Постанова

Іменем України

26 червня 2019 року

м. Київ

справа № 127/22347/14-ц

провадження № 61-12550св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

представник позивача -Пономаренко Денис Юрійович,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області, у складі судді Борисюк І. Е., від 16 лютого 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області, у складі колегії суддів: Голоти Л. О., Кучевського П. В., Шемети Т. М., від 07 грудня

2016 року.

Короткий зміст позовної заяви та її обґрунтування

У жовтні 2014 року публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк», банк) звернулось до суду з позовом до

ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 09 червня 2008 року між

ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі

63 тис. доларів США зі сплатою 11,9% річних з кінцевим терміном повернення 10 жовтня 2031 року. 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк», який є правонаступником ВАТ «Сведбанк», та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги, у тому числі за вказаним кредитним договором. Зазначав, що 15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до умов якого ПАТ «Альфа-Банк» набуло право вимоги за вказаним кредитним договором. Вказувало на те, що у порушення умов кредитного договору ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором не виконує, у зв`язку з чим станом на 11 серпня 2014 року виникла заборгованість у розмірі 47 474, 57 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного банку України еквівалентно 608 907,79 грн.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд стягнути вказану заборгованість з відповідача на його користь.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 лютого

2015 року у задоволенні позову ПАТ «Альфа-Банк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження набуття права вимоги за спірним кредитним договором, тому місцевий суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 07 грудня 2016 рокуапеляційну скаргу ПАТ «Альфа-Банк» відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши при цьому, що під час апеляційного розгляду справи позивач не надав суду документи, які засвідчують право вимоги за спірним кредитним договором. Позивач просив суд стягнути заборгованість за кредитним договором від 09 червня 2008 року, у той час як судом першої інстанції встановлено наявність укладеного кредитного договору між

ОСОБА_1 та ВАТ «Сведбанк» від 11 червня 2008 року. Доказів відступлення прав вимоги саме за цим договором позивачем не надано.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі ПАТ «Альфа-Банк» просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги зводяться до того, що посилання судів попередніх інстанцій на невідповідність дати укладення кредитного договору є необґрунтованими, оскільки судом апеляційної інстанції були досліджені нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу прав вимоги та відповідні акти прийому-передачі прав вимоги, на підставі яких до ПАТ «Альфа-Банк» перейшло право вимоги за кредитним договором від 11 червня 2008 року

№ 0101/0608/71-139. Крім того, заявник вказував, що під час розгляду справи відповідач не заперечував укладення спірного кредитного договору, отримання від банку грошових коштів, а також часткове погашення заборгованості, доказів на спростування наданого банком розрахунку заборгованості відповідачем не надано.

Відзиву (заперечення) на касаційну скаргу не надходило

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 липня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»

(далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

10 червня 2019 року справу передано судді-доповідачу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

11 червня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 0101/0608/71-139, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у сумі 63 тис. доларів США на термін з 11 червня 2008 року по 10 жовтня 2031 року зі сплатою

11,9% річних (а. с. 5-11).

На виконання умов кредитного договору від 11 червня 2008 року

№ 0101/0608/71-139 між сторонами було складено та підписано графік погашення кредиту (а. с. 9-11).

Згідно з пунктом 3.1 кредитного договору № 0101/0608/71-139 від 11 червня 2008 року позичальник зобов`язується здійснювати погашення заборгованості за кредитом шляхом внесення коштів на позичковий рахунок № 2233.5.0097398.01 щомісяця через касу банку згідно додатку

№ 1, що є невід`ємною частиною цього договору, якщо інше не передбачено цим договором.

Згідно з пунктом 3.3 вказаного кредитного договору проценти за користування кредитом підлягають сплаті позичальником через рахунок № НОМЕР_1 щомісяця в період з 01 по 20 число за попередній календарний місяць; проценти, нараховані за останній календарний місяць користування кредитом, сплачуються позичальником одночасно з погашенням кредиту.

З розрахунку заборгованості, наданого позивачем, слідує, що станом

на 11 серпня 2014 року відповідач має прострочену заборгованість за кредитним договором від 09 червня 2008 року № 0101/0608/71-139

у сумі 47 474,57 доларів США, що за курсом Національного банку України складає 608 907,79 грн, за відсотками - 2 559,29 доларів США, що еквівалентно 32 825,40 грн. Також позивачем нараховано неустойку у розмірі 110,32 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного банку України складає 1 414, 96 грн (а. с. 28).

Розрахунок заборгованості по вказаному кредитному договору здійснено з 09 червня 2008 року, у той час як з тесту самого кредитного договору № 0101/0608/71-139 від 11 червня 2008 року слідує, що банк зобов`язується видати кредит позичальнику з 11 червня 2008 року.

Відповідно до виписки з договору від 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Сведбанк» продало (відступило) права вимоги та передало їх ПАТ «Дельта Банк», а останнє прийняло їх і сплатило загальну купівельну ціну (а. с. 15). У виписці не вказано, за якими саме кредитними договорами були передані права вимоги.

15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» (продавець) та ПАТ «Альфа-Банк» (покупець) був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги, за умовами якого продавець продав (відступив) права вимоги за винагороду та на умовах, що визначені у цьому договорі. У договорі купівлі-продажу прав вимоги зазначається, що продавець придбав 25 травня 2012 року у ПАТ «Сведбанк» права вимоги, які виступають предметом вказаного договору (а. с. 16-22).

Згідно з пунктом 2.3 договору купівлі-продажу прав вимогивід 15 червня 2012 року обов`язок продавця з передачі покупцеві прав вимоги вважається виконаними з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі прав вимоги.

Згідно витягу з додатку № 1 до договору купівлі-продажу прав вимоги

від 15 червня 2012 року, який засвідений підписом та печаткою лише ПАТ «Альфа-Банк», у переліку кредитних договорів зазначено кредитний договір від 09 червня 2008 року № 0101/0608/71-139 (позичальник ОСОБА_1 ). Розмір вимог відсутній.

Акт приймання-передачі прав вимоги за договором купівлі-продажу прав вимоги від 15 червня 2012 року позивачем не надано.

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до статей 526, 530, 610 ЦК України, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК Україникредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

За частиною першою статті 1049 ЦК Українипозичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 57, частини першої статті 58 ЦПК України, 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно зі статтями 10, 60 ЦПК України, 2004 року, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 212 ЦПК України, 2004 року, визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, які ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає у рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, повно та всебічно дослідивши надані сторонами докази, надавши їм належну правову оцінку, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з недоведеністю заявлених позовних вимог, оскільки у цій справі позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження переходу права вимоги до відповідача за кредитним договором, укладеним між

ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 11 червня 2008 року № 0101/0608/71-139, зокрема позивач не надав суду акт приймання-передачі прав вимоги за договором купівлі-продажу прав вимоги від 15 червня 2012 року або інший двосторонній документ, який би міг підтвердити перехід права вимоги за вказаним кредитним договором від ВАТ «Сведбанк» до ПАТ «Дельта Банк» та у подальшому до ПАТ «Альфа-Банк».

Доводи касаційної скарги про те, що судом апеляційної інстанції були досліджені акти прийому-передачі прав вимоги, на підставі яких до

ПАТ «Альфа-Банк» перейшло право вимоги за кредитним договором

від 11 червня 2008 року № 0101/0608/71-139, є необґрунтованими, оскільки в матеріалах справи зазначені документи відсутні. Відсутнє відповідне посилання на дослідження зазначених доказів і в ухвалі суду апеляційної інстанції.

При вирішенні спору судом апеляційної інстанції враховано висновки, які містяться в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 квітня 2016 року.

Інші доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 лютого

2015 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 07 грудня

2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович