Провадження № 22-ц/812/1088/19 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 липня 2019 року м. Миколаїв

справа № 483/1318/18-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Гавор В.Б.,

переглянувши в апеляційному порядку цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 , ОСОБА_2

до ОСОБА_3

про вселення

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області, ухвалене 12 квітня 2019 року суддею Чаус Л.В. в приміщенні цього ж суду (повне рішення складено 12 квітня 2019 року),

У С Т А Н О В И В:

В липні 2018 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулись з позовом до ОСОБА_3 про вселення.

Позивачі зазначали, що домоволодіння по АДРЕСА_1 належало їх матері - ОСОБА_4 , з дозволу якої вони з 2001 року будували на цій території двоповерховий будинок для літнього відпочинку. Після смерті матері (ІНФОРМАЦІЯ_1) дізнались, що у 2002 році сестра позивача - відповідачка ОСОБА_3 оформила все домоволодіння на себе. В 2016 році ОСОБА_3 зверталась до суду з позовом про їх виселення, в чому їй було відмовлено. З червня 2018 року ОСОБА_3 перешкоджає їм у користуванні будинком, викинула їх речі, замінила вхідні замки та поселила там орендаторів.

Посилаючись на порушення їх спадкових та житлових прав, встановлених судовими рішеннями, та незаконність дій відповідачки, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили відновити становище, яке існувало до порушення їх прав, вселивши їх до спірного домоволодіння.

Відповідачка ОСОБА_3 позов не визнала, посилаючись на те, що з 2002 року вона є єдиною власницею спірного будинку та земельних ділянок. Позивачі коштів на будівництво не витрачали, постійного права на користування житлом не набули, мають інше житло, де зареєстровані та проживають постійно (АДРЕСА_1 ), а спірним будинком користувались з її згоди. Проте останнім часом позивачі стали зловживати її дозволом та створюють умови, які роблять неможливим спільне користування домоволодінням.

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 квітня 2019 року позов задоволено. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вселені до домоволодіння АДРЕСА_2 . Розподілені судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки позивачі поселились у спірний будинок не самовільно, а в їх виселенні суд відмовив, то створення позивачам перешкод у користуванні будинком є неправомірним, а права позивачів - порушеними. Відновленням становища, яке існувало до порушення прав позивачів, є вселення їх до спірного домоволодіння.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просила рішення скасувати та відмовити у задоволенні позову. Апелянт посилалась на те, що суд першої інстанції не зазначив правових підстав набуття кожним з позивачів права користування її власністю, дав невірну оцінку рішенню суду за її позовом про виселення, а тому безпідставно вселив їх у домоволодіння, порушивши її право власності.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачі посилалась на те, що суд поновив їх порушені житлові права, що відповідає вимогам житлового законодавства та положенням статті 47 Конституції України.

В судове засідання апеляційного суду відповідачка ОСОБА_3 не з`явилась. Про час та місце судового засідання повідомлена належним чином. Справу розглянуто за участю позивачів, їх представник - адвоката Чуб Т.В. та представника відповідачки - адвоката Цвєткової Ю.В.

Переглянувши справу за наявними в ній та доданими доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Так, статтею 41 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Аналогічні положення містить і Цивільний кодекс України.

Відповідно до частини 1 статті 317, частини 1, 2 статті 319 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За змістом частин 1, 2 статті 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів.

Обмеження майнових прав діють за допомогою законодавчих обов`язків, заборон та дозволів.

Права власника певною мірою обмежують і встановлені законодавством речові права інших осіб на цей майно.

Такі норми, поряд з іншим, містить Житловий кодекс УРСР, передбачаючи виникнення у деякої категорії осіб права користування жилим приміщенням, яке перебуває у приватній власності іншої особи.

Право на житло, незалежно від виду власності, гарантується статтею 47 Конституції України, якою також передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Правилами частини 4 статті 9 ЖК також передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

При цьому виселенням є припинення (добровільне або примусове) права користування житловим приміщенням, що допускається на підставах, установлених законом.

Практика Європейського Суду з прав людини виходить з того, що втрата житла є крайньою формою втручання в право на повагу до житла та є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету (пункт 2), чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві» через призму пропорційності (рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 47).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 9 жовтня 2007 року у справі "Станкова проти Словаччини", § 60-63).

Отже, аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що виселення особи без дотримання встановленого законом порядку (не на підставі рішення суду), незалежно від наявності або відсутності у неї права на користування цим жилим приміщенням, є грубим порушення норм міжнародного та національного законодавства та конституційних прав цієї особи.

Судом встановлено, що домоволодіння АДРЕСА_1 , яке з 1973 року на праві власності належало ОСОБА_4 , складається з двох житлових будинків, літньої кухні та інших будівель та споруд (а.с.12-13,16-20).

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є дітьми ОСОБА_4 .

Позивач постійно проживав у спірному будинку до початку 80-х років минулого століття.

З 2002 року власницею домоволодіння АДРЕСА_1 та земельних ділянок площею 0,2500 га для обслуговування житлового будинку та 0,3931 га для ведення особистого селянського господарства за цією ж адресою є ОСОБА_3 (а.с. 15, 21, 22, 57-64, 71).

З травня 2010 року сім`я ОСОБА_1 фактично користується будівлями спірного домоволодіння (а.с. 31). Місцем реєстрації позивачів є АДРЕСА_3 (а.с. 8-11).

Правомірність набуття ОСОБА_3 права власності на домоловолодіння була оспорена ОСОБА_1 в судовому порядку. У задоволенні його позову про витребування домоволодіння з чужого незаконного володіння відмовлено у зв`язку з пропуском строку позовної давності для звернення до суду (а.с. 26-29).

В свою чергу ОСОБА_3 оспорювала в судовому порядку правомірність користування її майном подружжям ОСОБА_5 .

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 24 травня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_3 про виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зі спірного домоволодіння відмовлено. Рішення мотивовано тим, що заявлені підстави (самовільне зайняття жилого приміщення) позивачем не доведені (а.с. 23-24).

Вимог про виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з інших підстав в судовому порядку ОСОБА_3 не заявляла.

У червні 2018 року ОСОБА_3 вчинила дії, які призвели до неможливості для позивачів користуватись жилим приміщенням домоволодіння, а саме, замінила вхідні замки у переобладнаному приміщенні літ.Г (літня кухня), яке займали позивачі, поселила у це приміщення на умовах оренди сторонніх осіб, які не допускають позивачів до цього приміщення.

Примусове припинення права користування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 жилим приміщення домоволодіння по суті є їх виселенням з цього житла самим власником.

Виселення здійснено ОСОБА_3 на власний розсуд без дотримання передбаченого законом судового порядку вирішення спору, а тому є протиправним як внаслідок порушення публічного порядку, так і внаслідок порушення конституційних прав Андреєвих.

Такі дії ОСОБА_3 не можуть вважатись вчиненими в межах права на самозахист, яке передбачене статтею 19 ЦК, оскільки це право обмежене вчиненням дій, які не заборонені законом.

Поновленням порушених прав позивачів є відновлення становища, яке існувало до порушення їх прав, шляхом вселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до спірного домоволодіння.

При цьому апеляційний суд не встановлює наявність або відсутність у позивачів права користування домоволодінням, а констатує порушення порядку виселення позивачів самочинними діями ОСОБА_3 .

Водночас вселення позивачів на цій підставі не перешкоджає відповідачці (або іншому власнику) в установленому законом судовому порядку вирішувати питання про їх виселення з підстав, передбачених житловим законодавством.

Зміна власника спірного домоволодіння, яка відбувалась після ухвалення рішенням судом першої інстанції, а саме 31 травня 2019 року, на його законність та обґрунтованість не впливає, а тому посилання представника відповідача в судовому засіданні апеляційного суду на факт укладення 31 травня 2019 року договору купівлі-продажу між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 не може бути підставою для скасування рішення та відмови в позові.

Оскільки суд першої інстанції, дійшовши вірного висновку про порушення прав позивачів, підставою для вселення зазначив доведеність того факту, що їх вселення не було самовільним, що встановлено попереднім судовим рішенням, а підстави для виселення відсутні, рішення суду підлягає зміні в частині підстав для задоволення позову.

Такою підставою, як зазначено вище, є порушення відповідачкою ОСОБА_3 порядку виселення подружжя ОСОБА_5 , передбаченого статтею 41 Конституції України та статті 9 ЖК.

За таких підстав доводи апелянта про те, що позивачі не мають права користування належним їй домоволодінням, правового значення не мають.

Доводів, які би стосувались висновків суду щодо розподілу судових витрат, апеляційна скарга ОСОБА_3 не містить.

Керуючись статтями 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 квітня 2019 року змінити в частині підстав задоволення позову, вважаючи такою підставою порушення порядку виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з домоволодіння АДРЕСА_1 .

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

Н.О.Шаманська

---------------------------------

Повну постанову складено 5 липня 2019 року.