Ухвала

Іменем України

26 червня 2019 року

м. Київ

справа № 311/4489/15-ц

провадження № 61-7747ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Сердюка В. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Коваленко Володимир Васильович, на рішення Василівського районного суду Запорізької області від 29 листопада 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 05 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Відділ Держземагенства у Василівському районі Запорізької області Головного управління Держземагенства у Запорізькій області, Малобілозерська сільська рада Василівського району Запорізької області, про усунення порушень прав землекористувача та поновлення меж землекористування,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_2 , треті особи: Відділ Держземагенства у Василівському районі Запорізької області Головного управління Держземагенства у Запорізькій області (далі - Відділ Держземагенства у Василівському районі Запорізької області ГУ Держземагенства у Запорізькій області), Малобілозерська сільська рада Василівського району Запорізької області, про усунення порушень прав землекористувача та поновлення меж землекористування.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку, який згідно із записом земельно-шнурової книги розташований на присадибній земельній ділянці площею 0,56 га на АДРЕСА_1 .

Житловий будинок АДРЕСА_3 належить ОСОБА_2 , який розташований на земельній ділянці площею 0,6426 га, яка на підставі рішення Малобілозірської сільської ради Василівського району Запорізької області від 23 травня 2013 року № 43 належить ОСОБА_2 .

При приватизації земельної ділянки межі суміжних земельних ділянок встановлювались в присутності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за актами погодження меж від 05 жовтня 2012 року за існуючими межами вздовж протоптаної стежки зі сторони ОСОБА_2 та за встановленою раніше огорожею за сінником і теплицею вздовж забудованої частини, тому там існував прохід для обслуговування господарських будівель.

У 2013 році ОСОБА_2 разом зі своїм сином, порушуючи принципи добросусідства, перенесли межу в сторону земельної ділянки

ОСОБА_1 , встановивши бетонні стовпи по всій довжині 113,75 м засіяної частини земельної ділянки, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства.

У березні 2014 року ОСОБА_2 знову разом зі своїм сином, порушуючи принципи добросусідства, знесли огорожу, яка належала ОСОБА_1 вздовж теплиці та сінника, та встановили там свою огорожу, чим позбавили ОСОБА_1 проходу для обслуговування господарських будівель на довжині 16,43 м земельної ділянки, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку.

У червні 2016 року інженером-землевпорядником проведено комплекс топографо-геодезичних робіт на земельних ділянках, належних

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та встановлено, що фактична межа земельних ділянок, які належать ОСОБА_2 мають відхилення від затвердженої технічної документації, координати яких передавалась за актом прийому передач, а саме для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель зі сторони вулиці - точка поворотного пункту зміщена в сторону земельної ділянки, яка знаходиться у користуванні ОСОБА_1 на 1,58 м, зі сторони сінника на 1,55 м зі сторони огороду на 1,38 м. Земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства зі сторони забудованої частини зміщена в сторону земельної ділянки, яка знаходиться у користуванні ОСОБА_1 на 1,78 м з протилежної сторони на 2,54 м.

Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_1 просила суд усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, яка знаходиться у користуванні ОСОБА_1 , розташованої на АДРЕСА_1 шляхом відновлення межі із суміжними земельними ділянками, які були виділені за рішенням Малобілозерської сільської ради Василівського району Запорізької області від 23 травня 2013 року № 43, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і для ведення особистого селянського господарства і належать на праві власності ОСОБА_2 , розташованих на АДРЕСА_3 , зобов`язавши ОСОБА_2 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку вздовж межі.

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області

від 29 листопада 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 05 березня 2019 року рішення Василівського районного суду Запорізької області від 29 листопада 2018 року залишено без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки позивачем не доведено належними та допустимим доказами, яким чином відповідач порушує права позивач як землекористувача.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат

Коваленко В. В., просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України встановлено, що суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України у справі

з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), а також

у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити

у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Суди встановили, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 .

Відповідно до запису земельно-шнурової книги за № 398 за ОСОБА_1 значиться земельна ділянка площею 1,20 га, у тому числі присадибна ділянка площею 0,56 га на АДРЕСА_1 . Проте, не визначено розмір земельної ділянки для будівництва і обслуговування належного позивачу житлового будинку та встановлено для ведення особистого селянського господарства, також не визначено межі земельної ділянки площею 1,20 та 0,56 га.

Сусідній житловий будинок АДРЕСА_3 належить ОСОБА_2 , який розташований на земельній ділянці, яка на підставі рішення Малобілозірської сільської ради Василівського району Запорізької області від 23 травня 2013 року № 43 належить ОСОБА_2

Відповідачка ОСОБА_2 надала суду правовстановлюючі документи, технічну документацію на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , має у власності земельну ділянку площею 0,2500 га, призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та земельну ділянку площею 0,3926 га, призначену для ведення особистого селянського господарства.

При приватизації земельної ділянки межі суміжних земельних ділянок встановлювались в присутності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за актами погодження меж від 05 жовтня 2012 року.

Також суди встановили, що земельна ділянка на АДРЕСА_1 неприватизована. У зв`язку з тим, що пакет документів був наданий ОСОБА_1 до сільської ради не у повному обсязі, Малобілозерською сільською радою Василівського району Запорізької області рішення «Про надання згоди на виготовлення документації із землеустрою» ухвалено не було.

ОСОБА_1 не оскаржила бездіяльність органу місцевого самоврядування з приводу не вирішення питання про згоду на виготовлення технічної документації із землеустрою.

Рішенням Малобілозерської сільської ради Василівського району Запорізької області від 23 травня 2013 року № 43 передані у власність ОСОБА_2 земельні ділянки на АДРЕСА_3 : площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; площею 0,3926 га для ведення особистого селянського господарства.

Також суди зазначили, що за клопотанням позивача під час розгляду справи судом першої інстанції було призначено судову земельно-технічну експертизу, якою встановлено, зокрема, що фактичні межі та координати земельних ділянок на місцевості не відповідають межам та координатам поворотних точок, вказаним у технічній документації земельних ділянок, і на підставі рішення Малобілозерської сільської ради Василівського району Запорізької області від 23 травня 2013 року № 43 належать ОСОБА_2 Встановити порушення меж землекористування суміжного землекористувача ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , зокрема, зі сторони землевласника ОСОБА_1 - неможливо, у зв`язку з відсутністю технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки АДРЕСА_1 .

Таким чином, враховуючи наведене, судами не встановлено, що відповідач ОСОБА_2 порушує права позивача ОСОБА_1 як землекористувача.

Відповідно до статті 125 ЗК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно зі статтею 106 ЗК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин.

Пунктом «г» частини першої статті 96 ЗК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Відповідно до частини другої, третьої статті 152 ЗК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків;

д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Статтею 55 Закону України «Про землеустрій» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Власники землі та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов`язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка. Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам, у тому числі орендарям.

Суди встановили, що ОСОБА_1 не замовляла виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що унеможливлює вирішення питання про межі належної ОСОБА_1 земельної ділянки у користуванні та поновлення меж землекористування.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, зокрема, виходив й з того, що відповідно до частини третьої статті 158 ЗК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня

2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що згідно зі статтею 158 ЗК України суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів. Зазначені спори підлягають розгляду місцевими судами незалежно від того, розглядалися вони попередньо органом місцевого самоврядування або органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів чи ні. Рішення цих органів щодо такого спору не може бути підставою для відмови в прийнятті заяви чи для закриття провадження в порушеній справі.

Отже, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність рішень не впливають, в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Із змісту касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою, правильне застосовування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності та неправильності.

За правилом пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою та п`ятою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Відділ Держземагенства у Василівському районі Запорізької області Головного управління Держземагенства у Запорізькій області, Малобілозерська сільська рада Василівського району Запорізької області, про усунення порушень прав землекористувача та поновлення меж землекористування, за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Коваленко Володимир Васильович, на рішення Василівського районного суду Запорізької області від 29 листопада 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 05 березня 2019 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

В. С. Висоцька

В. В. Сердюк