Постанова

Іменем України

26 червня 2019 року

м. Київ

справа №362/73/17

провадження № 61-36104св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:Сердюка В. В., Грушицького А. І., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач -Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Київській області,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа - Державна судова адміністрація України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Державної судової адміністрації України на заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 29 травня 2017 року в складі судді Болобана В. Г. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 23 серпня 2017 року в складі колегії суддів: Сушко Л. П., Мельника Я. С., Олійника В. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

Усічні 2017 року Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Київській області (далі - ТУ ДСА України в Київській області) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Державна судова адміністрація України (далі - ДСА України), про стягнення коштів.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що позивачем на виконання вимог Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76-VІІІ, частини шостої статті 149 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховуючи рішення Ради суддів України від 05 лютого 2015 року та рекомендаційний лист головного розпорядника коштів - ДСА України від 15 січня 2015 року, проведено скорочення у місцевих загальних судах області та на підставі наказу начальника ТУ ДСА України в Київській області від 10 лютого 2015 року № 13 виплачено суддям суддівську винагороду у розмірі 10 мінімальних заробітних плат. В подальшому, ТУ ДСА України в Київській області від ДСА України отримало рекомендації до звіту за результатами проведення планового аудиту відповідності та фінансового аудиту, де зазначено, що необхідно забезпечити відшкодування безпідставно нарахованих та виплачених коштів на виплату суддівської винагороди, виплаченої з порушенням вимог прикінцевих положень Закону України № 76-VІІІ суддівської винагороди у розмірі 10 мінімальних заробітних плат на загальну суму 919 600,00 грн.

Наказом Голови ДСА України від 28 квітня 2016 року № 84 до начальника управління застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани, однією з підстав винесення якого була виплата суддям винагороди у розмірі 10 мінімальних заробітних плат на загальну суму 919 600,00 грн. В подальшому наказ Голови ДСА України від 28 квітня 2016 року оскаржено в судовому порядку та 22 листопада 2016 року Вищий адміністративний суд України, задовольнивши касаційну скаргу начальника ТУ ДСА України в Київській області, залишив в силі постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 липня 2016 року, якою визнано незаконним та скасовано наказ Голови ДСА України від 28 квітня 2016 року № 84 про застосування дисциплінарного стягнення у вигляді догани до начальника ТУ ДСА України в Київській області. Листом Голови ДСА України від 14 вересня 2016 року №6-6511/16 повідомлено територіальне управління щодо подальшого притягнення начальника управління до дисциплінарної відповідальності через не усунення територіальним управлінням «порушень», виявлених під час аудиту (зокрема невжиття заходів щодо стягнення з суддів та працівників апаратів судів «надмірно» виплачених коштів). На виконання вказаного листа, 29 вересня 2016 року територіальне управління звернулося до 136 суддів (в тому числі до відповідача цього позову) з інформацією про необхідність добровільного повернення коштів, які, на думку Голови ДСА України (розпорядника коштів вищого рівня), були їм незаконно виплачені.

Враховуючи викладене, позивач просив стягнути з відповідача виплачену суддівську винагороду в сумі 7308,00 грн.

Заочним рішенням Обухівського районного суду Київської області від 29 травня 2017 року у задоволені позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач виплатив відповідачу суддівську винагороду добровільно, не в результаті рахункової помилки та за відсутності недобросовісності з боку останнього, у зв`язку з чим позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 23 серпня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що доводи апеляційної скарги про те, що вказані кошти були безпідставно виплачені, а тому підлягають поверненню до бюджету не заслуговують на увагу, оскільки не ґрунтуються на вимогах закону.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

Увересні 2017 року ДСА України звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 29 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 23 серпня 2017 року, в якій проситьскасувати зазначенісудові рішення,обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзізаявник вказуєна те, що ДСА України надала рекомендації до звіту за результатами проведення планового аудиту відповідності, ефективності та фінансового аудиту в ТУ ДСА України в Київській області від 25 березня 2016 року, згідно з яким рекомендовано забезпечити відшкодування безпідставно нарахованих та виплачених коштів на виплату заробітної плати.Судами не встановлено, чи проведено скорочення чисельності працівників суду для можливості виплати суддівської винагороди відповідачу у розмірі 10 мінімальних заробітних плат, що свідчить про безпідставну виплату грошових коштів, які підлягають поверненню до державного бюджету. Заявник не має можливості стягнути на користь бюджету безпідставно отримані відповідачем кошти з винної особи,оскільки таку особу не встановлено.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки», у зазначеній справі призначено повторний автоматизований розподіл.

06 червня 2019 року справу розподілено судді-доповідачу Сердюку В. В.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскількиїх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають вимогам ЦПК України (у редакції на час їхухвалення) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що ОСОБА_1 працює суддею Васильківського міськрайонного суду Київської області.

Відповідно до пункту 10 розділу III «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76-VIII встановлено, що в 2015 році максимальний місячний розмір суддівської винагороди обмежується 7 розмірами мінімальної заробітної плати, що становило 8 526,00 грн, а під час скорочення чисельності працівників - 10 розмірами мінімальної заробітної плати, що становило 12 180,00 грн.

Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України`доповнено частину шосту статті 149 чинного на той час Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року (з подальшими змінами) абзацом другим такого змісту: «Загальна чисельність працівників апаратів судів не може перевищувати величину, визначену із розрахунку 3,7 посади працівників на одну посаду судді, виходячи із загальної кількості посад суддів в цілому у місцевих та апеляційних судах» (підпункт 4 пункту 36 розділу I Закону № 76-VIII).

Отже, вказаним законом не вимагалося проведення скорочення штатної чисельності працівників абсолютно в кожному суді загальної юрисдикції, а встановлювався для цього відповідний кількісний критерій визначення в судах штатної чисельності працівників, виходячи із розрахунку 3,7 посади працівників на одну посаду судді, виходячи із загальної кількості посад суддів в цілому у місцевих та апеляційних судах. Дотримання чи недотримання такого критерію, на переконання суду, є обставиною, яка обумовлювала наявність чи відсутність підстав для обмеження розміру суддівської винагороди згідно із вимогами Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України».

Крім того, у пункті 3 мотивувальної частини рішення Ради суддів України від 05 лютого 2015 року № 6 з огляду на пункт 10 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» зазначено, що у випадку затвердження штатного розпису суду, кількість працівників в якому відповідає граничній штатній чисельності, визначеній наказом ДСА України від 24 грудня 2014 року № 170 «Про затвердження штатної чисельності працівників апаратів місцевих та апеляційних судів», максимальний розмір заробітної плати працівників суду та суддівської винагороди обмежується 7 розмірами мінімальної заробітної плати; у разі скорочення чисельності працівників суду у межах, необхідних для належного організаційного забезпечення суду, суддів та судового процесу, з урахуванням бюджетних асигнувань на оплату праці, розмір заробітної плати працівників суду та суддівської винагороди після проведення такого скорочення обмежується 10 розмірами мінімальної заробітної плати.

Пунктами 1, 2 резолютивної частини зазначеного рішення Ради суддів України визнано, зокрема, пункт 10 розділу III «Прикінцеві положення» Закону № 76-VIII порушенням гарантій незалежності, правового захисту та належних умов діяльності суддів, гарантованих статтями 126 і 130 Конституції України, та визначено, що скорочення апарату суду, здійснення інших заходів повинно здійснюватися з метою забезпечення раціонального використання бюджетних коштів протягом 2015 року з огляду на кількісний склад суддів відповідного суду і кількість працівників апарату суду, необхідного для дотримання та забезпечення судових процедур та розгляду судових справ у строки та порядку, визначеному законодавством.

Нормативно-правове обґрунтування

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

При цьому правильність виконаних розрахунків, за якими проведено виплату, а також добросовісність набувача презюмуються, отже, зазначене у статті 1215 ЦК України майно не підлягає поверненню у разі наявності цих фактів.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Тобто Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статті 57 ЦПК України, в редакції, чинній на час розгляду справи в суді, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Враховуючи наведене, ухвалюючи оскаржувані рішення, суди, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшли правильних висновків про відмову в задоволенні позовних вимог, з огляду на те, що виплата суддівської винагороди здійснена за відсутності рахункової помилки з боку особи, яка добровільно провела їх виплату та факту недобросовісності набувача, що виключає можливість її повернення відповідно до вимог статті 1215 ЦК України.

З урахуванням того, що доводи касаційної скарги, є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким суд надав належну оцінку, а висновки суду є достатньо аргументованими, Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, при цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Суди забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, рішення судів відповідають нормам матеріального та процесуального права. Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального чи процесуального права, що може бути підставою для скасування судового рішення.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.

Керуючись статтями 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуДержавної судової адміністрації Українизалишити без задоволення.

Заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 29 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 23 серпня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. В. Сердюк А. І. Грушицький
І. М. Фаловська