РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/16030/18

пр. № 2/759/2110/19

27 червня 2019 року Святошинський районний суд м. Києва в складі: головуючого судді Коваль О.А. при секретарях Грень О.О., Слепець Є.С. за участю представника позивача ОСОБА_1 відповідача ОСОБА_2 відповідача ОСОБА_3 представника відповідача ОСОБА_4 третьої особи ОСОБА_5 представника третьої особи ОСОБА_6 розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м.Києві у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_5 про визнання договору дарування частки квартири недійсним,

В С ТА Н О В И В:

ОСОБА_7 звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування 1/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що укладений між ОСОБА_2 та його батьком ОСОБА_3 31.07.2018 р., обґрунтовуючи свої вимоги тим, що між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір позики на суму 96 000 грн, які відповідач зобов`язався повернути до 15.02.2018 р. У зв`язку з невиконанням зобов`язання в добровільному порядку, ОСОБА_7 звернувся до ОСОБА_2 в позовному порядку до Святошинського районного суду м. Києва, який було задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_7 заборгованість у розмірі 96 000 грн., 3% річних у сумі 362 грн. 96 коп., проценти за користування позикою у розмірі 2 019 грн. та судові витрати у розмірі 1 336 грн. 24 коп. 01.08.2018 р. на виконання такого рішення суду видано відповідний виконавчий лист. Проте, знаючи про наявність судового рішення, з метою уникнення виконання рішення суду в примусовому порядку ОСОБА_2 неправомірно подарував 31.07.2018 року своєму батьку ОСОБА_3 належну йому 1/3 частку квартири АДРЕСА_2 . Вважаючи, вказаний договір дарування фіктивним, позивач просить суд визнати його недійсним.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги свого довірителя підтримав, просив їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Додатково зазначив, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в момент укладення договору дарування 1/3 частки квартири АДРЕСА_2 від 31.07.2018 року діяли з прямим умислом, спрямованим на фіктивний перехід права власності від ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування з метою приховання майна боржника ОСОБА_2 від виконання у майбутньому за його рахунок грошового зобов"язання перед позивачем ОСОБА_7 шляхом звернення стягнення на це майно. Оскільки, такий фіктивний правочин впливає на права позивача в частині задоволення майнових зобов"язань боржника, тому такий позов подано до суду, який просять задовольнити.

Будучи присутнім у одному із судових засідань відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнавав, суду пояснював, що 1/3 частка квартири АДРЕСА_2 дійсно юридично йому належала, проте він ніколи не вважав її своєю, оскільки вона була отримана його батьками, з 2006 року він в цій квартирі не жив, нею не користувався, оскільки має свою сім"ю та інше місце проживання. Батьки вже давно йому говорили, ще до 2018 року про свої наміри продати цю квартиру та купити іншу блище до їх дочки, тобто його сестри, оскільки та опікується ними.На запитання представника позивача та суду зазначив, що на момент укладання договору дарування належної йому 1/3 частки квартири АДРЕСА_2 31.07.2018 року він знав про існування рішення суду про стягнення з нього боргу на користь ОСОБА_7 , проте продаж такої не був з цим пов"язаний, своєму батькові про це рішення суду та взагалі про свої боргові зобов"язання не повідомляв.

Будучи присутнім у одному із судових засідань відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги не визнавав, суду пояснював, що відповідач ОСОБА_2 квартирою АДРЕСА_2 близько шістнадцяти років не цікавиться, в ній не проживав, її не утримував, в ній жили тільки він- ОСОБА_3 та його дружина. В кінці 2017 року у нього та його дружини виникло бажання продати цю квартиру, оскільки вона належним чином не опалюється, постійно відсутня вода, має високий поверх, у зв"язку з чим йому важко підніматися сходами, тоді як він з дружиною люди похилого віку, зокрема він 1939 року народження, та купити іншу блище до їх доньки, яка опікується ними, а саме: приносить їжу, ліки, тощо. ОСОБА_2 подарував йому свою частку цієї квартири, бо вони і так збиралися її продавати, проте при оформленні купівлі-продажу за меншої кількості співвласників формлення такого договору є дешевшим та не потребує участі усіх співвласників. На запитання представника позивача ОСОБА_3 також зазначив, що ініціатором договору дарування був його син ОСОБА_2 , проте про наявність боргових зобов"язань він йому не повідомляв, про них він- ОСОБА_3 не знав, при оформленні договору ніяких арештів не було встановлено, тільки після нового року 2018 року про такі йому розповів. Зазначив і те, що вказану квартиру АДРЕСА_2 він з дружиною продав 22.12.2018 року громадянину ОСОБА_5 , а 22.02.2019 року вони з дружиною купили іншу квартиру біля своєї доньки, як і планували раніше. Зазначив і те, що продажем квартири АДРЕСА_2 і купівлею іншої займалася його донька, зокрема розміщувала оголошення в інтернеті, отримувата та потім платила гроші за продаж та відповідно згодом купівлю їх квартири.

Ухвалою суду від 03.04.2019 року до розгляду у справі було залучено в якості третьої особи нового власника квартири АДРЕСА_2 , ОСОБА_5 ОСОБА_5 та його представник у судовому засіданні заперечували проти позовних вимог, вказуючи, що ОСОБА_5 є добросовісними власниками квартири АДРЕСА_2 , яку придбав за реальну, ринкову ціну, у передбачений законом спосіб, для власного проживання в ній разом зі своєю сім"єю. На запитання представника позивача та суду ОСОБА_5 зазначив, що про продаж цієї квартири він дізнався із сайту ОLX, на рахунок її продажу, огляду та оформлення документів він спілкувався із ОСОБА_3 та з його донькою. Зазначив і те, що раніше ніколи він та його сім"я не були знайомі з відповідачами, до купівлі цієї квартири взагалі в м.Київ не проживали. Зараз проживає у купленій ним квартирі АДРЕСА_2 зі своєю сім"єю, роблять в ній ремонт, зокрема вже замінили старі вікна в квартирі на нові. Представник відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, просив у їх задоволенні відмовити, вказуючи на їх безпідставність та недоведеність. Зазначив і те, що наразі є рішення суду про розстрочку заборгованості ОСОБА_2 перед ОСОБА_7 , яке вже виконується, а тому вважає, що в такому випадку ОСОБА_7 позбавлений права задоволення своїх вимог через нерухоме майно боржника ОСОБА_2 . Крім того, зазначив, що договір дарування укладався відповідно до чинного законодавтва з реальними наслідками його настання. Вислухавши пояснення сторін та свідків, їх доводи та заперчення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог з наступних підстав.

За положеннями ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень ч.1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб. Права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом чи договором.

Згідно вимог ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу статті 10 ЦПК України, зобов`язаний довести правову та фактичну підставу його недійсності.

В обґрунтування вказаного позову позивач зазначає про фіктивність оспорюваного ним правочину, зокрема договору дарування 1/3 частку квартири АДРЕСА_2 , який було укладено 31.07.2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 За позицією позивача, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 діяли з прямим умислом на фіктивний перехід права власності на майно від ОСОБА_2 до ОСОБА_3 з метою недопущення звернення стягнення на вказане нерухоме майно в рахунок виконання зобов`язань відповідача ОСОБА_2 по сплаті заборгованості перед позивачем, згідно рішення Святошинського районного суду м. Києва, яким було стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_7 заборгованість у розмірі 96 000 грн., 3% річних у сумі 362 грн. 96 коп., проценти за користування позикою у розмірі 2 019 грн. та судові витрати у розмірі 1 336 грн. 24 коп.

Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно із статті 717 цього Кодексу, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно ч.2 ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Згідно Правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1873цс16, для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Обов`язок доведення відсутності в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки покладено на позивача.

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14. Так, судом встановлено та відповідними доказами підтверджується, що 31.07.2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договорів дарування 1/3 частку квартири АДРЕСА_2 , який було відповідно нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Київського міського отаріального округу Караєвою С.Є. (а.с. 58,59). 22.12.2018 року квартиру АДРЕСА_2 було продано згідно відповідного договору ОСОБА_3 та ОСОБА_9 - третій особі ОСОБА_5 , що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 22.12.2018 року (а.с. 137, 138) З"ясовано і те, що продаж спірної вартири за своїми наслідками є реальним, оскільки новий власник квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_5 сплативши реальні кошти за ринковою варістю фактичною нею користується, а саме проживає в ній зі своєю сім"єю та робить ремонт, про що останній зазначав у судовому засіданні. Вказані обставини загалом компонуються із поясненнями відповідача ОСОБА_3 , який у судовому засіданні пояснював, що мав давній намір продати кв. АДРЕСА_2 в якій виключно проживав зі своєю дружиною ОСОБА_9 задля придбання іншої, такої яка б знаходилася поруч з квартирою їх доньки, яка про них піклується та доглядає, тоді як договір дарування 1/3 частки його сином було вчинено, як раз задля подальшого продажу цієї квартри, проте за дешевшим оформленням та без участі ОСОБА_2 Відповідають такі пояснення відповідача і свідченням свідків, які були допитані в суді під присягою, зокрема ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , які суду пояснили, що є сусідами по квартирі ОСОБА_3 за його колишнім місцем проживання, а саме АДРЕСА_2 та неоодноразово чули у січні, лютому 2018 року від дружини ОСОБА_3 про наміри продавати свою квартиру, щоб купити іншу біля їх доньки на лівому березі Києва, у зв"язку з чим питали чи є у них бажаючі покупці. Пояснили і те, що наразі квартиру АДРЕСА_2 реально ними продано, оскільки в ній живуть інші люди, які роблять ремонт. Враховуються судом також і пояснення третьої особи ОСОБА_5 , який придбав наразі спірну квартиру АДРЕСА_2 у відповідача ОСОБА_3 та його дружини, зокрема в частині, що такий варіант купівлі квартири він знайшов в мережі інтернет, та те, що рініше, до укладення договору купівлі-продажу квартири, не був знайомий ані з відповідачем ОСОБА_2 , ані з відповідачем ОСОБА_3 , оскільки раніше проживив в м. Маріуполь Донецької області. Крім того, судом встановлено, що на момент укладення договору дарування, нерухоме майно під арештом чи забороною не перебувало. Сам факт прийняття судом рішення 25.06.2018 року по стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача заборгованості, яка наразі частково погашається ним, не свідчить про фіктивність укладеного 31.07.2018 року договору дарування між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Так, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Тоді як, в даному випадку з"ясовано, що ознаки фіктивності при укладені 31.07.2018 року договору дарування 1/3 частки квартири АДРЕСА_2 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , відсутні, оскільки реальні наслідки подальшого її відчуження в цілому третій особі свідчать про інше. Укладення такого правочину як дарування з явним умислом його невиконання обома сторонами такого правочину, позивачем не доведена належними та допустимими доказами. Отже, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний їх звязок у сукупності та в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку, що протягом всього часу розгляду справи в суді позивач не надав жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що укладаючи оспорюваний договір дарування частини квартири обидві його строни, а саме ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вчиняли такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним, або вчиняючи такий правочин, сторони мали інші цілі, ніж ті, що передбачені таким правочином, а тому у суду відсутні правові підстави для задоволення вимог про його визнання недійсним. Керуючись ст. ст. 15, 16, 203, 215, 216, 229, 717, 719 ЦК України; Постановою Пленуму Верховного Суду України за № 9 від 06 листопада 2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст. ст. 10, 11, 57, 60, 88, 169, 179, 208, 209, 212 - 215, 218, 223, 294 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_7 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_5 про визнання договору дарування частки квартири недійсним, залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення через суд першої інстанції. Рішення суду на бирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч.2 ст. 358 цього Кодексу. Повний текст рішення виготовлено 02.07.2019 року.

Суддя Коваль О.А.