Постанова

Іменем України

04 липня 2019 року

м. Київ

справа № 146/294/16-ц

провадження № 61-35704св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Зернопродукт - Липівка»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Зернопродукт - Липівка» на рішення Томашпільського районного суду Вінницької області у складі судді Скаковської І. В. від 05 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області у складі колегії суддів: Копаничук С. Г., Вавшка В. С., Панасюка О. С., від 05 грудня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Зернопродукт - Липівка» (далі - ТОВ «Зернопродукт - Липівка») про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки.

Позовна заява мотивована тим, що від його імені, іншою не уповноваженою на те особою, 20 березня 2006 року було укладено договір оренди належної йому на праві власності земельної ділянки площею 4,0403 га, розташованої на території Олександрівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області. Зазначений договір суперечить вимогам закону і підлягає визнанню недійсним з підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України. Скасуванню підлягає й державна реєстрація цього договору.

Ухвалою суду від 05 жовтня 2016 року за клопотанням позивача позовну заяву в частині вимог про скасування державної реєстрації договору оренди земельної ділянки залишено без розгляду.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 05 жовтня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 4,0403 га, що знаходиться на території Олександрівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області, належної ОСОБА_1 на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 , виданого 14 березня 2003 року Томашпільською районною державною адміністрацією Вінницької області, укладений 20 березня 2006 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Зернопродукт-Липівка», зареєстрований у Вінницькій регіональній філії центру Державного земельного кадастру 10 травня 2006 року.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 не підписував спірний договір оренди землі, а відтак цей правочин укладений за відсутності його волевиявлення, що відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним. Строк позовної давності слід рахувати з 2016 року - моменту, коли позивач довідався про порушення свого права, а не з моменту отримання ним орендної плати за спірним договором.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 05 грудня 2016 року відхилено апеляційну скаргу ТОВ «Зернопродукт-Липівка», рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 05 жовтня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що позивач не підписував оспорюваний договір оренди землі, тобто його волевиявлення на укладення цього договору за вказаних у ньому умов відсутнє. Позивач звернувся до суду в межах строку позовної давності.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ТОВ «Зернопродукт-Липівка» просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач отримував орендну плату за спірним договором, розуміючи, що цей правочин він уклав саме з відповідачем, та маючи змогу ознайомитись з умовами вказаного договору, у зв'язку із тим, що він проживає у тій же місцевості, де знаходиться належна йому земельна ділянка. Про існування цього договору позивач дізнався з моменту отримання орендної плати, яку йому сплачував відповідач.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У липні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого 14 березня 2003 року Томашпільською районною державною адміністрацією Вінницької області, належить земельна ділянка, площею 4,0403 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Олександрівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області (а.с.6).

Згідно із договором оренди землі від 20 березня 2006 року ОСОБА_1 передав вказану земельну ділянку в оренду ТОВ «Зернопродукт-Липівка» строком на 15 років. Вказаний договір зареєстрований у Томашпільському районному відділі Вінницької регіональної філії державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» 10 травня 2006 року за № 41. Актом, який не містить дати, позивач передав, а відповідач прийняв в натурі земельну ділянку (а.с. 34).

Згідно із висновком судової технічно-почеркознавчої експертизи № 1368/1369/16-21, проведеної Вінницьким відділенням Київського науково-дослідного інституту судових експертиз 11 липня 2016 року, в оспорюваному договорі оренди землі підпис ОСОБА_2 , що виконаний рукописним способом, вчинено не ОСОБА_2 , а іншою особою.

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Щодо визнання недійсним договору оренди земельної ділянки

Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з положеннями частини другої та третьої статті 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, а волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, наявність волевиявлення учасника правочину на укладання угоди, саме на зазначених в ній умовах, вільність такого волевиявлення і відповідність його внутрішній волі є необхідною умовою дійсності правочину. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа.

Установивши, що підписи від імені ОСОБА_1 у договорі оренди землі від 20 березня 2006 року виконані не ним, а іншою особою, яка не мала належних повноважень на вчинення такої дії, оспорювані договори укладені без волевиявлення позивача, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дослідивши докази у справі й надавши їм належну правову оцінку, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для визнання оспорюваного договору оренди землі недійсними.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 отримував орендну плату за спірним договором оренди землі, що свідчить про наявність волевиявлення на укладення договору оренди землі, не заслуговують на увагу, оскільки згідно з роз`ясненнями, які надані Пленумом Верховного Суду України у пункту 7 постанови від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним.

Щодо позовної давності

За правилами статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

При цьому позивач повинен довести той факт, що він не міг довідатись про порушення свого цивільного права, а відповідач, навпаки, що інформацію щодо порушеного права позивач мав можливість отримати раніше.

Факт отримання орендної плати не є визначальним в обчисленні строків позовної давності, якщо особа, права якої порушено вважала, що правовідносини виникли з інших підстав.

Саме таку правову позицію висловлено у постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі 6-48цс15, а Верховний Суд у своїй практиці від неї не відступав (справа № 146/293/16-ц).

Велика палата Верховного Суду у постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц (провадження № 14-306цс18) не знайшла підстав для відходу від такої правової позиції.

Позивач пов'язує порушення його прав саме з фактом обізнаності про існування договору оренди і його змістом, який він не підписував та про який дізнався у 2016 році, а не з фактом користування відповідачем його земельною ділянкою.

Оскільки за встановлених судами фактичних обставин справи, ОСОБА_1 до 2016 року не знав про існування письмового договору оренди земельної ділянки, то факт такої обізнаності і є початком перебігу строку позовної давності.

За таких обставин, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що внаслідок відсутності волевиявлення ОСОБА_1 на передачу в оренду належної йому земельної ділянки, правовідносини за договором оренди земельної ділянки між сторонами у встановленому законом порядку не виникали, а перебіг строку позовної давності має починатися з часу, коли позивачу стало відомо про існування такого договору.

Посилання відповідача на те, що початок перебігу позовної давності необхідно обчислювати з моменту, коли позивач отримав плату за користування землею, суди обґрунтовано визнали таким, що суперечить нормам статті 261 ЦК України.

Перебіг позовної давності починається не з моменту, коли сторони домовились про тимчасове користування земельною ділянкою позивача та отримання останнім плати за користування земельною ділянкою, а з часу, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого майнового права, тобто про укладення від його імені договору не уповноваженою на це особою.

Оскільки підставами позову ОСОБА_1 було непідписання спірного договору оренди землі, що свідчить про відсутність волевиявлення на укладення договору на вказаних у ньому умовах, для правильного вирішення вказаної справи, зокрема у частині висновків щодо початку перебігу позовної давності, важливим є така фактична обставина, як момент, коли особа довідалася, або могла довідатися про порушення свого права, а саме про факт укладення саме з відповідачем, саме письмового договору оренди та саме на тих умовах, що зазначено у цьому договорі.

Аналогічних висновків Верховний Суд дійшов при постановленні судових рішень у справах № 145/374/17 від 6 березня 2019 року та № 145/1089/17 від 13 лютого 2019 року, які є аналогічними за установленими фактичними обставинами та підставами позову справі, що є предметом перегляду.

Судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Зернопродукт - Липівка» залишити без задоволення, а рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 05 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 05 грудня 2016 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара