Постанова

Іменем України

03 липня 2019 року

м. Київ

справа № 638/6877/16-ц

провадження № 61-39428св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Служба у справах дітей Шевченківської районної державної адміністрації Харківської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова у складі судді Шестака О. І. від 15 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Харківської області у складі колегії суддів: Бровченка І. О., Кружиліної О. А., Яцини В. Б. від 15 травня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Шевченківської районної державної адміністрації Харківської міської ради, про позбавлення батьківських прав.

Позовну заяву мотивовано тим, що з 11 листопада 2005 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син - ОСОБА_3 . Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 жовтня 2014 року шлюб між ними розірвано. Посилаючись на те, що з кінця 2012 року відповідач із сім`єю не проживає, вихованням сина не цікавиться, допомоги на утримання не надає, рішення суду про стягнення з нього аліментів на дитину не виконує, просила позбавити його батьківських прав.

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод стосовно участі у вихованні дитини і вільного спілкування з нею.

Зустрічну позовну заяву мотивовано тим, що з боку ОСОБА_1 чиняться перешкоди у спілкуванні з дитиною. Бажає брати участь у вихованні дитини, її розвитку і житті, бачитися та спілкуватися з нею. Посилаючись на те, що відповідач за зустрічним позовом своїми діями обмежує спілкування з дитиною, просив зобов`язати ОСОБА_1 не чинити перешкоди у вихованні та спілкуванні з сином ОСОБА_4 та встановити час і дні для його зустрічей з сином без присутності відповідачки як матері дитини і/або будь-яких інших осіб з її боку (її родичів, знайомих).

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 листопада 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Харківської області від 15 травня 2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 та зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Судові рішення мотивовано тим, що доводи, на які посилається ОСОБА_1 , вимагаючи позбавлення батьківських прав відповідача відносно дитини, не є такими, що заслуговують на застосування такого крайнього впливу на відповідача, а тому суди дійшли висновку про відсутність підстав, передбачених пунктом 2 частини першої статті 164 СК України, для задоволення позову ОСОБА_1 Також, суди дійшли висновку про те, що ОСОБА_2 не дотримався встановленого законодавством порядку визначення способу участі у вихованні дитини і спілкуванні з нею, тому відсутні підстави для задоволення зустрічного позову.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у червні 2018 року, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосуванням норм матеріального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні її позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення її позову, в частині відмови у задоволенні зустрічного позову - залишити без змін.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач не цікавиться життям власної дитини, не проявляє інтересу до неї, не бере участь у її вихованні та утриманні, а тому суди дійшли помилкового висновку про відмову у задоволенні її позову про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.

Оскільки судові рішення оскаржуються лише в частині вирішення позовних вимог про позбавлення батьківських прав, тому законність ухвалених рішень в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_2 , в силу вимог статті 400 ЦПК України, колегією суддів не перевіряється.

Відзив на касаційну скаргу

У квітні 2019 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому він посилається на необґрунтованість доводів скарги та законність ухвалених у справі судових рішень у оскаржуваній частині.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 05 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

З 11 листопада 2005 року по 13 жовтня 2014 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син - ОСОБА_3 .

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 липня 2013 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на дитину - ОСОБА_3 у розмірі ј частини від заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 29 березня 2013 року і до досягнення дитиною повноліття. Вказане рішення набрало законної сили. Дані щодо виконання цього рішення матеріали справи не містять.

Згідно з висновком управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради від 17 серпня 2016 року визнано за доцільне позбавити ОСОБА_2 батьківських прав стосовно дитини ОСОБА_3

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. При цьому основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Установивши, що дитина проживає у одній квартирі з батьками після їх розлучення, батько бере участь в організації дозвілля сина та невикористав всіх, передбачених законом засобів для того, щоб брати участь у його вихованні, суди дійшли вірного висновку, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. При цьому судом також враховано частину першу статті 3 Конвенції про права дитини, відповідно до якої першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частини п`ятої, шостої статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Суди правильно не погодилися із висновком органу опіки та піклування від 17 серпня 2016 року, оскільки він є недостатньо обґрунтованим, має формальний характер та не враховує всіх обставин взаємовідносин, що склалися між сторонами. Так, суди попередніх інстанцій правильно зазначили, що в цьому висновку не наведено підстав та аргументів, які б вказували на доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, не вбачається, що службою у справах дітей вживались необхідні дії і заходи для сприяння налагодженню відносин дитини з батьком, не вказано чи запрошувався ОСОБА_2 для надання пояснень та чи був повідомлений щодо вирішення питання про позбавлення його батьківських прав.

Тобто, такий висновок не містить однозначних обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування відносно відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав.

За таких обставин, доводи касаційної скарги про необхідність позбавлення відповідача батьківських прав є необґрунтованими.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 15 травня 2018 року- без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара