Номер провадження: 22-ц/813/3658/19
Головуючий у першій інстанції Гниличенко М. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.07.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Віцько А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства „АльфаБанк" про визнання пункту договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання пункту договору недійсним.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 02.07.2014 року між позивачем та ПАТ «Альфа-Банк» був укладений кредитний договір №500497581, згідно до умов якого позивач отримав кредит. Згідно до додатку №1 до Договору мета кредиту: споживчі потреби. В розділі 2 Договору зазначені: сума кредиту (п.2.1. Договору); процентна ставка, за користування кредитом (п.2.2. Договору); комісійна винагорода Банку (п.2.8. Договору).

Відповідно до умов п.2.8. Договору, комісійна винагорода Банку складається із сум: за управління Кредитом - 2,40%, повинна сплачуватись позивачем щомісячно, та розраховується із загальної суми Кредиту, вказаного в п.2.1 Договору; за операцію з переказу коштів, в розмірі 1,8% від суми переказу; за прийняття коштів до 1500 грн., з перерахунком для зарахування на Рахунок Банку - в розмірі 35 грн.; 2.8.4 за переказ коштів до 1500 грн., за допомогою програмно - технічного самообслуговування Банку - 10 грн.

Проте, обов`язок зі сплати комісійної винагороди, про яку йдеться у п.2.8. Договору, позивач вважає несправедливою умовою Договору, яка суперечить статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів". У зв`язку з чим ОСОБА_1 був змушений звернутися до суду та просив суд визнати умову кредитного договору № 500497581 від 02.07.2014 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 , щодо обов`язку позичальника сплачувати комісію за п.п.2.8.1, 2.8.2, 2.8.3, 2.8.4. пункту 2.8. Договору недійсною з моменту укладення договору та стягнути з Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 суму сплаченої комісії за нікчемною умовою кредитного договору № 500497581 від 02.07.2014 року (п.п.2.8.1, 2.8.2, 2.8.3, 2.8.4. пункту 2.8. Договору).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2018 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2018 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першою інстанцією норм матеріального і процесуального права.

Будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про причини не явки суду не повідомив, про відкладення розгляду справи клопотання не надав.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1)неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2)недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;

3)невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;

4)порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову про скасування заборони відчуження, суд першої інстанції встановивши пропущення позивачем строку позовної давності без поважних причин, що вказує на обґрунтованість заяви представника відповідача про застосування наслідків пропущення строків позовної давності разом з тим виходив з відсутності порушеного суб`єктивного права, а не з пропуску позовної давності.

Судова колегія погоджуючись з рішенням суду про відсутність підстав для задоволення заявленого позову, разом з тим не може погодитися з обгрунтуваннями суду першої інстанції щодо підстав відмови.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджується, що:

- відповідно до кредитного договору № №500497581 від 02.07.2014 року про надання споживчого кредиту, ПАТ «Альфа-банк» зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит у вигляді грошових коштів в розмірі 32832,00 грн., зі сплатою процентної ставки 17,99 річних, тип процентної ставки фіксований, кінцевий строк користування кредитом 03.07.2017 року/п.п.2.1,2.2,2.3 кредитного договору (а.с.7);

- разом з підписанням кредитного договору, сторонами був підписаний Додаток № 1 до кредитного договору «Графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг», в зазначеному додатку наявна уся інформація стосовно: суми кредиту, детальний розпис сукупної вартості кредиту, термін користування кредитом та інша інформація передбачена Законом України «Про захист прав споживачів», а саме п.2 ст.11 Закону / в редакції, що діяла на час укладення договору//а.с.28/

- до укладання кредитного договору ОСОБА_1 заповнював заяву-анкету на отримання кредиту, в якої зазначено, що позивач своїм підписом на цій анкеті-заяві підтверджує, що при поданні цієї анкети-заяви письмово ознайомлений з інформацією про умови кредитування та орієнтовану сукупну вартість споживчого кредиту від ПАТ «Альфа-банк», про всі його переваги та недоліки, а саме про те що: 1. Цільове використання (мета кредиту) - на споживчі потреби. 2. Спосіб видачі кредиту - шляхом перерахування коштів у сумі кредиту на рахунок позичальника, реквізити якого зазначені у кредитному договорі. 3. Забезпечення за кредитом - відсутнє. 4. Погашення кредиту здійснюється щомісяця рівними частинами. Основні переваги кредиту: кредит надається у національній валюті, відсутність прихованих комісій та платежів. Можливість дострокового погашення кредиту без штрафних санкцій. Основні недоліки кредиту: при погашені заборгованості за кредитом через каси банків-партнерів та інших банків можливе стягнення комісій за переказ готівки в рахунок погашення заборгованості за кредитом згідно до тарифів банків-партнерів та інших банків...».

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також і Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини п`ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору), частин першої, другої, п`ятої, сьомої статте 18 цього ж Закону застосовуються до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абзацами другим та третім частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь- які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Пунктом 7.1 кредитного договору передбачено сплату винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця у період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту.

За правилами частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦПК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає сплаті позичальником. Оскільки надання фінансового інструменту у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам лише самого банку, то такі дії не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Аналогічні позиції висновлені Верховним Судом України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16.

Встановивши, що умови пункту 2.8. Договору, комісійна винагорода Банку складається із сум: за управління Кредитом - 2,40%, повинна сплачуватись позивачем щомісячно, та розраховується із загальної суми Кредиту, вказаного в п.2.1 Договору; за операцію з переказу коштів, в розмірі 1,8% від суми переказу; за прийняття коштів до 1500 грн., з перерахунком для зарахування на Рахунок Банку - в розмірі 35 грн.; 2.8.4 за переказ коштів до 1500 грн., за допомогою програмно - технічного самообслуговування Банку - 10 грн., у суду першої інстанції не було підстав для набуття висновку про відсутність порушення суб`єктивного права позивача, який обґрунтовував заявлені вимоги про визнання недійсним п. 2.8 Договору № 500497581 від 02.07.2014 року щодо встановлення комісійних винагород Банку з посиланням на те, що умови даного пункту Договору є несправедливими, суперечать положенням частини п`ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) та відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», вказані умови договору є недійсними з моменту укладення кредитного договору.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції не може залишатися без змін.

Ухвалюючи власне судове рішення, судова колегія на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, доходить висновку про обгрунтованість заявлених вимог про визнання недійсним пукту 2.8 кредитного договору № 500497581 від 02.07.2014 року з підстав викладених у цій постанові суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

В розумінні ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту, хоча законодавство чітко не встановлює , які саме причини є поважними. Суд на власний розсуд визначає, чи були причини для пропущення позовної давності поважними.

Судова колегія звертає увагу, що до ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення, від представника відповідача надійшла заява про застосування позовної давності.

Суд першої інстанції у рішенні суду зазначив, що позивачем пропущено позовну давність без поважних причин, але не застосував позовну давність, оскільки виходив з того, що позовні вимоги є необґрунтованими.

Судова колегія вбачає, що позивач обґрунтував свої вимоги щодо недійсності пункту кредитного договору виключно невідповідністю його вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору).

Вказані норми законодавства є публічними і загальнодоступними.

Кредитний договір укладений 02.07.2014 року. Незнання законодавства само по собі не може вважатися поважною причиною пропуску строку позовної давності.

З матеріалів справи вбачається, що позивач вже звертався до суду з таким позовом, але ухвалою Київського районного суду м. Одеси позов ОСОБА_1 був залишений за заявою представника позивача без розгляду.

Дана ухвала суду позивачем не оскаржувалася.

Повторно позивач звернувся до суду з аналогічним позовом 25.09.2018 року, тобто вже після спливу позовної давності, оскільки залишення позову без розгляду в розумінні ч.1 ст. 265 ЦК України, не зупиняє перебігу строку позовної давності.

При таких обставинах, у суду апеляційної інстанції немає підстав вважати пропуск строку позовної давності таким, що відбувся з поважних причин і в такому випадку немає підстав для захисту порушеного права.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду в мотивувальній частині щодо наведених обґрунтувань відмови у задоволенні позовних вимог - зміні. В іншій частині рішення слід залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2018 року в мотивувальній частині змінити.

В іншій частині рішення - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складений: 08.07.2019 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова