КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/9389/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Волошиної В.М., Панченка М.М.,

за участю секретаря судового засідання Макаренко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою державного підприємства «Завод 410 ЦА» на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 13 березня 2019 року у складі судді Шкірай М.І.,

у справі за заявою ОСОБА_1 про оплату вимушеного прогулу за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі,-

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся у суд із заявою про стягнення з державного підприємства «Завод 410 ЦА» (надалі - ДП «Завод 410 ЦА») на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу за затримку виконання рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 липня 2017 року, за період з 05 травня 2018 року по 25 січня 2019 року, в сумі 86 867 грн. 48 коп.

Зазначав, що рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 14 липня 2017 року задоволено його позов до Державного підприємства «Завод 410 ЦА» про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Визнано незаконним наказ ДП «Завод 410 ЦА» від 11 травня 2017 року за № 94/о про звільнення ОСОБА_1 Поновлено позивача на роботі на посаді заступника директора технічного з питань експлуатації будівель та споруд ДП «Завод 410 ЦА». Стягнуто з ДП «Завод 410 ЦА» на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 120 026 грн. 43 коп. та судові витрати в розмірі 430 грн., а всього 121 251 грн. 24 коп. Відповідно до ст. 367 ЦПК України, рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та виплати йому заробітної плати у розмірі 36 742 грн. 80 коп. підлягають негайному виконанню.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 01 серпня року виправлено описку, допущену у резолютивній частині рішення районного суду від 14 липня 2017 року, з «заступник директора технічного з питань експлуатації будівель та споруд» на «заступник директора технічного експлуатації будівель та споруд».

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 07 листопада 2017 року (том II а.є.187-194) апеляційні скарги ДП «Завод 410 ЦА» та Державного концерну «Укроборонпром» задоволено частково, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 липня 2017 року в частині вирішення позовних вимог про поновлення на роботі - змінено, поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника технічного директора з питань експлуатації будівель та споруд у ДП «Завод 410 ЦА» з 12 травня 2017 року. Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 липня 2017 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення.

Стягнуто з ДП «Завод 410 ЦА» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12 травня по 14 липня 2017 року в сумі 19 206 грн. 88 коп.

26 вересня 2017 року ОСОБА_1 звернувся у суд із заявою про стягнення з ДП «Завод 410 ЦА» на свою користь середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 04 травня 2018 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2018 року, заяву задоволено частково, стягнуто з ДП «Завод 410 ЦА» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, у розмірі 88 613 грн. 56 коп. за період з 14 липня 2017 року по 04 травня 2018 року.

ОСОБА_1 , посилаючись на те, що рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 липня 2017 року про поновлення його на роботі не виконано, на підставі ст. 236 КЗпП України просив заяву задовольнити.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 13 березня 2019 року заяву ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ДП «Завод 410 ЦА» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі, у сумі 93 415 грн. 28 коп.

В апеляційній скарзі представник ДП «Завод 410 ЦА», посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неповне з`ясування обставин справи, не повідомлення підприємства про дату, час і місце засідання суду, в якому була постановлена оскаржувана ухвала та ухилення ОСОБА_1 від виходу на роботі, скаржник просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви.

В обґрунтування апеляційної скарги також зазначено про невідповідність висновків суду про невиконання рішення суду фактичним обставинам справи, остільки заявника було поновлено на роботі наказом від 19 грудня 2017 року № 278/о та проінформовано його про це відповідними листами від 20 грудня 2017 року № 48-5323, від 17 січня 2018 року № 1.3-148, від 28 грудня 2018 року № 1.3-4476, від 11 лютого 2019 року № 8.2-537, а також під час розгляду цивільної справи у судовому засіданні 04 травня 2018 року.

Між тим, заявник на роботу не з`являвся й став до роботи та надав трудову книжку лише 19 березня 2019 року. Окрім цього, надавши листки непрацездатності в оспорюваний період, які було оплачено підприємством, фактично визнав факт виконання рішення суду.

Посилаючись також на те, що ст. 236 КЗпП України не встановлює жодної процедури винесення такого рішення, а також при прийнятті ухвали суд першої інстанції вийшов за межі поданої заяви, скаржник просить апеляційну скаргу задовольнити.

Колегія суддів, вислухавши представника ДП «Завод 410 ЦА», який підтримав апеляційну скаргу, ОСОБА_1 , який просив апеляційну скаргу відхилити, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню частково.

Як убачається з матеріалів справи, на виконання рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 липня 2017 року видано виконавчий лист щодо негайного виконання рішення про поновлення ОСОБА_1 на роботі.

Державним виконавцем Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києва 01 вересня 2017 року винесено постанову про повернення виконавчого документу суду який його видав.

Перевіряючи додержання судом першої інстанції вимог процесуального законодавства при вирішенні питання про стягнення вимушеного прогулу за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, колегією суддів встановлено наступне.

Задовольняючи заяву ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в період з 05 травня 2018 року по 25 січня 2019 року в сумі 86 867 грн. 48 коп., районний суд виходив з того, що ДП «Завод 410 ЦА» порушено норми законодавства у галузі трудового права в частині негайного виконання рішення суду про поновлення заявника на роботі, виконання рішення суду не відбулося, незважаючи на видачу наказу № 278/о від 19 грудня 2017 року, з яким працівника не ознайомили, копії не вручили, до виконання трудових обов`язків не допустили.

Між тим, таких висновків суд дійшов з порушенням норм процесуального права, що призвело до неповного з`ясування обставин справи.

Відповідно до ч.ч. 2, 4, 5 ст. 128 ЦПК України, суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Поінформованість осіб, які беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду, є однією із суттєвих гарантій реалізації ними права на особисту участь у процесі. З цією метою законодавець передбачив різні форми повідомлення особи про час і місце судового засідання та способи їх доставки: поштою - рекомендованим листом з повідомленням про вручення, через кур`єрів, через сторону або її представника, безпосередньо в суді, телеграмою, факсом чи за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, через оголошення в пресі.

Відповідно до п. 17 Правил надання послуг поштового зв`язку від 05 березня 2009 року № 270 Внутрішні реєстровані поштові відправлення (крім прямих контейнерів), поштові перекази можуть прийматися для пересилання з рекомендованим повідомленням про їх вручення.

Рекомендовані поштові картки, листи та бандеролі з позначкою «Вручити особисто», рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка» приймаються для пересилання лише з рекомендованим повідомленням про їх вручення.

Пунктом 106 цих Правил визначено, що на бланку повідомлення про вручення поштового відправлення з позначкою «Вручити особисто», внутрішнього рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка» одержувач розписується та зазначає прізвище.

Відповідні дані на бланку повідомлення про вручення також зазначаються про особу, уповноважену на одержання внутрішнього рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка», адресованого юридичній особі або фізичній особі за місцем роботи.

Бланк повідомлення про вручення рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка» повертається за зворотною адресою у першочерговому порядку.

Однак доказів вручення судової повістки - повідомлення, адресованої відповідачу ДП «Завод 410 ЦА», матеріали справи не містять.

Таким чином, ДП «Завод 410 ЦА» належним чином не був повідомлений про дату, час і місце судового засідання на 13 березня 2019 року.

Про те, що ДП «Завод 410 ЦА» не був повідомлений про розгляд справи свідчать і доводи апеляційної скарги останнього. Із наведених доводів вбачається, що на його адресу судова повістка - повідомлення не надходила, що унеможливило бути присутнім представника в судовому засіданні під час розгляду заяви ОСОБА_1 та надання пояснень й долучення до справи доказів.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, викладених у статтях 12, 13 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтями 76, 81 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проте, суд першої інстанції розглянувши справу за відсутності даних про належне повідомлення ДП «Завод 410 ЦА» про день і час судового розгляду справи, не дослідивши доводи представника підприємства на спростування поданої по справі заяви та не давши їм належну оцінку у судовому рішенні, суд першої інстанції припустився неповного з`ясування дійсних обставин справи.

Законодавство України декларує неможливість обмеження особи у доступі до правосуддя.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що була ратифікована Україною 17 липня 1997 року, (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Ратифікація Україною Конвенції покладає на нашу державу обов`язок неухильного додержання зобов`язань за цим міжнародно-правовим документом, що вимагає від нашої держави необхідності організувати свою правову систему таким чином, щоб забезпечити реальне гарантування передбаченого Конвенцією права на судовий захист, створити рівні умови доступу до правосуддя.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського суду з прав людини законодавчо ґрунтується на нормах п. 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року, згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції, а також ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, у якій зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Під доступом до правосуддя розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Слід також зазначити, що Європейського суду з прав людини у своїх рішеннях, здійснюючи тлумачення положень Конвенції, неодноразово вказав на те, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співрозмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (Ashingdane v. the United Kingdom).

У справі Bellet v. France Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У відповідності до вимог статті 379 ЦПК України підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема: порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

З урахуванням викладеного, ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до того ж суду.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу державного підприємства «Завод 410 ЦА» задовольнити частково.

Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 13 березня 2019 року скасувати, а справу за заявою ОСОБА_1 про оплату вимушеного прогулу за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі направити для продовження розгляду до того ж суду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04 липня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: