Номер провадження: 22-ц/813/269/19
Номер справи місцевого суду: 496/4342/16-ц
Головуючий у першій інстанції Трушина О.І.
Доповідач Дрішлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Черевка П.М., Драгомерецького М.М.,

при секретарі судового засідання Півнєву Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 22 грудня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Василівської сільської ради Біляївського району Одеської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

09 грудня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до Біляївського районного суду Одеської області з позовною заявою до Василівської сільської ради Біляївського району Одеської області про визнання права власності на Ѕ частину квартири (т. 1, а.с. 2-5).

Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 18 січня 2017 року було вирішено залучити до участі у справі ОСОБА_2 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору (т. 1, а.с.31).

05.07.2017 року ОСОБА_3 подав до суду уточнену позовну заяву, в якій визначив відповідачами: Василівську сільську раду Біляївського району Одеської області, ОСОБА_2 , а також ОСОБА_4 (т. 1, а.с. 59-64).

10.07.2017 року ухвалою Біляївського районного суду Одеської області було задоволено клопотання представника ОСОБА_2 ОСОБА_1 про зупинення провадження в справі до вирішення цивільної справи № 496/5504/14-ц за позовом ОСОБА_3 до Василівської сільської ради Біляївського району Одеської області про визнання права власності в порядку спадкування (т. 1, а.с. 70). Ухвалою від 12.10.2017 року провадження в справі було відновлено (т. 1, а.с. 81).

22 грудня 2017 року Біляївський районний суд Одеської області ухвалив рішення (суддя Трушіна О.І.), яким позовну заяву ОСОБА_3 до Васильківської сільської ради Біляївського району, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання права власності задовольнив частково. А саме вирішив визнати незаконним та скасувати рішення Василівської сільської ради Біляївського району Одеської області № 59-V від 14 липня 2016 року, а також визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 120-123).

Не погоджуючись з вказаним рішенням представник ОСОБА_2 ОСОБА_1 23.01.2018 року направив до суду апеляційну скаргу. Апелянт вважає, що рішення Біляївського районного суду Одеської області від 12 грудня 2017 року в справі № 496/5504/14-ц, на яке посилався суд при ухваленні оскаржуваного рішення не набрало законної сили, адже дане рішення саме оскаржувалося в апеляційному порядку, а тому, на думку апелянта, обставини, зазначені в ньому не можуть слугувати доказами при розгляді справи № 496/4342-16-ц. Крім того апелянт зазначає, що при ухваленні оскаржуваного рішення 22 грудня 2017 року не було надано належної оцінки тому факту, що позивачем по справі було втрачено договір купівлі-продажу, зареєстрованого 13.04.1998 року в Жовтневій філії Одеської спеціалізованої біржі нерухомості за реєстром № 98.04-423. Разом з тим, апелянт звертає увагу на те, що в додатках до позовної заяви ОСОБА_3 було надано копію вказаного договору купівлі-продажу. При цьому, на думку апелянта, логічним є те, що для створення копії будь-якого документу необхідно мати оригінал. Апелянт вказує, що ОСОБА_3 повинні були надаватися до суду докази, які б підтверджували його спроби відновити втрачений документ, проте дана вимога залишилась невиконаною та була проігнорована суддею при винесені рішення. Також апелянт зазначив, що дослідження договору купівлі-продажу має вирішальне значення для вирішення питання належності спірної квартири, в зв`язку з чим ним було заявлено клопотання про витребування оригіналу договору купівлі-продажу, яке, однак, було залишено без задоволення судом першої інстанції. Тому апелянт просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі (т. 1, а.с. 128-130).

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 12.03.2018 року було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 22.12.2017 року (т. 1, а.с. 168-169). Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 02.04.2018 року справу було призначено до розгляду (т. 1, а.с. 182).

В зв`язку з ліквідацією Апеляційного суду Одеської області протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа була розподілена колегії суддів Одеського апеляційного суду в складі головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Черевка П.М., Драгомерецького М.М. Ухвалою Одеського апеляційного суду від 11.01.2019 року справа була прийнята до провадження та призначена до розгляду (т. 2, а.с. 3-4).

Відзив чи заперечення на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходили.

В судовому засіданні представник позивача проти задоволення апеляційної скарги, заперечував. Представник відповідачів апеляційну скаргу підтримував, в останнє судове засідання не з`явився, подав клопотання про відкладення судового засідання, яке було відхилено судом. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що рішення Василівської сільської ради Біляївського району Одеської області № 59-V від 14 липня 2016 року порушує права позивача на володіння належним йому майном, а право позивача на 1/2 частину спірної квартири оспорюється. Тому в цій частині суд вирішив задовольнити позовні вимог. Щодо інших вимог суд дійшов висновку, що позивач обрав невірний спосіб захисту своїх прав. Крім того, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження тієї обставини, що відповідачі чинять йому перешкоди у користуванні та розпорядженні квартирою, а вказана обставина зазначена лише в позові та нічим не підтверджена, тому суд не знайшов підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції в оскарженій частині, та відхиляючи доводи апеляційної скарги вважає за необхідне зазначити таке.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно було встановлено судом першої інстанції 13.04.1998 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого 13.04.1998 року в Жовтневій філії Одеської спеціалізованої біржі нерухомості за № 98.04-423, придбали у ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 квартиру АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 7-8).

Рішенням Василівської сільської ради Біляївського району Одеської області №61-V від 14.07.2006 року пустуючу квартиру АДРЕСА_1 надано для тимчасового проживання громадянину ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 17).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , після смерті якої відкрилася спадщина на належне їй майно. ОСОБА_3 , як спадкоємець першої черги, після смерті ОСОБА_5 звернувся до Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області щодо отримання свідоцтва про право на спадщину на вказану частину квартири, однак листом №1299/02-14 від 23.04.2014 року ОСОБА_3 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з тим, що вказана біржова угода потребує визнання в судовому порядку. Тому ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування за законом, справа № 496/5504/14-ц. В рамках вказаної справи рішенням від 12.12.2014 року ухвалено визнати договір купівлі-продажу, зареєстрований 13.04.1998 року в Жовтневій філії Одеської спеціалізованої біржі нерухомості за реєстром №98.04-423, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 як покупцями та ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , як продавцями, квартири АДРЕСА_1 дійсним. А також визнати за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1, а.с. 9-10).

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15.09.2016 року 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 , яка є приватною спільною частковою власність, на підставі рішення суду № 496/5504/14-ц 12.09.2016 року була зареєстрована за ОСОБА_3 (т. 1, а.с. 13).

Окрім іншого в матеріали справи міститься довідка Василівської сільської ради Біляївського району Одеської області від 25.10.2016 року, відповідно до якої за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані та проживають з 09.09.2009 року - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дружина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , донька - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , донька - ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (т. 1, а.с. 65).

Одночасно апеляційний суд звертає увагу на те, що за обставинами даної справи, що також було встановлено судом першої інстанції, оригінал договору купівлі-продажу, зареєстрованого 13.04.1998 року в Жовтневій філії Одеської спеціалізованої біржі нерухомості за № 98.04-423, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 як покупцями та ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , як продавцями, квартири АДРЕСА_1 , позивачем втрачено.

Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена законом.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених умов, а саме: якщо зона являє собою куплю-продаж, допущений до обороту на товарній біржі, якщо її учасники - члени біржі, якщо вона зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угода вважається укладеної з моменту її реєстрації на біржі. Угоди укладені на біржі не підлягають нотаріальному посвідченню.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України в постанові № 05 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», а саме в п. 5 роз`яснив, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Пленум ВССУ в п. 37 вище згаданої постанови зазначив, що з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше.

Згідно змісту ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до положень ст.319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майно

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже, як було вище наведено позивач отримав право власності на 1/2 частину спірної квартири на підставі укладення відповідного правочину договору купівлі-продажу зареєстрованого 13.04.1998 року в Жовтневій філії Одеської спеціалізованої біржі нерухомості за № 98.04-423. Відтак, позивач набув право власності на спірну частку нерухомого майна на відповідній правовій підставі, прямо передбаченій законом. Оскільки оригінал договору купівлі-продажу спірної квартири було втрачено позивач звернувся до суду з відповідними вимогами. Нормами діючого законодавства передбачена процедура визнання права власності на майно в тому випадку, якщо особа втратила правовстановлюючі документи. При цьому апеляційний суд одночасно звертає увагу на те, що договори про надання послуг по водокористуванню, інших комунальних послуг, довідка про місце проживання тощо свідчать про факт користування нерухомим майно та не є належними правовстановлюючими документами, які підтверджують право власності на відповідне майно. Тому апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та відхиляє доводи апеляційної скарги.

Щодо інших доводів апеляційної скарги. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно зі ст. 319 ЦПК України в попередній редакції рішення або ухвала апеляційного суду набирають законної сили з моменту їх проголошення. Відповідно до ст. 384 ЦПК України в діючій редакції постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Як вбачається з матеріалів справи суд першої інстанції при вирішенні спору по суті посилався на обставини, встановлені рішенням № 496/5504/14-ц за позовом ОСОБА_3 до Василівської сільської ради Біляївського району Одеської області про визнання права власності в порядку спадкування за законом. Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 12.12.2014 року позовні вимоги ОСОБА_3 були задоволені, про що вже вище зазначалось апеляційним судом (т. 1, а.с. 9-10). Вказане рішення було оскаржене ОСОБА_4 в апеляційному порядку. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 21.09.2017 року було закрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою (т. 1, а.с. 73-75). Крім того, як вбачається з інформації, яка міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень вказане рішення від 12.12.2014 року в справі № 496/5504/14-ц було оскаржене представником Лебедіним ОСОБА_12 .І. в інтересах ОСОБА_10 , та ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 03.05.2018 року апеляційне провадження за вказаною скаргою було вирішено закрити. Отже, з наведеного вбачається, що рішення Біляївського районного суду Одеської області від 12.12.2014 року в справі № 496/5504/14-ц набрало законної сили, тому доводи апеляційної скарги відхиляються.

Одночасно апеляційний суд зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, враховуючи вище наведене, оскільки доводи апеляційної скарги не спростували правильних по суті висновків суду першої інстанції, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін на підставі ст. 375 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 22 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційного скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

М.М. Драгомерецький

П.М. Черевко

Повний текст постанови виготовлено 11 липня 2019 року.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

20.06.2019 року м. Одеса