ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2019 року м. Херсон

Справа №664/238/19

Провадження №22ц/819/1017/19

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Бездрабко В.О.

суддів: Базіль Л.В.,

Кузнєцової О.А.,

секретар судового засідання: Кутузова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Херсоні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 01 квітня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Заславець Н.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини.

Позовна заява мотивована тим, що 14 січня 2017 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, від якого сторони мають малолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач зазначила, що після народження дитини подружнє життя між нею та відповідачем погіршилося із-за відсутності порозуміння, спільне життя стало неможливим, з приводу чого вона залишила відповідача та разом із донькою переїхала проживати до батьків.

Шлюб між сторонаминосить лише формальний характер і подальше спільне проживання та збереження шлюбу є неможливим. Сторони спільного господарства не ведуть, проживають окремо, у різних населених пунктах. Майновий спір між подружжям відсутній.

З моменту фактичного припинення шлюбних відносин, відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, участі у вихованні доньки не приймає.

ОСОБА_2 просила суд розірвати шлюб, укладений між нею та ОСОБА_1 , який зареєстрований 14 січня 2017 року виконавчим комітетом Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області, актовий запис №04 та стягнути з відповідача на її користь аліментів на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3 у твердій грошовій сумі у розмірі 4000,00грн. щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову та до досягнення дитиною повноліття; вирішити питання розподілу судових витрат.

Рішенням Цюрупинського районного суду Херсонської області від 01 квітня 2019 року позовні вимоги задоволено.

Ухвалено розірвати шлюб між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , зареєстрований 14 січня 2017 року виконавчим комітетом Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області, актовий запис № 04.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 залишено прізвище « ОСОБА_2 ».

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 4000,00 (чотири тисячі) гривень щомісячно, починаючи з 30 січня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду першої інстанції в частині стягнення аліментів та в частині розірвання шлюбу змінити, зменшивши присуджений до стягнення з нього на користь позивача розмір аліментів з 4000,00грн. до 1200,00грн.; надати сторонам строк для примирення подружжя.

Скарга мотивована тим, що під час розгляду справи судом першої інстанції були допущені процесуальні порушення, що вплинули, на думку апелянта, на суть ухваленого рішення,оскільки в порушення вимог ст. 185, 187 ЦПК України суд не звернув уваги, що позовна заява не відповідає вимогам цивільно-процесуального законодавства, а саме: позовна заява не містить офіційної електронної адреси та електронної пошти сторін, зазначення ціни позову, відомостей щодо наявності у позивача оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких подано до позовної заяви. Крім того, в порушення вимог ч.ч. 6-8 ст. 187 ЦПК України суд не звернувся до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача по справі.

ОСОБА_1 вказав, що заява від 12 березня 2019 року про визнання ним позовних вимог та розгляд справи без його участі хоча й написана ним власноруч, проте він цю заяву до суду не подавав, а суд 1 інстанції цю обставину не перевірив.

При визначенні розміру аліментів, суд не врахував відсутність у нього постійного місця проживання, стан здоров`я, відсутність постійного місця роботи та наявність лише періодичного заробітку у службі таксі, перебування на його утриманні матері-пенсіонерки, яка потребує постійного догляду та лікування.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , вказавши про законність та обґрунтованість судового рішення, просить залишити його без змін.

Зокрема зазначила, що примирення з відповідачем та збереження сім`ї є неможливим. Стан здоров`я ОСОБА_1 дозволяє йому працевлаштуватися, вад або обмежених можливостей здоров`я для праці він немає. Доказів перебування на його утриманні матері-пенсіонерки відповідачем не надано. Відповідач офіційно не працевлаштований, а тому заявлений позов про стягнення аліментів в твердій грошовій формі. Позивач стверджує, що реальне матеріальне становище відповідача дозволяє йому платити аліменти у визначеному судом розмірі з огляду на оренду ОСОБА_1 житла (4800,00грн. в місяць), обслуговування елітного автомобіля та інше.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції, 12 червня 2019 року, ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити. Відповідач заявив клопотання про оголошення перерви розгляду справи з метою налагодження ним відносин з позивачкою для збереження сім`ї, яке колегією суддів було задоволено.

Разом з цим, того ж дня, ОСОБА_1 подав заяву про проведення наступного судового засідання призначеного на 03 липня 2019 року у його відсутність. Доказів на підтвердження того, що ним вчинялися дії для примирення сторін не надав.

ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутність.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді 1 інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 14 січня 2017 року виконавчим комітетом Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області між сторонами по справі був зареєстрований шлюб (а.с.10).

За час перебування у шлюбі у них народилася донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.14).

Позивач, звертаючись до суду із позовом посилалася на те, що після народження дитини відносини між нею та відповідачем погіршилися, вони спільно не проживають, не ведуть спільного господарства, а їх шлюб носить формальний характер, примирення між сторонами та збереження сім`ї є неможливим.

Відповідно до ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ч.1 ст.24 СК України).

Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з ч.2 ст.104 та ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 СК України.

Частиною третьою ст.109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Відповідно до ч.1 ст.110, ст.112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Незгода одного із подружжя продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання права особи вимагати розірвання шлюбу.

Встановивши, що шлюб між сторонами по справі носить формальний характер, суперечить правам та інтересам позивача, примирення сторін та збереження сім`ї є неможливим, суд першої інстанції, врахувавши конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (ст.51 Конституції України), дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, що відповідає вимогам ст.ст.24, 56 СК України.

Щодо доводів апелянта про те, що суд першої інстанції не застосував норм закону, передбачених ст. 111 СК України, а саме не вжив заходів, спрямованих на примирення подружжя та не надав строк на примирення, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст.111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.

Важливою особливістю справ про розірвання шлюбу є те, що суд з урахуванням усіх фактичних обставин може зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців (ч.7 ст.240 ЦПК України).

У п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року надано роз`яснення, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Передбачене ч.1 ст.111 СК України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі зупинення провадження у справі та надання сторонам строку на примирення (ч.7 ст.240 ЦПК України).

Із наведеного вище вбачається, що надання строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно постановив рішення про розірвання шлюбу сторін, так як протягом тривалого часу сторони спільно не проживають, свої шлюбні стосунки не відновили і такого бажання позивач не висловила.

Хоча в апеляційній скарзі відповідач і зазначив про можливе примирення сторін, але доказів на підтвердження вчинення ним заходів щодо налагодження із позивачем сімейних відносин не надав, а навпаки у заяві від 12 березня 2019 року визнав пред`явленні до нього позовні вимоги у повному обсязі, пояснивши, що заява написана ним власноруч. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ця заява ним до суду не подавалася, не надав.

На час розгляду справи судом апеляційної інстанції також відсутня інформації щодо примирення сторін та можливості збереження сім`ї, а відтак доводи апеляційної скарги щодо розірвання шлюбу між сторонами є неприйнятними.

З приводу визначення розміру аліментів стягнутих з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання їх малолітньої доньки - ОСОБА_3 , слід зазначити наступне.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 pоку та набула чинності для України 27 вересня 1991 p., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Положеннями ст.141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Частиною 2 ст.150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно вимог ч.ч.1, 2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно із ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Стаття 182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Частиною другою ст. 182 СК України, встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання неповнолітньої дитини в твердій грошовій сумі у розмірі 4000,00грн щомісячно, суд першої інстанції виходив із рівності прав сторін по відношенню до дитини, мінливий нерегулярний заробіток відповідача та визнання останнім заявленого позивачем розміру аліментів.

Разом з цим, на думку колегії суддів, заслуговують на увагу посилання апелянта про те, що при визначенні присудженого до стягнення розміру аліментів суд не врахував, що ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою, яка немає постійного місця проживання та вимушений орендувати житло; немає постійного місця роботи, а здійснює періодичний підробіток шляхом виконання тимчасових перевезень у службі таксі, що позивачем не заперечується.

З огляду на наведене, а також враховуючи вік дитини та її перебування на утриманні матері, яка не працює та знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга в цій частині підлягає частковому задоволенню шляхом зменшення присудженого до стягнення розміру аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини з 4000,00грн. до 2500,00грн.

Інші доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують, зокрема посилання на порушення судом першої інстанції порушено норми процесуального права вимог ст. 185, 187 ЦПК України, та не призвели до неправильного вирішення справи по суті.

В решті рішення суду першої інстанції не оскаржувалося, а відтак згідно ст.367 ч.1 ЦПК України не було предметом апеляційного розгляду.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 01 квітня 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 4000,00грн. змінити, зменшивши присуджений до стягнення розмір аліментів до 2500,00грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлений 05 липня 2019 року.

Головуючий: В.О. Бездрабко

Судді: Л.В. Базіль

О.А. Кузнєцова