Постанова

Іменем України

01 липня 2019 року

м. Київ

справа № 206/6298/16-ц

провадження № 61-31398св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю.,Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Дніпровська міська рада,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційнускаргу Дніпровської міської ради на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2017року у складі колегії суддів:Посунся Н. Є.,Баранніка О. П., Пономарь З. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування за законом.

Свої вимоги позивач обґрунтовувалатим, що її матері на праві власності належало домоволодіння АДРЕСА_1 . 01 листопада 1990 року її мати 39/100 частини цього домоволодіння продала ОСОБА_3 . У 1991 році рішенням Виконавчого комітету надано дозвіл її матері знести старий будинок у зв`язку з йогонепридатністю та побудувати новий. У 1991 році ОСОБА_4 побудований новий житловий будинок. Рішенням Виконавчого комітету Самарської районної ради від 25 грудня 1998 року №721 вирішено анулювати правовстановлюючі документи та виключити з реєстру домоволодінь 39/100 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 , зареєстрованому на ім`я ОСОБА_3 Цим рішенням фактично припинено спільну часткову власність на домоволодіння, внаслідок чого її мати стала єдиним власником домоволодіння. Проте не знаючи про це рішення, вона вчасно не перереєструвала свої правовстановлюючі документи. У 2014 році її мати розпочала оформлення правовстановлюючих документів на домоволодіння, що їй належить на праві власності. 14 вересня 2014 року не встигнувши закінчити процедуру перереєстрації права власності на домоволодіння її мати померла, внаслідок чого вона не може отримати свідоцтво про право на спадщину, що є порушенням її прав.

Посилаючись на викладене, позивач просила визнати за нею в порядку спадкування за законом право власності на домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що складається із житлового будинку «Б-1» загальною площею 78,4 кв. м, житловою - 39,3 кв. м та господарських будівель та споруд: «В» - убиральня, «Г» - душ, № 1-9, І - споруди.

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2017 року до участі у розгляді справи залучено належного відповідача Дніпровську міську раду.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровськавід 13 березня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів щодо технічних характеристик спірного будинку та їх відповідності будівельним нормам, оскільки після закінчення будівництва будинок в експлуатацію не здавався та не встановлено дотримання проектної документації в процесі будівництва, а тому відсутні підстави вважати, що ОСОБА_4 за життя набула право власності на спірний житловий будинок (домоволодіння).

РішеннямАпеляційного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2017рокурішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .

Апеляційний суд,скасовуючи рішення місцевого суду виходив із того, що Парафацькою T . I . у встановленому законом порядку отриманий дозвіл на будівництво спірного будинку; у відділі архітектури та містобудування отриманий проект, будинок збудований у 1991 році на належній їй земельній ділянці, на нього отриманий технічний паспорт. Фактично весь новостворений будинок перейшов у власність спадкодавця ОСОБА_4 згідно з рішенням Виконавчого комітету Самарської районної ради від 25 грудня 1998 року.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників

У грудні 2017року Дніпровська міська радаподаладо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справкасаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2017 року, в якій просить скасувати зазначенесудове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, щопобудований житловий будинок підлягав здачі в експлуатацію. На момент будівництва підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог законодавства та прийняття будинку в експлуатацію, а виникнення права власності на житловий будинок не пов`язувалось із проведенням його реєстрації. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів щодо технічних характеристик спірного будинку та їх відповідності будівельним нормам, оскільки після закінчення будівництва будинок в експлуатацію не здавався та не встановлено дотримання проектної документації в процесі будівництва, а тому відсутні підстави вважати, що ОСОБА_4 за життя набула право власності на спірний житловий будинок (домоволодіння).

У лютому 2018 року від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_7 надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому зазначено, що на будівництво нового будинку наданий дозвіл органу місцевого самоврядування і будівництво здійснювалось на земельній ділянці, що вже перебувала у користуванні спадкодавця на законних підставах. На момент будівництва підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним цього будинку, та аж ні як не прийняття його в експлуатацію.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу та надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано указану справу до Верховного Суду.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п`яти днів після складення доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду апеляційної інстанції відповідає нормам ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що на підставі договору дарування від 15 січня 1973 року ОСОБА_4 належав жилий саманний будинок, зазначений у генплані літ. «А-1», загальною площею 24,1 кв. м із господарчими будівлями, що знаходився за адресою: АДРЕСА_3 (змінена АДРЕСА_2 ).

На підставі договору купівлі-продажу від 01 листопада 1990 року 39/100 частини цього домоволодіння перейшло у власність ОСОБА_3

На підставі рішення Виконавчого комітету Самарської районної ради народних депутатів від 24 січня 1991 року № 48/3 будинок знесений і на земельній ділянці збудований новий житловий будинок (при цьому право власності і правовстановлюючі документи на знесений будинок не погашено). Цим рішенням зобов`язано ОСОБА_4 протягом місяця після отримання дійсного рішення отримати у відділі архітектури та містобудування при виконкомі районної Ради народних депутатів проект на будівництво жилого будинку. Після закінчення будівництва житлового будинку оформити правовстановлюючі документи на домоволодіння через міське бюро технічної інвентаризації.

На виконання цього рішення ОСОБА_4 на будівництво жилого будинку у відділі архітектури та містобудування отриманий ескізний проект.

На підставі рішення Виконавчого комітету Самарської районної ради від 25 грудня 1998 року № 721 анульовані правовстановлюючі документи на домоволодіння АДРЕСА_2 на ім`я ОСОБА_3 , виключено з реєстру домоволодінь 39/100 його частини, зареєстрованого на ім`я ОСОБА_3 , тобто до ОСОБА_4 перейшов у власність весь жилий саманний будинок зазначений на генплані літ «А-1», загальною площею 24,1 кв. м із господарськими будівлями. Реєстрація права власності за ОСОБА_4 на житловий будинок літ. «Б-1», що знаходиться за АДРЕСА_4 АДРЕСА_2 відсутня.

Новостворений житловий будинок АДРЕСА_2 згідно з копією технічного паспорта, виготовленого фізичною особою-підприємцем експертом ОСОБА_8 , позначається літ. «Б-1» - житловий будинок, загальною площею 78,4 кв. м, житловою - 39,3 кв. м та має господарські будівлі та споруди: «В» - убиральня, «Г» - душ, № 1-9, І - споруди, рік забудови - 1991.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 .

Позивач є донькою ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження.

Відповідно до копії спадкової справи №27/2015 щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , її єдиним спадкоємцем, яка прийняла спадщину є донька ОСОБА_1

15 липня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про оформлення спадщини.

Постановою державного нотаріуса Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 15 липня 2016 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 67/100 частини житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки ця частина не була перереєстрована після анулювання права власності на 33/100 частини домоволодіння.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).

За правилом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до статті 86 ЦК УРСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва.

За пунктом 3.1 Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 19 березня 2013 року № 95, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.

Тобто, не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 05 серпня 1992 року, якщо їх відповідність вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил підтверджується технічним паспортом, складеним за результатами технічної інвентаризації.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Установивши, що домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що складається із житлового будинку «Б-1» загальною площею 78,4 кв. м, житловою - 39,3 кв. м та господарських будівель та споруд: «В» - убиральня, «Г» - душ, № 1-9, І - споруди, згідно із технічним паспортом1991 року побудови, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про задоволення вимог ОСОБА_1 , оскільки постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва (втратила чинність), якою не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності, збудованих до 05 серпня 1992 року. Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних жилих будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.У технічному паспорті на спірний будинок у графі «рік побудови» зазначено 1991 рік, тобто, спірний будинок із господарськими будівлями та спорудами побудовано до 05 серпня 1992 року , а отже, померла ОСОБА_4 набула за життя право власності на вказане домоволодіння, яке переходить у порядку спадкування до ОСОБА_1 .

Отже, позивачем обрано належний спосіб захисту цивільних прав та інтересів, який є найбільш ефективним у спірних правовідносинах.

Твердження заявника про те, що спадкодавець ОСОБА_4 за життя не набула права власності на будинок і такого свого права у встановленому законом порядку не зареєструвала, а тому спірний будинок не ввійшов до складу спадщини, а позивач може успадкувати лише права та обов`язки ОСОБА_4 як забудовника, є безпідставними, адже такі твердження спростовуються матеріалами справи та вказаними нормами матеріального права.Станом на час отримання ОСОБА_4 у 1991 році дозволу на житлове будівництво нового жилого будинку замість старого по АДРЕСА_2 , та завершення у 1991 році будівництва, законодавством не вимагалося реєстрації права власності на це нерухоме майно. Таким чином, спірне нерухоме майно набуто спадкодавцем у законний спосіб і належало їйза життя на праві власності.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції щодо встановлених обставин справи. Проте згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Розглядаючи зазначений позов, суд апеляційної інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом апеляційної інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 401, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуДніпровської міської радизалишити без задоволення.

РішенняАпеляційного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2017року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик