Справа № 463/3962/17
Провадження № 2/463/198/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2019 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі головуючого судді Шеремети Г.І.

за участю секретаря с/з Козак О.В.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування удаваним, визнання квартири спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання договору дарування удаваним, визнання квартири спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя. Просила визнати договір дарування квартири по АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Суховою О.І. 25.02.2004 року Р.№954, удаваним правочином. Визнати квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право власності по Ѕ ідеальній частині квартири АДРЕСА_2 . Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право власності по ј ідеальній частині нежитлового приміщення АДРЕСА_3 .

Позов мотивує тим, що з 30.09.1978 року і по даний час перебуває в зареєстрованому шлюбі із відповідачем ОСОБА_3 . Від шлюбу з відповідачем в 1980 році народився син ОСОБА_6 . За період перебування в зареєстрованому шлюбі з відповідачем шляхом спільної праці та спільних коштів подружжям було придбано квартиру АДРЕСА_2 та Ѕ ідеальної частини нежитлового приміщення АДРЕСА_3 . Квартира АДРЕСА_2 , хоч була придбана за спільні кошти подружжя, однак покупцем такої з певних поважних причин виступив батько позивачки - ОСОБА_5 , який в подальшому придбану квартиру подарував зятю ОСОБА_3 . Хоч обдаровуваним по договору виступає лише ОСОБА_3 , однак насправді такий правочин вчинено в інтересах обох як ОСОБА_1 так і ОСОБА_3 У зв`язку з чим позивачка просить визнати укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 25.02.2004 року договір дарування удаваним. Її батько ОСОБА_5 ніколи не мав такої матеріальної можливості придбати квартиру, тому справжнім покупцем не був, а були вони - як подружжя.

Хоч зазначене майно і зареєстроване на відповідача, однак придбано в період перебування в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, і позивач доклала до цього, як матеріальних, так і моральних зусиль, то вважає, що таке майно у відповідності до положень ст.60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя і виходячи з принципу рівності часток вона має право на половину подружнього майна. Так як відповідач в добровільному порядку поділити спільно нажите майно відмовляється, то позивач звернулася до суду з відповідним позовом, який просить задоволити.

Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, передбачених в ньому. Крім того, позивач пояснила, що з часу одруження з відповідачем проживали разом у квартирі її батьків по АДРЕСА_4 . Протягом 1980-1984 років батьки орендували для них квартиру, а в 1984 року придбали кооперативну квартиру по АДРЕСА_5 та переїхали туди жити, а вона з відповідачем та сином продовжила проживати у батьківській квартирі. Все подружнє життя вони з чоловіком мріяли про власне житло, а тому працювали та заощаджували кошти на нього. Зазначила, що працювала та працює викладачем в університеті, а чоловік в свій час обіймав посади на державній службі. В 2004 році за заощаджені спільні подружні кошти придбали в новобудові квартиру АДРЕСА_2 , однак з певних причин покупцем такої виступ її батько - ОСОБА_5 , який в подальшому придбану квартиру 25.02.2004 року по договору дарування подарував зятю ОСОБА_3 , як голові сім`ї та в інтересах сім`ї. На запитання суду щодо причин оформлення договору дарування лише на одну особу пояснила, що батько перебував в хороших відносинах з її чоловіком, вважав її з чоловіком міцною сім`єю та насправді удавано уклавши договір дарування на користь однієї особи, мав намір укласти такий на користь неї та її чоловіка.

Крім того, обґрунтовуючи мотивованість поданого позову зазначила, що разом із чоловіком, відповідачем по справі, брала активну участь, в тому числі матеріальну, по облаштуванню придбаної квартири по вул . Палія : займалися ремонтними роботами, вона особисто займалась дизайном квартири, за власні кошти купувала речі для оформлення інтер`єру. Вважає, що вказана квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбана за кошти подружжя під час перебування в зареєстрованому шлюбі та в подальшому була передарована її батьком на користь неї з чоловіком.

Пояснила, що відповідач умисно заперечує її право на частину спірної квартири, в яку одноосібно переїхав в 08.01.2013 року і проживає по даний час.

Також відповідачем за спільні кошти подружжя було придбано 23.12.2011 року Ѕ ідеальної частини нежитлового приміщення АДРЕСА_3 , на частину якого вона також має право як один із подружжя.

Відповідач та його представник в судовом засдінані проти позову заперечили з підстав, передбачених у відзиві на позов (а.с.53-58) та поясненнях на позов (а.с.124-126), у зв`язку з чим просили в задоволенні позову відмовити з підстав його необґрунтованості та безпідставності. Крім того, відповідачем подано заяву про застування строків позовної давності (а.с.132), згідно якої просив відмовити в задоволенні позовної вимоги про визнання договору дарування удаваним у зв`язку з пропуском з неповажних причин 3-річного строку на звернення до суду з відповідною вимогою, оскільки спірний договір було укладено 25.02.2004 року, а з вимогою звернулася до суду лише 04.08.2017 року.

Відповідач додатково пояснив, що дійсно з 30.09.1978 року і по даний час перебуває в зареєстрованому шлюбі із позивачкою ОСОБА_1 , з якою з лютого 2011 року припинив подружні відносини та проживає в квартирі по вул.Палія . Щодо суті пред`явленого позивачем позову пояснив, що хоч спірне майно і придбане в період перебування в зареєстрованому шлюбі з позивачем, однак за його особисті кошти, позивач матеріальної участі у придбанні майна не брала. Вважає, що позивачем не представлено суду доказів на підтвердження покликань щодо особистої майнової участі у придбанні спірного майна. Пояснив суду, що квартира по вул.Палія була придбана за його особисті кошти, однак з певних причин покупцем такої виступав його тесть ОСОБА_5 Підтвердив, що тесть дійсно не володів такою сумою коштів аби особисто придбати таку квартиру. В подальшому квартира була подарована тестем йому одноосібно, жодної удаваності в укладеному правочині не було, сторони розуміли суть укладеного договору та усвідомлювали його наслідки, а тому відсутні будь-які підстави для визнання укладеного правочину удаваним.

Приведений до присяги та допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснив суду, що займався дизайном квартири АДРЕСА_2 . Наймала його позивачка ОСОБА_1 Позивачка та її чоловік обоє брали активну участь в облаштуванні квартири, а тому він зробив висновок, що вони сім`я та квартира їх спільне майно.

Приведений до присяги та допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 , сестра позивача по справі, пояснила суду, що квартира по АДРЕСА_1 була придбана за спільні кошти її сестри ОСОБА_1 та чоловіка останньої. Її батько ОСОБА_5 коштів на придбання такої квартири не мав, а якщо б і мав, то залишив квартиру донькам.

Приведений до присяги та допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 , родич відповідача по справі, пояснив суду, що 23.12.2011 року разом із відповідачем ОСОБА_3 придбав у рівних частинах кожен нежитлове приміщення АДРЕСА_3 . На момент придбання майна у нього були відсутні підстави сумніватись, що придбана ОСОБА_3 частка в майні не є спільним майном подружжя. Вважає, що таке майно купувалось за спільні кошти подружжя та в інтересах сім`ї.

Ухвалою судді 07.08.2017 року відкрито провадження по справі (в редакції ЦПК України до набрання чинності змінами від 03.10.2017 року.

Ухвалою судді 15.08.2017 року з урахуванням виправлень, внесених ухвалою судді від 18.08.2017 року, в порядку забезпечення позову арешт на нерухоме майно, а саме: квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , належну на праві власності відповідачу ОСОБА_3 , а також Ѕ частину нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_8 , належну на праві власності відповідачу ОСОБА_3

Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 21.06.2018 року закрито підготовче провадження по справі, а справу призначено до судового розгляду по суті.

Ухвалою суду від 01.07.2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування удаваним, визнання квартири спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя в частині вимог щодо легкового автомобіля марки «Subaru Forrester» 2006 р.в., д.н.з. НОМЕР_1 залишено без розгляду.

Заслухавши пояснення учасників справи та покази свідків, оглянувши матеріали справи та додані до неї письмові документи, з`ясувавши усі обставини по справі, суд вважає за можливе постановити відповідно до ст.265 ЦПК України рішення, яким позов задоволити виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що 30 вересня 1978 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 зареєстровано шлюб, що стверджується долученою до матеріалів справи копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 (а.с.6).

За словами позивача ОСОБА_1 з 08.01.2013 року між нею та відповідачем припинено подружні відносини, оскільки саме з цього часу відповідач ОСОБА_3 переїхав проживати в іншу квартиру. Не погоджуючись із вказаними твердженнями відповідач ОСОБА_3 зазначив, що з позивачем не проживають спільно з лютого 2011 року. Так як жоден із подружжя судового рішення про розірвання шлюбу чи про встановлення режиму сепарації (окремого проживання подружжя) суду не представили, то суд вважає, що протягом, в тому числі і зазначених сторонами періодів, такі були подружжям та вважаються сім`єю.А тому суд робить висновок про те, що протягом цього часу мали спільний бюджет, кошти, кожен з подружжя робив у цей бюджет вклад.

Згідно наявної в матеріалах справи копії договору дарування квартири, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Суховою О.І. 25.02.2004 року Р.№954, вбачається, що ОСОБА_5 подарував належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_3 . Згідно п.1 вказаного договору квартира належить дарителю ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого 02 лютого 2004 року Личаківською районною адміністрацією Львівської міської ради на підставі розпорядження №91 від 02 лютого 2004 року, виданого Личаківською районною адміністрацією Львівської міської ради, зареєстрованого у Львівському обласному бюро технічної інветаризаці 19 лютого 2004 року за №4794135 (а.с.60-61).

Звертаючись до суду із вимогою про визнання оспорюваного договору дарування удаваним позивач ОСОБА_1 обґрунтовує мотивованість такої тим, що хоч купівля спірної квартири в силу певних причин і була оформлена на її батька ОСОБА_5 , однак насправді майно придбано спільними зусиллями та за спільні кошти позивача ОСОБА_1 та її чоловіка ОСОБА_3 В подальшому батько ОСОБА_5 удавано подарував квартиру ОСОБА_3 , оскільки обидві сторони договору усвідомлювали, що квартира фактично дарується не лише одному ОСОБА_3 , а подружжю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 Тому договір формально було оформлено лише на одного ОСОБА_3

В підтвердження своїх заперечень щодо удаваності правочину та спільності квартири відповідач покликається на те, що така придбана за його особисті кошти і в подальшому подарована лише йому, що стверджується договором дарування та волею сторін такого.

Оцінюючи вказані покликання сторони позивача та відповідача на предмет їх відповідності обставинам справи та доказового підтвердження суд виходить з наступного.

У відповідності до положень ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Чинним ЦПК України закріплено чотири критерії доказів, а саме: належність, достовірність, достатність та допустимість, за наявності в сукупності яких суд враховує такий доказ на підтвердження чи спростування відповідної обставини справи

Згідно ч.5 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Вказане положення законодавства кореспондується із законодавчо закріпленим в ч.1 вказаної статті обов`язком кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Тлумачення частини 1 статті 235 ЦК України свідчить, що удаваним є правочин, в частині обдарованих осіб, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють один правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Згідно роз`яснень викладених в п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Керуючись положеннями частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України, згідно яких головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, суд вважає, що основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом у цій справі є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування квартири та з`ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме.

На виконання вищезазначених положень законодавства та враховуючи отримані в судовому засіданні пояснення позивача, пояснення відповідача, який в своїх поясненнях фактично визнав факт удаваності укладеного правочину, зазначивши, що дарувальник ОСОБА_5 коштів на придбання спірної квартири не мав, а також покази свідка ОСОБА_8 про те, що батько ОСОБА_5 хоч і уклав договір дарування лише з ОСОБА_3 , однак вважав та був впевнений, що ця квартира є спільним майном доньки ОСОБА_1 та її чоловіка ОСОБА_3 , суд приходить до висновку про удаваність укладеного 25.02.2004 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 договору дарування квартири по АДРЕСА_1 .

Вказаний висновок суд робить враховуючи те, що заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач довела належними та допустимими доказами: 1) факт укладення правочину, що, на її думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

А тому суд вважає, що укладений 25.02.2004 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 договір дарування квартири по АДРЕСА_1 був спрямований на приховання іншої угоди - договору дарування квартири на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Статтею 60 СК України закріплено презумпцію спільності майна подружжя. У відповідності до положень вказаної статті, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

У відповідності до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 05.04.2017 року у справі №6-399цс17, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норму статті 60 СК України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Оцінюючи обставини справи на предмет відповідності вищевказаним положенням законодавства, суд виходить з наступного.

Спірну квартира придбано 25.02.2004 року, тобто в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, що жодна із сторін не оспорює. Суд вважає безспірно встановлено, що таке майно придбано внаслідок їх спільної праці, як сім`ї, тобто внаслідок як їх індивідуальних так і спільних трудових зусиль, внаслідок яких було одержано доходи, які були використані ними для придбання майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету. Інших доказів, які б це спростували, стороною відповідача не представлено. З пояснень як позивача, так і відповідача встановлено, що майно придбано не за кошти ОСОБА_5 , тому сумнівів щодо особи справжнього набувача майна у суду не виникає. Разом з тим, суд вважає недоведеним, що таке майно придбане лише за індивідуальні кошти відповідача, жодних доказів цього не надано.

З цих же підстав суд вважає спільною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 придбану ОСОБА_3 23.12.2011 року на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення магазину (а.с.63-64) - Ѕ ідеальної частини нежитлового приміщення АДРЕСА_3 .

Статтею 63 СК України закріплено загальні умови здійснення подружжям права спільної сумісної власності, згідно якої дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст.66 СК України передбачено, що подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності.

Виходячи з принципу рівності часток подружжя у разі поділу майна (ст.71 СК України), оскільки обставин для відступлення від засади рівності часток судом не встановлено, то суд вважає, що слід визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право власності по Ѕ ідеальній частині квартири АДРЕСА_2 , та право власності по ј ідеальній частині нежитлового приміщення АДРЕСА_3 .

Вирішуючи подану відповідачем ОСОБА_3 заяву про застосування строку позовної давності суд виходить з наступного.

Відповідно до положень ч.1 ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Чинним ЦК України передбачено два види позовної давності: загальна, яка встановлена тривалістю у 3 роки (ст.257 ЦК України) та спеціальна, яка згідно ст.258 ЦК України встановлена законом для окремих вимог.

За загальним правилом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, за змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому і в разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою, уповноваженою на це, особою, позовна давність починає обчислюватися з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Подаючи відповідну заяву про застосування строку позовної давності відповідач покликається на те, що позивач про укладений договір дарування знала ще в 2004 року, а відтак саме з цього часу має обраховуватись 3-річний строк позовної даності на звернення до суду. Так як до суду з позовом звернулась до суду лише 04.08.2017 року, тому такий пропустила.

З пояснень позивача встановлено, що про порушення своїх прав як співвласника майна внаслідок укладення договору дарування дізнались лише після відмови відповідача щодо поділу майна подружжя в добровільному (позасудовому) порядку та заперечення останнім факту спільності майна подружжя.

А тому покликання відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду суд вважає хибними.

З цих же підстав суд відмовляє в задоволені заяви відповідача про застосування строку позовної давності.

Керуючись ст.ст.10,12,13,76-80,259,263,264,273,354,355 ЦПК України, ст.15,16 ЦК України, ст.ст.60,61,69 СК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування удаваним, визнання квартири спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя - задоволити.

Визнати договір дарування квартири по АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Суховою О.І. 25.02.2004 року Р.№954, удаваним правочином.

Визнати квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право власності по Ѕ ідеальній частині квартири АДРЕСА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право власності по ј ідеальній частині нежитлового приміщення АДРЕСА_3 .

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку в порядок та строки, передбачені ст.ст.354,355 ЦПК України, п.15.5 Перехідних положень ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач ОСОБА_1 - АДРЕСА_4 .

Відповідач ОСОБА_3 - АДРЕСА_1 .

Повний текст судового рішення складено та підписано 03 липня 2019 року.

Суддя: Шеремета Г. І.