Постанова

Іменем України

26червня 2019 року

м. Київ

справа №344/13435/16-ц

провадження № 61-29269св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:Сердюка В. В., Грушицького А. І., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_2 та їїпредставника- ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 серпня 2017 року в складі судді Пастернак І. А. та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 вересня 2017 року в складі колегії суддів: Малєєва А. Ю., Девляшевського В. А., Фединяка В. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

Ужовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житлом.

В обґрунтування заявлених позовних вимогпозивач зазначив, що рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 лютого 2016 року, яке набрало законної сили, за ним визнано право власності на 1/2 частини будинковолодіння АДРЕСА_1 ради та на 1/2 частини земельної ділянки для будівництва та обслуговування вказаного житлового будинку.Незважаючи на це, відповідачка чинить йому перешкоди в користуванні зазначеним будинковолодінням, не пускає його до будинку, замінила замки на вхідних дверях, встановила відеокамери, іншого житла у нього немає.

Враховуючи наведене, позивач просив зобов`язати відповідачку усунути йому перешкоди у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом вселення до вказаного будинку та передачі йому ключів.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 серпня 2017 року позов задоволено. ВселеноОСОБА_1 до житлового будинку АДРЕСА_1 , зобов`язано ОСОБА_2 не чинитиОСОБА_1 перешкод в користуванні вказаним житловим будинком та передати ОСОБА_1 ключі від житлового будинку. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач, який є співвласником спірного будинковолодіння не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом, він не може бути протиправно позбавлений права власності, оскільки право приватної власності є непорушним, при цьому власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 вересня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що позивач є власником, якого позбавлено можливості володіти, користуватись своїм майном. Відмова у захисті цього права, є непропорційним втручанням у право власності позивача та позбавляє його можливості захистити свої права на майно у спосіб, передбачений законом.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

Ужовтні 2017 року ОСОБА_2 та її представник - ОСОБА_3 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційні скарги на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 вересня 2017 року, в яких просятьскасувати зазначенісудові рішення таухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову,обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційних скаргахзаявникивказуютьна те, що судами проігноровано, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту цивільного права, оскільки останній, не скористався своїм правом ні на укладення угоди про порядок користування житловими приміщеннями в будинку, ні на встановлення вказаного порядку судом, а також на виділення його частки в натурі. Поза увагою судів залишився той факт, що позивач не надав доказів реєстрації його місця проживання до початку судового розгляду справи про визнання за ним права власності на Ѕ частини спірного будинку. Суд першої інстанції, не уточнюючи позовні вимоги, фактично задовольнив дві різні матеріально-правові вимоги, а саме: усунення перешкод в користування будинком та вселення. Вселяючи до будинку осіб різної статі, які не є членами однієї сім`ї, суд не перевірив обставин, які свідчать про наявність конфлікту між сторонами, неможливість спільного проживання, про небезпеку яку становить для відповідача таке проживання. Переглядаючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не усунув зазначених порушень та не спростував наведених в апеляційній скарзі доводів.

У листопаді2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в яких просив касаційну скаргу відхилити, рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін, посилаючись на те, що при ухваленні оскаржуваних рішень, суди повно та об`єктивноз`ясували обставини справи.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, за касаційною скаргою ОСОБА_2 , витребувано матеріали справи та надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки», у справі № 757/41827/15-2 (провадження № 61-28916св18) призначено повторний автоматизований розподіл.

04 червня 2019 року справу розподілено судді-доповідачу.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскількиїх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають вимогам ЦПК України (у редакції на час їхухвалення) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, щорішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 06 квітня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 серпня 2016 року, за ОСОБА_1 визнано право власності на 1/2 частки в праві на будинковолодіння АДРЕСА_1 ради та на 1/2 частки в праві на земельну ділянку за цією ж адресою, площею 0,0700 га для будівництва та обслуговування зазначеного житлового будинку; визнано недійсними свідоцтво про право на спадщину за заповітом, виданого24 червня 2015 року Першою Івано-Франківською державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_2 , зареєстроване в реєстрі за №2-756, в частині оформлення права власності на належну ОСОБА_1 1/2 частки в праві на будинковолодінняі земельну ділянку та реєстрації права власності на будинковолодінняі земельну ділянку, здійснені на підставі зазначеного свідоцтва про прийняття спадщини за заповітом.

Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 01 червня 2016 року №60386344, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить по 1/2 частки домоволодіння з господарськими будівлями та спорудами, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Нормативно-правове обґрунтування

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Згідно із статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Стаття 9 Житлового кодексу УРСР визначає, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («KryvitskaandKryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Тобто Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.

Вирішуючи спір, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захист цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами.

З урахуванням того, що судами встановлено факт порушення прав позивача щодо користування спірним будинком, то вимоги позивача щодо усуненняперешкод у користуванні власністю є обґрунтованими, а тому порушене право користування власністю підлягає відновленню.

Враховуючи наведене, ухвалюючи оскаржувані рішення, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин, обставинами справи та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, в результаті чого дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову, з огляду на те, що права позивача, як власника 1/2 частини спірного будинку порушені відповідачкою, яка чинить йому перешкоди уволодінні та користуванні своїм майном, при цьому відмова у захисті цього права, є непропорційним втручанням у право власності позивача та позбавляє його можливості захистити свої права на майно у спосіб, передбачений законом.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «LevagesPrestationsServices v. France» (ЛеважПрестасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «BruallaGomezdelaTorre v. Spain» (БруальяҐомес де лаТорре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням того, що доводи касаційних скарг, є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким суд надав належну оцінку, а висновки суду є достатньо аргументованими, Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, при цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Суди забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, рішення судів відповідають нормам матеріального та процесуального права. Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального чи процесуального права, що може бути підставою для скасування судового рішення.

Доводи касаційних скаргзводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннямистатті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.

Керуючись статтями 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційніскарги ОСОБА_2 та їїпредставника - ОСОБА_3залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 вересня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. В. Сердюк А. І. Грушицький
І. М. Фаловська