ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/3348/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" липня 2019 р. Дарницький районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Коренюк А.М.

при секретарі Козін В.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в міста Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів на утримання дитини, суд -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів на утримання дитини. Обґрунтовуючи вимоги тим, що спільне подружнє життя не склалося, шлюбні відносини не підтримують, спільне господарства не ведуть, не мають спільних інтересів, не живуть однією сім`єю з тих підстав, що мають різні характери та погляди на життя, а тому шлюб не може в подальшому існувати. Від шлюбу мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який прожаває з нею та перебуває на її утриманні. З відповідачем вони проживають за різними адресами з січня 2016 року. Вона не довіряє відповідачу у вихованні дитини. Вважає, що він не повною мірою виявляє інтерес до внутрішнього світу дитини, не створює умов для отримання ним освіти, не цікавиться його щоденним життям, не забезпечує матеріально. Наразі вона одноособово утримує дитину, піклується про нього на належному рівні, забезпечує житлом, харчування, освітою тощо. Тому, на її думку, задля забезпечення належним умов розвитку дитини наразі й в подальшому є підстави визначити місце проживання саме з нею як матір`ю. Окрім того, захищаючи матеріальні права дитини, просить стягнути з батька дитини аліменти на утримання сина у частці від його заробітку/доходу, але не менше, ніж два розміри прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно й до його повноліття.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, якимзокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції.

Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 , діючий на підставі ордеру про надання правої допомоги від 16 травня 2019 року (а.с. 40), позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити: розірвати шлюб, визначити місце проживання малолітньої дитини з матір`ю та стягнути аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини від його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж два розміри прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до його повноліття.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_5 , діючий на підставі ордеру про надання правої допомоги від 16 травня 2019 року (а.с. 41), позовні вимоги визнали частково та просили розірвати шлюб, визначити місце проживання малолітньої дитини з матір`ю до досягнення дитиною чотирнадцятирічного віку та стягнути аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини від його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до його повноліття, тобто визначити місце проживання дитини та розмір аліментів відповідно до чинного законодавства.

Третя особа в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним повідомленням на офіційному сайті судової влади (суду).

Третя особа звернулась до суду із заявою про розгляд справи за відсутності його представника з підтриманням Висновку комісії з питань захисту прав дитини Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації № 101-3854/03 від 26 квітня 2019 року (а.с. 37-38, 39).

Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню із наступних підстав.

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання абао оспорення (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 ст. 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Контитуції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджене порушення було обгрутованим.

Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Контитуції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов`язаний надати суб`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Так, якщо особа вважає, що її суб`єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізоване належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов`язок, така особа має право звертатися за судовим захистом.

В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання про наявність порушеного суб`єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір.

Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 08 листопада 2014 року, укладеного у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 2326.

Від шлюбу сторони мають малолітного сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 8).

Спільне життя сторін не склалося через відсутність порозуміння, різні погляди на вирішення сімейних проблем, ігноруванням налагодження сімейних відносин, що призвело до втрати почуття поваги та любові. Сторони не підтримують сімейно-шлюбні відносини, не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету, не живуть однією сім`єю.

Від можливості призначення судом строку на примирення сторони відмовилися, вказавши про те, що подальше сімейне життя не є можливим, оскільки даний шлюб існує формально, а тому вони свідомо прийняли рішення про розірвання шлюбу.

Суд вважає, що сторони довели дійсність та незмінність волевиявлення про розірвання шлюбу.

Відповідно до статті 112 Сімейного кодексу України шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам одного із них.

Побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки (стаття 1 СК України).

Проте судом встановлено, що вказані паритетні засади побудови сімейних відносин у даного подружжя відсутні.

Судом встановлено, що сім`я розпалась остаточно із-за непорозумінь, психологічної несумісності сторін, небажання відновити сімейні відносини, а тому подальше спільне життя сторін неможливе, збереження шлюбу є недоцільним та суперечить їх інтересам, а тому шлюб підлягає розірванню за погодженням сторін.

Вирішуючи спір в частині визначення місця проживання дитини судом встановлено, що сторони хоча й мають спільне місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , проте з січня 2016 року фактично проживають окремо за різними адресами: позивачка з дитиною за адресою: АДРЕСА_1 , а відповідач за іншою адресою: АДРЕСА_2 (а.с.37-38, 39).

Дитина має позитивний стан здоров`я, зареєстрована за місцем реєстрації позивачки /матері/.

Протягом останнього часу у сторін виникають непорозуміння, що ставало підставою для сімейних конфліктів, вони не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати дитина.

В ході розгляду справи відповідач визнав вимогу про визначення місця проживання дитини з позивачкою, проте до досягнення дитиною чотирнадцятирічного віку.

Відповідно до ч.1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом.

Суд вправі застосувати вищезазначене положення закону в тому випадку, коли мати та батько дитини проживають окремо, тобто за різними адресами; не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати дитина, що відповідає спірним правовідносинам.

Відповідно до чч 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Статтею 161 СК України визначено правила вирішення спору між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини.

Місцем проживання фізичної особи, згідно ч.1 ст.29 ЦК України, є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Малолітній син сторін на час розгляду справи має повних три роки, проживає з матір`ю.

Як вбачається із висновку комісії з питань захисту прав дитини Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації № 101-3854/03 від 26 квітня 2019 року (а.с. 37-38, 39), вказаний органі дійшов до висновку про необхідність визначення місця проживання дитини разом з мітір`ю (а.с. 37-38, 39).

Місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, відповідно до ч.4 ст. 29 ЦК України, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Після досягнення дитиною чотирнадцяти років, відповідно до ч.3 ст.160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини визначається нею самою, а тому суд при вирішення даного спору враховує дану норму.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

В ході розгляду справи судом встановлено, що сторони мають позитивне ставлення до дитини, проявляють турботу до нього, проте повноцінно виконує батьківські обов`язки щодо його щоденного утримання та виховання лише мама дитини.

Суд, зважаючи на встановлені спірні правовідносини, положення ч.1 ст.161 СК України, те, що позивач одноособово утримує сина, піклується про нього на належному рівні, забезпечує житлом, харчування, освітою тощо, а батько дитини частково сомоусунувався від вказаних обов`язків, вважає за необхідне визначити місце проживання малолітнього сина сторін з матір`ю до досягнення ним чотирнадцятирічного віку згідно з положенням ч.3 ст.160 СК України.

Позивач просить суд призначити розмір аліментів на утримання дитини у розмірі ј частки від його заробітку/доходу щомісячно, але не менше, ніж два розміри прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до його повноліття.

Ставлячи вимогу у пропонованій редакції, дана вимога частково не узгоджується з положеннями СК України що визначення розміру аліментів на утримання дитини, а тому підлягає частковому задоволення в межах норм чинного законодавства.

Вирішуючи питання про розмір аліментів, які будуть стягуватися з відповідача на утримання дитини, судом враховані наступні обставини: матеріальний стан позивача, яка веде окреме господарство, має окремий бюджет, та на утриманні якої знаходиться неповнолітня дитина, його стан здоров`я, потреби, та відповідача, який тимчасово не працює, інших утриманців, крім сина ОСОБА_6 не має, й має достатні можливості сплачувати аліменти на його утримання.

Відповідач тимчасово не працює/має дохід, проте не надає повноцінної матеріальної допомоги на утримання та виховання дитини, тому позивачка бажає отримувати аліменти офіційно в примусовому порядку.

Відповідно до ч.ч 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно статті 180 Сімейного Кодексу (далі - СК) України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до частини першої статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними, проте такої домовленості сторони, як встановлено в ході розгляду справи, не досягли.

Суд вважає, що з урахуванням принципу співмірності, достатніх потреб дитини, дісної участі батька у її утриманні, стягненню підлягають аліменти у розмірі 1/4 частини від його заробітку (доходу) щомісячно й до повноліття дитини, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

В разі винесення судом рішення про стягнення аліментів, згідно частини 3 статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (частина перша статті 183 СК України).

Відповідно до частини 2 статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до частини першої статті 191 СК України аліменти на дітей присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Позивач звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів на її користь на утримання дитини 07 грудня 2019 року, що підтверджується штемпелем на зазначеній позовній заяві (а.с.1), тому із зазначеного дня підлягають відрахуванню аліменти з відповідача на користь позивача на утримання їх дитини.

При задоволенні позовних вимог з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп., від сплати яких позивач була звільнена при зверненні до суду з позовною заявою про стягнення аліментів відповідно до Закону України «Про судовий збір».

Зважаючи на наслідки розгляду справи в частині вимоги про розрвання шлюбу, з урахуванням положенням ст. 141 ЦПК України, того, що ініціатором розірвання шлюбу є позивач, судовий збір покласти на сторону позивача.

Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом в частині вимоги про визнання місця проживання дитини, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України.

Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України).

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України).

Відповідно, в частині вимоги про визнання місця проживання дитини з відповідача на користь позивача підлягає стягнення 704 грн. 80 коп. судового збору.

На підставі викладеного, ст.ст. 110-112, ст.ст. 141, 150, 157, 159, 160, 161, 180, 181, 182, 183, 191 Сімейного кодексу України, з урахуванням Постанови № 11 від 21 грудня 2007 року Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділу спільного майна подружжя» та, керуючись Перехідними положеннями ЦПК України, ст.ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів на утримання дитини, - задовольнити частково.

Шлюб, зареєстрований 08 листопада 2014 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 2326, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , - розірвати.

Визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення ним чотирнадцятирічного віку, з матір`ю - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за місцем її проживання: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний код платника податків - НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини від його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 07 грудня 2018 року, й до досягнення дитиною повноліття, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний код платника податків - НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 704 (сімсот чотири) грн. 80 (вісмдесят) коп. - судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний код платника податків - НОМЕР_1 , на користь держави 704 (сімсот чотири) грн. 80 (вісмдесят) коп. - судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду протягом п`ятнадцять днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судомому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Відповідно до ст.355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Однак відповідно до пп. 15.5 п. 15 розділу «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система починає функціонувати через 90 днів з дня опублікування Державною судовою адміністрацією України у газеті «Голос України» та на веб-порталі судової влади оголошення про створення та забезпечення функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.

Згідно ч.1 ст.354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Отже, строки оскарження судових рішень в апеляційному порядку складають 30 календарних днів - для рішень і 15 календарних днів - для ухвал, однак апеляційна скарга подається за старими правилами - через суд першої інстанції.

СУДДЯ: