Справа № 204/7908/15-ц
Провадження № 2/204/598/19
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 червня 2019 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Дубіжанської Т.О.

за участю секретаря Єфімової А.О.

за участю представника позивача ОСОБА_1

за участю відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Несен В.А. про визнання заповіту недійсним та визнання права власності в порядку спадкування, -

В С ТА Н О В И В:

У грудні 2015 року позивачка ОСОБА_3 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Несен В.А., в якій просила: визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_4 18 липня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Несеном В. А., зареєстрований в реєстрі за № 971; визнати в порядку спадкування після ОСОБА_4 за ОСОБА_3 право власності на нерухоме майна - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . В обґрунтування позову зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачки ОСОБА_4 . Після його смерті позивачка звернулась до приватного нотаріуса Дніпропетровської міського нотаріального округу Міхеєвої Т.М. з заявою про прийняття спадщини, де дізналася, що 18 липня 2013 року її батько склав заповіт, в якому все належне йому майно він заповів ОСОБА_2 . Заповіт на ім`я ОСОБА_2 був посвідчений 18.07.2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровської міського нотаріального округу Несен В.А. Під час спілкування з батьком вона ніколи не чула про таку особу як ОСОБА_2 , коли, де і як вони познайомились їй не відомо. Зазначила, що батько позивачки тривалий час був наркозалежним, перед смертю тяжко хворів, приймав у зв`язку із хворобою препарати, що впливають на психічний стан, у зв`язку із самою хворобою знаходився у психічно пригніченому стані та не міг адекватно реагувати на оточуюче середовище. Також, нею неодноразово при спілкуванні з батьком було помічено значні зміни його поведінки. Також, ставить під сумнів можливість усвідомлювати батьком своїх дій та керувати ними під час складання 18.07.2013 року заповіту і та обставина, що влітку 2013 року батько лікувався у міській клінічній лікарні № 6, де йому для надання належного лікування, при проведені хірургічного втручання, для позбавлення його від страждань застосовувались сильнодіючі знеболювальні лікувальні препарати, які він приймав, за рекомендацією лікаря, у період хвороби та тривалий час після проведеної операції. Вказані обставини їй відомі, оскільки вона неодноразово за власні кошти, з листком призначення від лікаря медичних препаратів, купувала у спеціалізованих аптеках міста протягом 2013 року визначені лікарем медичні препарати. Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Враховуючи викладене, позивачка вимушена звернутися до суду з даним позовом про визнання заповіту недійсним та визнання права власності в порядку спадкування.

В судовому засіданні представник позивача - ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити у їх задоволенні в повному обсязі.

Третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Несен В.А. в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Допитана в судовому засіданні 30 січня 2017 року в якості свідка ОСОБА_5 суду пояснила, що вона працює процедурною медсестрою в хірургічному відділенні у Шостій міській клінічній лікарні, працює кожного дня з 08.00 год. до 16.00 год. ОСОБА_6 їй знайомий, оскільки останній лежав у лікарні, де вона працює, з діагнозом панкреатит. Жмурченко ОСОБА_7 було прооперовано та у вказаній лікарні він перебував достатньо довго, не менше одного тижня, та перебував у достатньо важкому стані. У психіці хворого ОСОБА_4 відхилень вона не помічала. Також зазначила, що у лікарні вільний вихід та примусово там нікого не тримають.

Допитаний в судовому засіданні 30 січня 2017 року в якості свідка ОСОБА_8 суду пояснив, що він з 2005 року працює лікарем-хірургом у Шостій міській клінічній лікарні. Пацієнта ОСОБА_4 він пам`ятає, оскільки останній знаходився на стаціонарному лікуванні у відділенні хірургії в лікарні, де він працює, з діагнозом гострий панкреатит. У вказаній лікарні ОСОБА_4 лежав декілька разів та був прооперований. Щодо психічного стану хворого ОСОБА_4 він нічого сказати не може, оскільки не є психіатром.

Вислухавши сторони, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи та дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

В судовому засіданні встановлено, що дошлюбне прізвище позивачки ОСОБА_3 «Жмурченко», яке вона змінила у зв`язку з укладенням 28 квітня 2001 року шлюбу з ОСОБА_9 , що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 , виданим 28 квітня 2001 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінського районного управління юстиції м. Дніпропетровська, актовий запис № 256 (а.с. 8).

Позивачка ОСОБА_3 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Дніпропетровську, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим 31 грудня 1981 року Відділом РАЦС Ленінського району м. Дніпропетровська, актовий запис № 4586 (а.с. 7). У вказаному свідоцтві про народження батьками позивачки зазначені: батько - ОСОБА_4 , мати ОСОБА_10 .

Отже, судом встановлено, що батьком позивачки є ОСОБА_4 .

18 липня 2013 року Приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Несен Володимиром Андрійовичем було посвідчено заповіт ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що був зареєстрований в реєстрі за № 971, яким на випадок його смерті усе належне йому майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, усі майнові права та обов`язки, які належатимуть йому на день смерті, а також все те, на що за законом він матиме право, він заповів ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 29).

Відповідно до статті 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

ІНФОРМАЦІЯ_5 батько позивачки - ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим повторно 11 серпня 2015 року Відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 4356 (а.с. 9).

Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, на належне йому майно.

У відповідності до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Після того, як позивачка ОСОБА_3 дізналась про складання її батьком ОСОБА_4 18 липня 2013 року заповіту на ім`я ОСОБА_2 , вона вирішила звернутись до суду з вказаною позовною заявою про визнання заповіту недійсним та визнання права власності в порядку спадкування, оскільки вважає, що даний заповіт вчинений хоча і дієздатною особою, однак в момент його вчинення ОСОБА_4 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, так як був наркозалежною людиною, у цей період перебував на лікуванні у Дніпропетровській шостій міській клінічній лікарні та приймав сильнодіючі препарати, які впливали на його психічний стан, знаходився у психічно пригніченому стані і не міг адекватно реагувати на оточуюче середовище.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Згідно відповіді Комунального закладу «Дніпропетровська шоста міська клінічна лікарня» Дніпропетровської обласної ради» № 9/121 від 26 травня 2016 року вбачається, що ОСОБА_4 поступив до лікарні 20 червня 2013 року та був виписаний 24 липня 2013 року. У зв`язку з важкістю стану на початку лікування пацієнт перебував у відділенні інтенсивної терапії, де був під постійним наглядом лікарів-анестезіологів, завідувачів хірургічними відділеннями та чергових лікарів (а.с. 35).

Отже, судом встановлено, що у період складання оспорюваного заповіту ОСОБА_4 перебував на стаціонарному лікуванні у Комунальному закладі «Дніпропетровська шоста міська клінічна лікарня» Дніпропетровської обласної ради».

Згідно статті 1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

За частиною 1 статті 30 ЦК України, цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Відповідно до частини 1 статті 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтересі порушені.

Єдиною підставою для визнання недійсним заповіту згідно ч. 2 ст. 1257 ЦК України може бути встановлення, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Згідно пункту 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини 2 статті 1257 ЦК України, суд відповідно до ЦПК України за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Системний аналіз норм ЦК свідчить, що відповідно до частини 2 статті 1257 ЦК України виключно підстави недійсності правочину, визначені у статті 225, статті 231 ЦК України, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі.

Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підстави припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (стаття 105 ЦПК України). Суд не має права давати оцінку медичним документам, які потребують спеціальних знань.

Ухвалюючи рішення про визнання недійсним заповіту з підстав, передбачених частиною 1 статті 225 ЦК України, суди повинні враховувати, що для визнання такого правочину недійсним предметом доказування є та обставина, що особа-заповідач у момент складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Висновок судово-психіатричної експертизи у такій категорії справ є лише одним із доказів, якому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами.

Ухвалою суду від 6 лютого 2017 року (а.с. 119-120) за клопотанням представника позивача по справі було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої були поставлені такі питання:

- який психічний стан здоров`я характеризував ОСОБА_4 , на момент укладання Заповіту від 18.07.2013 року за реєстраційним № 971, який був складений на користь ОСОБА_2 ича?;

- чи страждав ОСОБА_4 психічним захворюванням, на момент складання Заповіту від 18.07.2013 року за реєстраційним № 971, який був складений на користь ОСОБА_2 ?;

- чи усвідомлював ОСОБА_4 свої дії і міг керуватись ними на момент підписання Заповіту від 18.07.2013 року за реєстраційним № 971, який був складений на користь ОСОБА_2 ?

Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 13 від 18 травня 2017 року, виконаного судовими експертами Комунального закладу «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради», комісія дійшла висновку, що ОСОБА_4 на момент складання та підписання заповіту 18 липня 2013 року будь-якими психічними захворюваннями не страждав, за своїм психічним станом в той період часу він міг розуміти значення своїх дій та керувати ними (а.с. 135-137).

Отже, твердження позивачки про те, що при складанні заповіту 18 липня 2013 року заповідач ОСОБА_4 перебував в такому стані, коли не міг усвідомлювати значення своїх дій та (або) не міг керувати ними, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи та спростовуються наявними у справі матеріалами, а саме висновком судово-психіатричного експерта № 13 від 18 травня 2017 року.

Положенням ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України закріплено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів . Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З відповіді Комунального закладу «Дніпропетровський наркологічний диспансер» Дніпропетровської обласної ради № 771 від 07 квітня 2016 року вбачається, що ОСОБА_4 , 1958 року народження, під диспансерно-динамічним наглядом у лікаря-нарколога не перебував (а.с. 22).

Крім того, згідно довідки № 1564, виданої 18 квітня 2016 року Комунальним закладом «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради, ОСОБА_4 , 1958 року народження, на стаціонарному лікуванні в КЗ «ДКПЛ» ДОР» не знаходиться і раніше за архівною документацією не значиться (а.с. 83).

Також, з відповіді Комунального закладу «Дніпропетровська міська поліклініка № 1» Дніпропетровської обласної ради» № 14/191 від 07 квітня 2017 року вбачається, що ОСОБА_4 не знаходився на обліку лікаря-психіатра КЗ «Дніпропетровська поліклініка № 1» ДОР» (а.с.128).

За таких обставин, твердження позивачки про те, що ОСОБА_4 був наркозалежною людиною є недоведеними належними, допустимими та достовірними доказами у розумінні ст.ст. 76-80 ЦПК України, у зв`язку з чим суд їх до уваги не приймає та відхиляє.

Враховуючи викладене, судом встановлено, що ОСОБА_4 на момент складання та підписання заповіту 18 липня 2013 року міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, а його волевиявлення було вільним та відповідало його внутрішній волі.

З огляду на наведене, встановивши та проаналізувавши усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні обставин справи, усі докази у їх сукупності, суд приходить до переконання про відсутність підстав, передбачених ст. ст. 203, 1257 ЦК України, для визнання недійсним заповіту, складеного 18 липня 2013 року ОСОБА_4 на користь відповідача ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Несен В.А., зареєстрованого в реєстрі за № 971, а тому позовні вимоги ОСОБА_3 в цій частині задоволенню не підлягають.

Згідно ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є похідними від позовних вимог про визнання заповіту недійсним, а також з урахуванням того, що єдиним спадкоємцем за заповітом ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 , є відповідач ОСОБА_2 , суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 в частині визнання права власності в порядку спадкування також не підлягають задоволенню.

Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до переконливого висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 належить відмовити в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позовних вимог позивачці відмовлено, то судові витрати ОСОБА_3 по справі підлягають віднесенню на сторону позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 15, 30, 203, 225, 231, 1217, 1220, 1223, 1233, 1234, 1257 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 81, 89, 128, 141, 142, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_3 ), третя особа Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Несен В.А. (місцезнаходження: АДРЕСА_4 ) про визнання заповіту недійсним та визнання права власності в порядку спадкування відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Т. О. Дубіжанська