., не спростовують висновків суду, оскільки в ці дні відповідач витрат кредитних коштів не здійснювала, а частково погасила заборгованість за тратами кредитних коштів, які були здійснені до 01.09.2014 року, що не є підставою для нарахування процентів за користування кредитними коштами у розмірі 2,9% на місяць.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що підстави для нарахування відповідачу з 01 вересня 2014 року процентів за користування кредитом в розмірі 2,9% на місяць (34,80% на рік), з 01 квітня 2015 року - 3,6% на місяць (43,20% на рік) відсутні та обгрунтовано при розрахунку заборгованості за процентами за весь період користування кредитними коштами виходив з первинно встановленої в договорі процентної ставки 2,5% щомісяця (30,00% річних).

Апеляційний суд погоджується і з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено повідомлення та узгодження з відповідачем запровадження з квітня 2014 року іншого порядку (формули) нарахування процентів.

В письмових поясненнях від 27.06.2018 року та від 28.08.2018 року позивач посилається на те, що з квітня 2014 року Банком змінена формула нарахування процентів.

До квітня 2014 року діяла наступна формула нарахування процентів на заборгованість: N*M/365*Y = Z, де N - поточне або прострочене тіло кредиту, М - процентна ставка; 360/365 - кількість днів у році; Y - кількість днів, за які здійснюється нарахування; Z - сума нарахованих процентів.

З квітня 2014 року банком внесені зміни до Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів у частині розрахунку процентів, які затверджені наказом № СП-2014-6635230 від 02.04.2014 року, згідно якого у разі виникнення прострочених зобов`язань проценти нараховуються у подвійному розмірі на всю суму заборгованості.

Нарахування процентів на поточну заборгованість з квітня 2014 року здійснюється за формулою: N*M/365*(2 або 1)*Y/100 = Z, де N - заборгованість за кредитом (поточне тіло кредиту, нараховані відсотки та санкції (в попередньому місяці); М - процентна ставка; 360/365 - кількість днів у році; 2 або 1 - коефіцієнт процентної ставки (1 - застосовується у разі належного виконання зобов`язань; 2 - підвищення процентної ставки за несвоєчасне погашення кредитної заборгованості); Y - кількість днів, за які здійснюється нарахування; Z - сума нарахованих процентів.

Нарахування процентів на прострочену заборгованість з квітня 2014 року здійснюється за формулою: N*M/365*2*Y/100 = Z, де N - заборгованість за кредитом (прострочене тіло кредиту, виставлені до сплати та не погашені відсотки та санкції на перше число попереднього місяця; М - процентна ставка; 360/365 - кількість днів у році; 2 - коефіцієнт підвищення процентної ставки за несвоєчасне погашення кредитної заборгованості; Y - кількість днів, за які здійснюється нарахування; Z - сума нарахованих процентів (а.с. 48, а.с. 66 - 67).

В Умовах, які додані позивачем до позовної заяви, ні подвійний розмір процентів, ні формула нарахування процентів з квітня 2014 року, яка наведена позивачем в письмових поясненнях, не передбачені, що підтверджує правомірність позиції суду щодо неврахування Умов та правил надання банківських послуг, які додані позивачем до позовної заяви та не містять підпису відповідача.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що Банком не надано суду доказів інформування відповідача про зміну з квітня 2014 року формули нарахування процентів. В апеляційній скарзі позивач цей висновок суду не спростовує.

В виписці по картрахунку за період з 30.10.2011 року по 30.04.2018 року (а.с. 49 - 52) відсутні відомості про повідомлення відповідача про нарахування процентів з квітня 2014 року за новою формулою, в тому числі у подвійному розмірі. В виписці відсутні і відомості щодо нарахування процентів, в тому числі на нараховані проценти та санкції, тобто пеню та штрафи.

В матеріалах справи відсутні докази про те, що відповідач брав на себе зобов`язання зі сплати процентів за користування кредитом з квітня 2014 року в подвійному розмірі при виникненні прострочених зобов`язань та за формулою, згідно якої нарахування процентів з квітня 2014 року здійснюється в тому числі на нараховані проценти та санкції (пеню та штрафи) попереднього місяця, навіть при належному виконанні позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики. Відповідно до частини другої статті 550 ЦК України проценти на неустойку не нараховуються. Тобто, нарахування процентів, в тому числі на вже нараховані проценти та нараховані санкції, суперечить нормам статей 536, 550, 1048 ЦК України.

За змістом положень статті 1048 ЦК України проценти за кредитним договором нараховуються за користування саме кредитом (кредитними коштами), у зв`язку із чим базою для нарахування процентів є залишок суми основної (поточної та простроченої) заборгованості за кредитом, і проценти за користування кредитом не повинні нараховуватись на заборгованість за раніше нарахованими процентами та на штрафні санкції.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, яка викладена у постанові від 06.06.2018 року у справі №325/1163/16-ц.

Отже, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що доданий банком до позовної заяви розрахунок заборгованості за кредитним договором не відповідає умовам договору, що починаючи з 23 травня 2014 року банком неправильно розраховано суму відсотків за користування кредитом, навів у оскаржуваному судовому рішенні розрахунок процентів за користування кредитними коштами, з яким за період з 23 травня 2014 року по 30 квітня 2016 року погоджується апеляційний суд, оскільки розрахунок суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи і зібраним у справі доказам, узгоджується з умовами кредитного договору.

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем, станом на 22 травня 2014 року заборгованість за процентами у відповідача була відсутня. Заборгованість за тілом кредиту, на яку нараховувались проценти у період з 23 травня 2014 року по 27 липня 2014 року (66 днів) складала 1 958,45 грн., у період з 28 липня 2014 року по 18 серпня 2014 року (22 дні) складала 1 956,03 грн., у період з 19 серпня 2014 року по 03 листопада 2014 року (77 днів) складала 1 873,57 грн., у період з 04 листопада 2014 року по 20 листопада 2014 року (16 днів) складала 1 821,42 грн., у період з 21 листопада 2014 року по 30 березня 2016 року (496 днів) складала 1 947,46 грн., у період з 31 березня 2016 року по 30 квітня 2016 року (31 день) складала 3 446,53 грн.

Застосовуючи формулу N*M/365*Y=Z, яка діяла до квітня 2014 року, де N - тіло кредиту (в грн.), M - процентна ставка, 365 - кількість днів у році, Y - кількість днів, за які здійснюється нарахування, Z - сума нарахованих процентів (в грн.), проценти за період з 23 травня 2014 року по 30 квітня 2016 року складають 1 165,87 грн.:

- за період з 23.05.2014 року по 27.07.2014 року включно 106,24 грн. (1 958,45 х 30,00% : 365 х 66);

- за період з 28.07.2014 року по 18.08.2014 року включно 35,37 грн. (1 956,03 х 30,00% : 365 х 22);

- за період з 19.08.2014 року по 03.11.2014 року включно 118,57 грн. (1 873,57 х 30,00% : 365 х 77);

- за період з 04.11.2014 року по 20.11.2014 року включно 23,95 грн. (1 821,42 х 30,00% : 365 х 16);

- за період з 21.11.2014 року по 30.03.2016 року включно 793,92 грн. (1 947,46 х 30,00% : 365 х 496);

- за період з 31.03.2016 року по 30.04.2016 року включно 87,82 грн. (3 446,53 х 30,00% : 365 х 31).

З наданого позивачем розрахунку заборгованості та виписки з карткового рахунку встановлено, що у період з 23.05.2014 року по 30.04.2016 року, і в тому числі по 30.04.2018 року (на час розрахунку) відповідачем в рахунок погашення заборгованості за процентами сплачено 1 752,23 грн. (28.07.2014 р. - 60,00 грн., 19.08.2014 р. - 200,00 грн., 04.11.2014 р. - 250,00 грн., 21.11.2014 р. - 700,00 грн., 23.10.2015 р. - 542,23 грн.), тобто більше, ніж нараховані проценти (1 165,87 грн.).

Отже, станом як на 30 квітня 2016 року, так і на 30 квітня 2018 року заборгованість за процентами у відповідача була відсутня.

Доводи апеляційної скарги позивача цих висновків не спростовують та у переважній більшості зводяться до переоцінки доказів і незгоди позивача з висновками суду щодо їх оцінки та здійсненим судом першої інстанції розрахунком процентів. При цьому позивач конкретних заперечень щодо розрахунку процентів, який здійснений судом, не наводить.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність позивачем заборгованості відповідача за процентами станом на 30 квітня 2018 року у розмірі 23 087,56 грн.

Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 ЦК України).

Згідно розрахунку позивача заборгованість за кредитним договором за пенею та комісією у сумі 2 400,00 грн. виникла за період з 31.05.2016 року по 30.04.2018 року (а.с. 5 - 6).

З виписки по картрахунку встановлено, що комісія відповідачу не нараховувалася.

Згідно письмових пояснень позивача від 28.08.2018 року нарахування комісії за даним типом карт не передбачено, в колонці "комісія та пеня" відображається нарахування тільки пені (а.с. 66 - 67).

Відповідно до статті 2 Закону України від 02.09.2014 року № 1669-VII "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція.

Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

Згідно паспорту громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого 25.10.1996 року Костянтинівським МВ УМВС України у Донецькій області, ОСОБА_1 є громадянином України, з 05.05.2006 року має зареєстроване місце проживання у с . Іллінівка (до перейменування с. Ілліча) Костянтинівського району Донецької області (а.с. 33).

Зазначена обставина підтверджується і довідкою Іллінівської сільської ради Костянтинівського району Донецької області від 20.06.2018 року № вх. 467, згідно якої ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 43).

ОСОБА_Село Іллінівкаерейменування с. Ілліча) Костянтинівського району Донецької області входить до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, який затверджений розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053-р, дію якого призупинено розпорядженням від 5 листопада 2014 року № 1079-р, а також визнано таким, що втратило чинність, розпорядженням від 2 грудня 2015 року № 1275-р.

Крім того, село Іллінівка (до перейменування с. Ілліча) Костянтинівського району Донецької області входить до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року № 1275-р.

Тобто, нарахування відповідачу ОСОБА_1 , яка є громадянином України та з 05 травня 2006 року має зареєстроване місце проживання у с. Іллінівка (до перейменування с. Ілліча) Костянтинівського району Донецької області, пені та штрафів на час проведення антитерористичної операції, починаючи з 14 квітня 2014 року, забороняється, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вимоги про стягнення пені у сумі 2 400,00 грн. та відповідно штрафів у сумі 500 грн. (фіксована частина), у сумі 1 446,70 грн. (процентна складова) не ґрунтуються на законі і відповідно задоволенню не підлягають. Зазначений висновок суду узгоджується з правовою позицією, яка була викладена Верховним Судом України в постанові від 13.03.2017 року у справі за № 6-2879цс16.

Враховуючи зазначене, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом, за пенею та комісією, штрафами судом першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для скасування або зміни рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не має, доводи апеляційної скарги необґрунтовані і не спростовують висновків суду, тому відповідно до частини першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу АТ КБ "ПриватБанк" без задоволення, а судове рішення в цій частині - без змін.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги відповідача без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині - без змін, підстави для зміни розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, відсутні.

За подання апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір у розмірі 2 643,00 грн. (а.с. 123, а.с. 130).

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з тим, що апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги позивача без задоволення, підстави для відшкодування позивачу судових витрат, пов`язаних з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, зокрема, у зв`язку із сплатою судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2 643,00 грн., відсутні.

Відомості про інші судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, сторонами не надані.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України зазначена справа є малозначною, оскільки ціна позову складає 30 880,79 грн., що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2018 року, в якому позивачем була подана позовна заява. Відповідно до статті 7 Закону України від 07.12.2017 року № 2246-VIII "Про Державний бюджет України на 2018 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2018 року встановлено у розмірі 1 762 гривні.

Отже, відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України постанова апеляційного суду у цій справі касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись статтями 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу позивача - Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" залишити без задоволення.

Заочне рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 05 грудня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" заборгованості за кредитним договором № б/н від 30 жовтня 2011 року станом на 30 квітня 2018 року, яка включає 23 087,56 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 2 400,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 1 946,70 грн. - заборгованість за штрафами, залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку, як така що ухвалена у малозначній справі, не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 05 липня 2019 року.

Головуючий: Л.І. Соломаха

Судді: О.М. Біляєва

Ю.М. Мальований