Постанова

Іменем України

26 червня 2019 року

м. Київ

справа № 640/14400/16-ц

провадження № 61-34912св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 30 березня 2017 року в складі судді Бородіної Н. М. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 16 серпня 2017 року в складі колегії суддів: Овсяннікової А. І., Коваленко І. П., Сащенка І. С.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») в особі відділення № 13 «Філія «Слобожанське регіональне управління», про зняття обтяження.

Позовна заява мотивована тим, що 26 березня 2008 року між нею та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» укладено кредитний договір, відповідно до умов якого вона отримала кредит у розмірі 76 650,00 грн, зі сплатою 17 % річних, строком до

26 березня 2014 року. На забезпечення виконання указаного зобов`язання того ж дня між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», ОСОБА_1 та

ОСОБА_2 укладено договір поруки № П-422-13-И, відповідно до умов якого поручитель зобов`язався солідарно нести відповідальність перед банком за виконання боржником зобов`язань за кредитним договором. Також, з цією ж метою, 26 березня 2008 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та

ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, згідно умов якого остання передала у іпотеку банку нежитлові приміщення 1-го поверху № 4, 5 у літ. «Б», площею 7,6 кв. м, у будинку АДРЕСА_1 . Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 листопада 2011 року позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк «Фінанси і Кредит» заборгованість за кредитним договором у розмірі - 102 792,55 грн. У процесі апеляційного оскарження рішення суду між нею та банком укладено мирову угоду, затверджену ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 10 червня 2014 року. Указаною мировою угодою сторони зафіксували, що заборгованість ОСОБА_1 , станом на 11 березня 2014 року, становить 101 520,00 грн, яка складається із: 52 657,44 грн - строкової заборгованості за кредитом;

25 206,44 грн - реструктуризованої заборгованості за відсотками; 23 656,12 грн - неустойки. Відповідно до умов мирової угоди вона повинна була сплатити у строк до 26 березня 2017 року не тільки зафіксовану суму, а й нарахування на неї, що загалом становило 126 011,68 грн. Станом на 20 серпня 2015 року зазначена сума нею повністю та достроково сплачена, проте відповідач відмовився у добровільному порядку зняти обтяження з нерухомого майна переданого у іпотеку.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просила суд зняти обтяження з нерухомого майна, зокрема із нежитлових приміщень 1-го поверху № 4, 5 у

літ. «Б» площею 7,6 кв. м , у будинку АДРЕСА_1 шляхом припинення права застави, передбаченого іпотечним договором від 26 березня 2008 року.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 30 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області

від 16 серпня 2017 року, в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із відсутності підстав для зняття обтяжень шляхом припинення права іпотеки, оскільки належними та допустимими доказами не підтверджено факту виконання у повному обсязі умов мирової угоди.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У вересні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та задовольнити позовні вимоги.

Аргументи учасників справ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами неповно з`ясовано обставини справи, що мають значення для справи, а висновки не відповідають дійсним обставинам справи.

Відзив відповідача на касаційну скаргу не подано

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що 26 березня 2008 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 , укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 76 650,00 грн, зі сплатою 17 % річних, строком до 26 березня 2014 року.

На забезпечення виконання указаного зобов`язання 26 березня 2008 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , укладено договір поруки № П-422-13-И, відповідно до умов якого поручитель зобов`язався солідарно нести відповідальність перед банком за виконання боржником зобов`язань за кредитним договором.

Також, 26 березня 2008 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та

ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, згідно умов якого остання передала у іпотеку банку нежитлові приміщення 1-го поверху № 4, 5 у літ. «Б», площею 7,6 кв. м, у будинку АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 листопада 2011 року позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк «Фінанси і Кредит» заборгованість за кредитним договором у розмірі - 102 792,55 грн.

У процесі апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції між ОСОБА_1 та банком укладено мирову угоду, затверджену ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 10 червня 2014 року.

Указаною мировою угодою сторони зафіксували, що заборгованість

ОСОБА_1 , станом на 11 березня 2014 року, становить 101 520,00 грн, яка складається із: 52 657,44 грн - строкової заборгованості за кредитом;

25 206,44 грн - реструктуризованої заборгованості за відсотками; 23 656,12 грн - неустойки.

На виконання указаної мирової угоди ОСОБА_1 сплатила заборгованість за кредитним договором у розмірі 99 972,90 грн, що підтверджується квитанціями.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьої статті 10, частини другої статті 59 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною третьою статті 10, частиною першою статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 212 ЦПК України 2004 року), з урахуванням встановлених обставин і вимог (статей 10, 60 ЦПК України 2004 року),встановивши, що мировою угодою було затверджено загальну суму заборгованості за кредитним договором, який забезпечений іпотекою, у розмірі 101 520,00 грн та з урахуванням того, що на виконання мирової угоди позивачем сплачено лише 99 972,90 грн, дійшов правильного висновку про відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження факту виконання у повному обсязі умов мирової угоди та обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги є необґрунтованими, оскільки зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. У силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 30 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 16 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

С. Ю. Бурлаков

М. Є. Червинська