Постанова

Іменем України

19 червня 2019 року

м. Київ

справа № 755/13316/17

провадження № 61-15177св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи:

заявник - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

заінтересована особа - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Глівінського Анатолія Івановича на постанову Апеляційного суду міста Києва від 28 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Гаращенка Д. Р., Невідомої Т. О., Пікуль А. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У серпні 2017 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»(далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду із заявою про видачу дубліката виконавчого листа, виданого 13 липня 2010 року Дніпровським районним судом міста Києва у справі № 2-1177/10 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») заборгованості за договором про надання споживчого кредиту від 26 вересня 2006 року № 0 в розмірі 431 726,99 доларів США, що станом на 03 червня 2010 року еквівалентно 3 421 695,42 грн, посилаючись на те, що 06 серпня 2010 року державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції міста Києва (далі - Відділ ДВС Дніпровського РУЮ міста Києва) було відкрито виконавче провадження за виконавчим листом № 2-1177/10. 08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, за яким до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги за вказаним кредитним договором. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 17 серпня 2016 року було замінено стягувача у справі № 2-1177/10 з ПАТ «УкрСиббанк» на його правонаступника - ПАТ «Дельта Банк». Під час внутрішньобанківської перевірки було виявлено, що 26 червня 2013 року державний виконавець Відділу ДВС Дніпровського РУЮ міста Києва виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачу та направив його на адресу ПАТ «УкрСиббанк». Разом з тим ПАТ «УкрСиббанк» не передало вказаний виконавчий лист ПАТ «Дельта Банк» як новому кредитору, він є втраченим, що дає підстави для видачі його дубліката.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 08 грудня 2017 року у складі судді Чех Н. А. в задоволенні заяви відмовлено.

Судове рішення місцевого суду мотивоване тим, що заявником не надано будь-яких доказів на підтвердження втрати оригіналу виконавчого листа. Матеріали справи не містять відомостей щодо ненадходження на адресу ПАТ «УкрСиббанк» виконавчого документа. Також відсутня інформація про те, чи перебуває виконавчий лист на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 28 лютого 2018 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» задоволено. Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 08 грудня 2017 року скасовано. Заяву про видачу дубліката виконавчого листа задоволено. Видано ПАТ «Дельта Банк» дублікат виконавчого листа Дніпровського районного суду міста Києва від 13 липня 2010 року у справі № 2-1177/1 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості за кредитним договором від 26 вересня 2006 року № 0 в сумі 3 423 515,42 грн.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення заяви. Повідомленням Відділу ДВС Дніпровського РУЮ міста Києва від 30 листопада 2016 року підтверджується, що оригінал виконавчого листа № 2-1177/1 разом з копією постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві були направлені первісному кредитору - ПАТ «Укрсиббанк». Згідно з відповіддю ПАТ «Укрсиббанк» вказаний виконавчий лист на адресу банку не надходив. Таким чином, відмова у видачі дубліката виконавчого документа позбавляє ПАТ «Дельта Банк» права на виконання судового рішення та ставить під сумнів його обов`язковість.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У березні 2018 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову Апеляційного суду міста Києва від 28 лютого 2018 року, а ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 08 грудня 2017 року залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про ненадання заявником будь-яких доказів на підтвердження втрати оригіналу виконавчого листа. Задовольняючи заяву, апеляційний суд неповно з`ясував обставини справи, в оскаржуваній постанові послався на кредитний договір під № 0, який між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсиббанк» взагалі не укладався.

У травні 2018 року ПАТ «Дельта Банк» подало відзив на касаційну скаргу, в якому просило залишити її без задоволення, посилаючись на те, що відмова у видачі дубліката виконавчого документа позбавляє банк права на виконання судового рішення та ставить під сумнів його обов`язковість.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 23 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Дніпровського районного суду міста Києва.

17 травня 2018 року справа № 755/13316/17 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 06 червня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 04 червня 2010 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором від 26 вересня 2006 року № 31-9FQ/09-2006И в розмірі 431 726,99 доларів США, що станом на 03 червня 2010 року еквівалентно 3 421 695,42 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

На підставі вказаного рішення 13 липня 2010 року ПАТ «УкрСиббанк» було видано виконавчий лист № 2-1177/1, який банк пред`явив до виконання Відділу ДВС Дніпровського РУЮ міста Києва.

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу прав вимоги, за яким первісний кредитор відступив ПАТ «Дельта Банк» право вимоги, зокрема за договором про надання споживчого кредиту № 31-9FQ/09-2006И від 04 червня 2010 року (боржник ОСОБА_1 ), про що свідчить витяг з Додатку № 1 до договорукупівлі-продажу та акт прийому-передачі документації від 05 квітня 2012 року.

26 червня 2013 року державним виконавцем Відділу ДВС Дніпровського РУЮ міста Києва було винесено постанову про повернення виконавчого листа стягувачу на підставі пункту 7 частини першої статті 47 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-ХІV) в редакції, чинній на час винесення державним виконавцем постанови (боржник - фізична особа чи майно боржника, розшук яких здійснювався органами внутрішніх справ, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку).

На підставі постанови правління Національного банку України від 02 березня 2015 року № 150 «Про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних» Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02 березня 2015 року № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк», за яким з 03 березня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк».

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 02 жовтня 2015 року № 181 «Про початок процедури ліквідації ПАТ Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку» було розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Дельта Банк».

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 22 листопада 2016 року заяву ПАТ «Дельта Банк» про заміну стягувача, видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строків пред`явлення виконавчого документа до виконання задоволено частково. Замінено сторону стягувача ПАТ «УкрСиббанк» на ПАТ «Дельта Банк» у виконавчому листі № 2- 1177/1-10. В задоволенні решти вимог відмовлено.

Згідно з відповіддю Відділу ДВС Дніпровського РУЮ міста Києва від 30 листопада 2016 року, наданою на запит ПАТ «Дельта Банк» від 29 листопада 2016 року про надання інформації щодо перебування виконавчого документа на примусовому виконанні у вказаному відділі,оригінал виконавчого листа № 2-1177/1 разом з копією постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві було направлено на адресу первісного кредитора - ПАТ «Укрсиббанк».

05 грудня 2016 року ПАТ «Дельта Банк» зверталося до ПАТ «Укрсиббанк» із запитом про надання інформації щодо наявності вказаного виконавчого документа, однак відповіді не отримало.

Також апеляційним судом встановлено, що на адресу ПАТ «Укрсиббанк» не надходив оригінал виконавчого листа № 2-1177/1 разом з постановою державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачу від 26 червня 2013 року, що підтверджено повідомленнями ПАТ «Укрсиббанк» від 05 і від 12 лютого 2018 року.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Скасовуючи ухвалу місцевого суду та задовольняючи заяву, суд апеляційної інстанції виходив з того, що ПАТ «Дельта Банк» надано достатньо доказів на підтвердження відсутності оригіналу виконавчого документа.

Верховний суд не може повністю погодитися з таким висновком апеляційного суду з огляду на таке.

Згідно з частиною другою статті 368 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час звернення ПАТ «Дельта Банк» до суду із заявою про видачу дубліката виконавчого листа (далі - ЦПК України 2004 року), за кожним судовим рішенням, яке набрало законної сили, за заявою особи, на користь якої воно ухвалено, видається один виконавчий лист.

Відповідно до частини першої статті 21 Закону Закон № 606-ХІV в редакції, чинній на час видачі виконавчого листа, виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: виконавчі листи та інші судові документи - протягом трьох років; посвідчення комісій по трудових спорах - протягом трьох місяців; постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з частиною п`ятою статті 47 Закону № 606-ХІV в редакції, чинній на час винесення державним виконавцем постанови про повернення виконавчого листа стягувачу, повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 370 ЦПК України 2004 року замість втраченого оригіналу виконавчого листа або судового наказу суд, який видав виконавчий лист або судовий наказ, має право за заявою стягувана або поданням державного виконавця видати його дублікат.

05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України № 1404-VIII від 02 червня 2016 року «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII).

Згідно з пунктом 5 Розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Тлумачення пункту 5 Розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII свідчить, що він застосовується тільки до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання яких не сплив на час набрання чинності Законом № 1404-VIII. Для пункту 5 Розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» не передбачено зворотної дії в часі і можливості застосування норм Закону № 1404-VIII до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання яких сплив на час набрання ним чинності.

Вказаний правовий висновок наведений Верховним Судом в постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 553/1951/14-ц (провадження № 61-20552св18).

Згідно з підпунктом 17.4 пункту 1 розділу XIII«Перехідні положення» ЦПК України у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Таким чином, підставою для відмови у видачі дублікату виконавчого листа є закінчення строку, встановленого для пред`явлення його до виконання і незаявлення вимоги про поновлення цього строку.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції не врахував зазначених обставин та вимог процесуального законодавства, не з`ясував, чи звернулося ПАТ «Дельта Банк» із заявою про видачу дубліката виконавчого листа до закінчення строку, встановленого для пред`явлення його до виконання, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про наявність підстав для задоволення заяви.

Крім цього, видаючи ПАТ «Дельта Банк» дублікат виконавчого листа Дніпровського районного суду міста Києва від 13 липня 2010 року у справі № 2-1177/1 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості за кредитним договором від 26 вересня 2006 року № 0, апеляційний суд не звернув уваги на те, що між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсиббанк» було укладено договір № 31-9FQ/09-2006И, тобто договір з іншим номером.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд апеляційної інстанції не виклав у судовому рішенні в достатній мірі мотиви, на яких воно базується, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).

В силу положень статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи касаційним судом Верховний Суд позбавлений можливості ухвалити нове рішення у цій справі, оскільки для його ухвалення необхідно встановити обставини, що не були встановлені в рішеннях судів попередніх інстанцій.

Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщосуд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Враховуючи, що апеляційним судом не встановленні фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалене ним судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Глівінського Анатолія задовольнити частково.

Постанову Апеляційного суду міста Києва від 28 лютого 2018 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук
М. Ю. Тітов