Постанова

Іменем України

26 червня 2019 року

м. Київ

справа № 606/729/17

провадження № 61-26585св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Теребовлянська міська рада Тернопільської області,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 05 липня 2017 року у складі судді Ромазан Л. С. та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 26 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Дикун С. І., Парандюк Т. С., Загорського О. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який уточнив в процесі розгляду справи, до ОСОБА_2 , Теребовлянської міської ради Тернопільської області(далі - Теребовлянська міська рада) про визнання незаконною відмови в погодженні меж земельної ділянки та зобов`язання вчинити певні дії, посилаючись на те, що на підставі рішення Теребовлянської міської ради від 04 листопада 2016 року № 1064 «Про внесення змін до рішення Теребовлянської міської ради від 30 серпня 2012 року № 1009 «Про передачу безоплатно у власність земельних ділянок» йому надано дозвіл на складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) загальною площею 0,4203 га по АДРЕСА_1 . На його замовлення фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 було складено кадастровий план земельної ділянки площею 0,2433 га для ведення особистого селянського господарства із зазначенням меж ділянок суміжних власників (землекористувачів), в тому числі ОСОБА_2 (межа від Г до А). Оскільки відповідач не погоджувала з ним межі земельної ділянки, він звернувся до Теребовлянської міської ради, яка 05 липня 2016 року прийняла рішення № 637, за яким уповноважила депутата ОСОБА_4 правом підпису в акті встановлення (відновлення) та погодження меж земельної ділянки в натурі, закріплення їх межовими знаками. Однак ОСОБА_4 як представник міської ради відмовилася підписати зазначений акт. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив: визнати незаконною відмову відповідачів у погодженні меж земельної ділянки по АДРЕСА_1 ; визнати погодженим акт прийому-передачі межових знаків на зберігання без підпису суміжних землекористувачів з обов`язковим затвердженням його Теребовлянською міською радою.

Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 05 липня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що відповідачі порушили його право на безоплатну приватизацію землі. В матеріалах справи відсутня відмова Теребовлянської міської ради щодо надання ОСОБА_1 у власність спірної земельної ділянки, а також - акт прийому-передачі межових знаків на зберігання.

Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 26 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 05 липня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 05 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 26 вересня 2017 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що висновки місцевого суду за результатами розгляду справи є суперечливими. Так, в мотивувальній частині рішення суд зазначив про те, що ОСОБА_2 не зобов`язана погоджувати акт прийому-передачі межових знаків на зберігання, а в резолютивній частині вказав про неможливість затвердити проект землеустрою без погодження цього акта. Суди попередніх інстанцій не врахували, що відповідачі нічим не обґрунтували свої відмови в погодженні меж земельної ділянки.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Теребовлянського районного суду Тернопільської області.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

17 травня 2018 року справу № 606/729/17 Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що позивач є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Рішенням Теребовлянської міської ради від 04 листопада 2016 року № 1064 «Про внесення змін до рішення Теребовлянської міської ради від 30 серпня 2012 року № 1009 «Про передачу безоплатно у власність земельних ділянок» ОСОБА_1 надано дозвіл на складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) загальною площею 0,4203 га по АДРЕСА_1 , з яких: 0,1770 га - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, 0,2433 га - для ведення особистого селянського господарства.

На замовлення позивача фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 було складено кадастровий план земельної ділянки площею 0,2433 га для ведення особистого селянського господарства із зазначенням меж ділянок суміжних власників (землекористувачів), в тому числі ОСОБА_2 (межа від Г до А ) . Підпис відповідача в описі меж земельної ділянки відсутній.

Згідно з актом обстеження земельних ділянок по вулиці І. Франка , 18 в селі Боричівці Теребовлянського району від 10 червня 2016 року, складеним комісією Теребовлянської міської ради, земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства, якою користується ОСОБА_2 , межує із земельною ділянкою ОСОБА_1 . Спільна межа між землекористувачами не встановлена. За таких обставин комісія рекомендувала депутату міської ради ОСОБА_4 за взаємною згодою сторін погодити межу суміжних ділянок.

Рішенням Теребовлянської міської ради від 05 липня 2016 року № 637 «Про затвердження акта обстеження земельної ділянки та уповноваження депутата міської ради права підпису в акті встановлення (відновлення) та погодження меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)» затверджено акт обстеження земельної ділянки між землекористувачами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , уповноважено депутата міської ради ОСОБА_4 підписати акт встановлення (відновлення) та погодження меж земельної ділянки в натурі із закріпленням їх межовими знаками.

Сторони не погодили межі суміжних земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства.

У зв`язку з неподанням позивачем відповідної технічної документації із землеустрою Теребовлянською міською радою не розглядалося питання щодо передачі йому у власність земельної ділянки.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 просив визнати незаконною відмову ОСОБА_2 у погодженні меж земельної ділянки по АДРЕСА_1 та зобов`язати Теребовлянську міську раду погодити акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання без підпису суміжних землекористувачів з обов`язковим його затвердженням.

Згідно з пунктом в) частини першої статті 81 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.

Відповідно до частин першої, другої статті 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки і у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки, відповідний орган приймає рішення щодо приватизації.

Згідно з частинами першою, другою статті 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає: геодезичне встановлення меж земельної ділянки; погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами; відновлення меж земельної ділянки на місцевості; встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі; виготовлення кадастрового плану (стаття 198 ЗК України).

У статті 106 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин.

На виконання статті 106 ЗК України наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686, затверджено Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками (далі - Інструкція).

Пунктом 3.12 Інструкції передбачено, що закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою. Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез`явлення якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті прийомки-передачі межових знаків на зберігання.

Аналіз вказаних норм свідчить, що погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Таке погодження полягає у тому, щоб суміжному землекористувачу було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не з самого факту відмови від підписання акта, а з мотивів відмови. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. Ненадання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність позивачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Встановивши, що непогодження ОСОБА_2 меж спірної земельної ділянки не порушило прав ОСОБА_1 на виготовлення технічної документації, а Теребовлянська міська рада не розглядала питання щодо передачі позивачу у власність земельної ділянки лише через ненадання ним цієї документації, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

При цьому суди правильно виходили з того, що до повноважень органу місцевого самоврядування належить прийняття рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність, а не погодження меж земельної ділянки у разі відмови у такому погодженні суміжними власниками землі і землекористувачами.

Таким чином, висновки судів щодо недоведеності та необґрунтованості заявлених вимог є обґрунтованими.

Статтею 60 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що в мотивувальній частині рішення місцевий суд вказав про відсутність у ОСОБА_2 обов`язку погоджувати акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання, а в резолютивній частині - про неможливість затвердити проект землеустрою без погодження цього акта, не заслуговують на увагу, оскільки суд зазначив, що до повноважень Теребовлянської міської ради як органу місцевого самоврядування належить прийняття рішення про затвердження технічної документації, а не окремо вказаного акта. При цьому такі висновки суд зробив у мотивувальній частині свого рішення.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 05 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 26 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

М. Ю. Тітов