Постанова

Іменем України

03 липня 2019 року

м. Київ

справа № 641/5484/16-ц

провадження № 61-29991св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_3 ,

представник відповідача -ОСОБА_4 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5 , відділ опіки та піклування Комінтернівського району м. Харкова,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_4 , на заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова, у складі судді Григор`єва Б. П., від 26 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області, у складі колегії суддів: Кружиліної О. А., Бровченка І. О., Кіся П. В., від 01 листопада 2017 року.

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5 , відділ опіки та піклування Комінтернівського району м. Харкова, про усунення перешкод у праві користування та розпорядження майном шляхом виселення.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 16 вересня 2014 року державним реєстратором Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції Луценком П. Г. було зареєстровано її право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Набуття права власності виникло в порядку застосування статті 37 Закону України «Про іпотеку», на підставі договору іпотеки № 755 від 18 липня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Горша А. О. Незважаючи на її неодноразові вимоги, відповідачі відмовляються звільнити квартиру та добровільно знятись з реєстраційного обліку і продовжують проживати у спірній квартирі, безпідставно користуючись її майном. Наявність реєстрації та проживання сторонніх осіб у квартирі порушує її право на користування та розпорядження власним майном, у зв`язку із чим вона вимушена звернутись до суду з відповідним позовом, який просила задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26 липня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Усунуто перешкоди у праві користування та розпорядження майном власника - ОСОБА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , її право власності не оспорюється. Як власник ОСОБА_1 виявила намір на власний розсуд користуватися своєю власністю, і тому її позовні вимоги є обґрунтованими і відповідають положенням статті 16 ЦК України, а порушене право користування власністю підлягає відновленню. Відповідачі були зареєстровані та проживали в спірній квартирі зі згоди попереднього власника. Судом встановлено перехід права власності від попереднього власника ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , яка в свою чергу не бажає укладати з відповідачами договір оренди або давати згоду на їх проживання у спірній квартирі.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 01 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, а заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26 липня 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, керуючись положеннями статті 41 Конституції України, статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», статей 321, 386, 391 ЦК України, обґрунтовано виходив із того, що відповідачі не являються членами сім`ї ОСОБА_1 , будь-які угоди з приводу користування спірною квартирою між ними не укладались, та ОСОБА_1 не бажає цього робити, а тому не мають права на проживання у спірній квартирі.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_4 , подавдо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасуватирішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 01 листопада 2017 року і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що квартира, передана в іпотеку, не була придбана за рахунок кредитних коштів, зобов`язання по поверненню яких забезпечувалось такою іпотекою. При вирішенні спору судами попередніх інстанцій неправильно застосовано положення статті 109 ЖК Української РСР та положення статті 40 Закону України «Про іпотеку».

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

05 червня 2019 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду справу № 641/5484/16-ц передано судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 26 червня 2019 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5 , відділ опіки та піклування Комінтернівського району м. Харкова, про усунення перешкод у праві користування та розпорядження майном шляхом виселення призначено до судового розгляду.

Доводи осіб, які подали відзив (заперечення) на касаційну скаргу

У поданих запереченнях на касаційну скаргу ОСОБА_1 посилається на те, що у зв`язку із зміною власника квартири відповідачі втратили право користування квартирою, тому вони повинні бути виселенні без надання іншого житлового приміщення.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності слідує, що 16 вересня 2014 року державним реєстратором Луценко П. Г. зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 на підставі договору іпотеки квартири, серії та номер 755, посвідченого 18 липня 2012 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Горша А. О., яким забезпечувалось виконання зобов`язань ОСОБА_5 за договором позики грошей від 18 липня 2012 року.

Згідно довідки № 1493 від 24 травня 2016 року дільниці № 23 комунального підприємства «Жилкомсервіс» за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

У добровільному порядку відповідачі відмовляються звільнити зазначену квартиру.

Позиція Верховного Суду

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду не відповідають.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень.

Аналогічні норми закріпленні у статті 81 чинного ЦПК України.

Верховний Суд України у постанові від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 зробив правовий висновок, згідно з яким за змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» № 898-IV (далі - Закон № 898-IV)та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Аналогічну позицію висловлено в постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 386 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У справі, що розглядається, новий власник, який набув право власності на підставі на підставі договору іпотеки, позбавлений можливості одноособово користуватися своєю власністю, оскільки зареєстровані особи, які проживають у спірному житлі за згоди попереднього власника, відмовляються виселятися з нього.

Вирішуючи спір у цій справі, суди попередніх інстанцій виходили із того, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статей 319, 321, 386, 391 ЦК України, а положення статті 109 ЖК Української РСРне застосовуються.

Разом з тим усталена практика Верховного Суду України засвідчує, що вирішення питання про виселення особи з житла у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки має відбуватись із дотриманням гарантій, передбачених положеннями статті 109 ЖК Української РСР.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 109 ЖК Української РСР закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України).

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Судами встановлено, що спірне житлове приміщення позивачем (новим власником) набуто на підставі договору іпотеки квартири, серії та номер 755, посвідченого 18 липня 2012 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Горша А. О. При укладенні вказаного договору іпотекодержатель мав можливість бути обізнаним про наявність обтяжень спірної квартири, яка належала іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 30 грудня 2011 року, у вигляді відповідних речових прав осіб, які зареєстровані і проживають у житловому приміщенні, тобто мав можливість виявити ризики, пов`язані з набуттям права власності на спірну нерухомість у зв`язку із невиконанням боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою.

Наявність права осіб, місце проживання яких зареєстровано у набутій позивачем на підставі іпотечного договору квартирі, обмежує право останнього на користування майном. Частина друга статті 109 ЖК Української РСР на час укладення договору іпотеки діяла у зміненій редакції, що містила заборону виселення осіб без надання іншого житлового приміщення у випадку, якщо квартира придбана не за рахунок коштів, отриманих у позику.

Тобто, іпотекодержатель, як потенційний (у разі невиконання боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою) новий власник спірного житлового приміщення, мав об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідачів на користування спірною квартирою і при набутті права власності мав усвідомлювати, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання у квартирі.

Вказані висновки узгоджуються із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18).

Враховуючи вимоги як міжнародних договорів, так і національного законодавства, поведінку учасників правовідносин, позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду, дотримуючись балансу прав та інтересів сторін спірних правовідносин, у задоволенні позовних вимог із урахуванням гарантій, передбачених частини другої статті 109 ЖК Української РСР, за відсутності відомостей про інше постійне жиле приміщення, яке підлягає наданню відповідачам у зв`язку із виселенням, належить відмовити.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_4 , задовольнити.

Заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 01 листопада 2017 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5 , відділ опіки та піклування Комінтернівського району м. Харкова, про усунення перешкод у праві користування та розпорядження майном шляхом виселення відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 606 (шістсот шість) грн 32 коп. та подання касаційної скарги у розмірі 661 (шістсот шістдесят одна) грн 44 коп.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников
Судді О. М. Осіян
Н. Ю. Сакара
С. Ф. Хопта
В. В. Шипович