Єдиний унікальний номер справи 376/394/19
Провадження №22-ц/824/7163/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 червня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Таргоній Д.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Тімуш Д.І.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Сквирського районного суду Київської області від 13 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2019 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики. В березні 2019 року подав заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на три об`єкти нерухомого майна (квартири), що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належать відповідачу.Заява обґрунтована тим, що предметом даного позову є грошові кошти, які можуть бути стягнуті за рахунок нерухомого майна відповідача у випадку відсутності саме грошових коштів, а отже існує реальна загроза відчуження такого майна відповідачем для уникнення реального відшкодування боргу. За таких умов вважає, що невжиття заходів забезпечення позову ускладнить або ж унеможливить виконання рішення у разі задоволення позову.

Ухвалою Сквирського районного суду Київської області від 13 березня 2019 року заява про забезпечення позову задоволена повністю.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, представник відповідача подав апеляційну скаргу,вказує про порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить оскаржувану ухвалу як незаконну та необґрунтовану скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити. Апеляційну скаргу обґрунтував тим, що суд помилково прийняв заяву про забезпечення позову, підписану ну позивачем, а адвокатом Гаєвським О.М., оскільки ордер, наданий цим адвокатом, містить неправдиву інформацію, тому такий ордер не може вважатися належним документом. Звертає увагу й на те, що забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно відповідача проводилось судом без застосування зустрічного забезпечення. При цьому у заяві про забезпечення позову позивачем пропонувалося не застосовувати зустрічне забезпечення. В той же час питання зустрічного забезпечення вирішується виключно судом при вирішенні питання про забезпечення, а оскільки такі питання судом взагалі не вирішувались (навіть не давалася оцінка посиланням позивача на навність/відсутність підстав для застосування зустрічного забезпечення) ухвала суду не відповідає вимогам закону. Крім того при винесенні оскаржуваної ухвали суду було відомо про те, що ОСОБА_1 починаючі з 23.10.2017 року перебуває у розшуку, переховується від органів влади, а також те, що в рамках кримінального провадження Генеральною прокуратурою України на все його майно накладено арешт. За таких обставин у відповідача й так відсутня можливість відчуження майна, навіть без застосування заходів забезпечення позову.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити скаргу без задоволення, ухвалу суду першої інстанції - без змін. Доводи апеляційної скарги вважає безпідставними, а ухвалу суду - законною та обґрунтованою, такою, що в повному обсязі відповідає завданню цивільного судочинства.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав:

В своїй заяві про забезпечення позову позивач запропонував суду не застосовувати зустрічне забезпечення в даному випадку на тій підставі, що він має зареєстроване в установленому законом порядку місце проживання на території України та майно на території України в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову у випадку відмови у позові.

Регламентація питання про зустрічне забезпечення позову здійснюється положеннями ст. 154 ЦПК України. Зокрема вказаною нормою передбачено, що суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Розмір зустрічного забезпечення визначається судом з урахуванням обставин справи. Заходи зустрічного забезпечення позову мають бути співмірними із заходами забезпечення позову, застосованими судом, та розміром збитків, яких може зазнати відповідач у зв`язку із забезпеченням позову.

З аналізу наведеної норми вбачається, що єдиним критерієм застосування судом зустрічного забезпечення позову є забезпечення можливості відшкодування збитків, яких може зазнати відповідач у зв`язку із забезпеченням позову. При цьому можливість таких збитків має бути ретельно досліджена судом, визначено їх потенційний розмір, оцінено співмірність застосованих заходів забезпечення позову розміру таких можливих збитків та розміру зустрічного забезпечення. В той же час, суд першої інстанції, постановляючи оскаржувану ухвалу, дане питання взагалі не досліджував, а сама ухвала не містить жодного висновку суду з даного питання.

Питання зустрічного забезпечення (навіть тоді, коли заявник заперечує проти такого забезпечення) мають бути з`ясовані і саме суд першої інстанції має прийти до висновку щодо наявності або відсутності підстав для зустрічного забезпечення, а вже після цього вирішенню такого питання може бути надана правова оцінка апеляційним судом.

Положеннями п. 1 ч. 3 ст. ст. 154 ЦПК України суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Як вже зазначалося вище, в заяві про забезпечення позову заявник запропонував суду не застосовувати зустрічне забезпечення на тій підставі, що він має зареєстроване в установленому порядку місце проживання в Україні та майно, достатнє для покриття можливих збитків, завданих забезпеченням позову. В той же час жодного належного а допустимого доказу на підтвердження такої своєї позиції заявник не представив, відтак такі доводи залишилися недоведеними та не могли бути прийняті судом без відповідних доказів.

Окрім наведеного, колегія суддів звертає увагу на те, що суд першої інстанції зазначив про співмірність накладеного арешту з позовними вимогами. В той же час жодного доказу щодо вартості такого майна, на яке було накладено арешт, матеріали справи не містять. За таких умов застосування заходів забезпечення позову в наведеному варіанті фактично було здійснене на припущеннях, що безумовно порушує принцип визначеності судового рішення та не дає можливості оцінити співмірність застосованих обмежень обставинам справи. Таким чином при розгляді питання про забезпечення позову суд першої інстанції не дослідив та не оцінив ряд обставин, що мають вирішальне значення для його вирішення.

Згідно ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі(в даному випадку вирішенню питання щодо забезпечення пощову), і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції серед іншого є порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

На підставі наведеного, враховуючи порушення процесуального закону, допущені при постановленні оскаржуваної ухвали, колегія суддів дійшла до висновку про те, що ухвала підлягає скасуванню, а матеріали направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 374, 379, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Сквирського районного суду Київської області від 13 березня 2019 року про забезпечення позову скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді: Д.О. Таргоній

К.П. Приходько