КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 357/8373/18
№ апеляційного провадження:22-ц/824/2092/2019
Головуючий у суді першої інстанції: Цуранова А.Ю.
Доповідач у суді апеляційної інстанції:Семенюк Т.А.

2 липня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - Семенюк Т.А

Суддів - Рейнарт І.М., Кирилюк Г.М.,

при секретарі - Макаровій К.В.,

розглянувши в судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення боргу, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що 2 лютого 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики грошових коштів, відповідно до якого остання отримала у позику кошти в сумі 10 000 000 грн., які зобов`язалась повернути до 2 лютого 2018 року.

Зазначив, що 2 лютого 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір поруки.

Також зазначив, що незважаючи на строк повернення боргу - 2 лютого 2018 року, відповідачі свої зобов`язання не виконали, у зв`язку із чим просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 10 000 000 грн. - суму боргу за договором позики грошових коштів та стягнути з ОСОБА_3 суму боргу за договором поруки в розмірі 300 000 грн.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 серпня 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг в сумі 10 000 000 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 борг в сумі 300 000 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2 202, 5 гривень судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 2 202, 5 гривень судового збору.

Повернуто ОСОБА_2 з державного бюджету 4 405 гривень судового збору сплаченого при поданні позову згідно квитанції № 1-1190К від 30 липня 2018 року про сплату 8 810 гривень.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, вважаючи, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що 2 лютого 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики грошових коштів, відповідно до якого остання отримала у позику кошти в сумі 10 000 000 грн., які зобов`язалась повернути до 2 лютого 2018 року.

Також судом встановлено, що 2 лютого 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір поруки, відповідно до якого поручитель зобов`язався перед позикодавцем за виконання позичальником своїх зобов`язань, що випливають з договору позики від 2 лютого 2017 року.

Згідно п. 2.1 договору поруки, поручитель зобов`язується повернути після спливу строку частину позики в сумі 300 000 грн.

В матеріалах справи міститься заява від імені ОСОБА_1 про визнання позову у повному обсязі (а.с. 19).

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона /позикодавець/ передає у власність другій стороні /позичальникові/ грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем/ у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В силу ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Відповідно до вимог ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором, як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, відповідачі не виконали умови договору позики та поруки, відповідачем ОСОБА_1 визнаються позовні вимоги.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона передає другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознакам, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч.1 ст. 1047 ЦК України).

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст.1047 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач на підтвердження своїх доводів про те, що 2 лютого 2017 року він передав в борг відповідачці кошти в сумі 10 000 000 грн., які остання зобов`язалась повернути до 2 лютого 2018 року, надав суду оригінал розписки позичальника від 2 лютого 2017 року (а.с. 4-5).

Заперечуючи проти позову в суді апеляційної інстанції, представник відповідача вказував, що розписка від імені ОСОБА_1 підроблена, гроші вона не позичала і розписку не писала, оскільки з 2015 року перебуває за межами України і до цього часу в Україну не поверталась. До того ж, заяву до суду про визнання позовних вимог, яка міститься в матеріалах справи, вона не писала, її не підписувала(а.с. 19).

Доводи представника відповідача підтверджуються висновком судової почеркознавчої експертизи, проведеної 28 травня 2019 року КНІДСЕ, що підпис у договорі позики від 2 лютого 2017 року, який міститься на а.с. 4-5 виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Підпис у друкованій заяві від імені ОСОБА_1 до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 7 серпня 2018 року, яка міститься на а.с. 18, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Підпис від імені ОСОБА_1 у рукописній заяві ОСОБА_1 до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 7 серпня 2018 року, яка міститься на а.с. 19, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою. ( а.с. 23-34 т. 2).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження його позовних вимог до ОСОБА_1 про стягнення боргу, тому суд першої інстанції безпідставно задовольнив позов в цій частині.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог до ОСОБА_3 в апеляційному порядку не оскаржувалось, та апеляційним судом не переглядається.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційнорозміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, рішення суду в частині розподілу судових витрат щодо ОСОБА_1 та повернення ОСОБА_2 50% сплаченого судового збору у зв`язку із визнанням позову також підлягає скасуванню.

З ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати в сумі 19809 грн., з яких: 6594 грн. - за проведення експертизи і 13215 грн. - судовий збір при подачі апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 серпня 2018 року в частині задоволення позову до ОСОБА_1 та розподілу судових витрат скасувати, прийняти в цій частині нову постанову наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 19809 грн.

Постанова набирає чинності з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 4 липня 2019 року.

Головуючий

Судді