Постанова

Іменем України

19 червня 2019 року

м. Київ

справа № 761/22643/15-ц

провадження № 61-2752св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк», від імені якого діє Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Славкіна Марина Анатоліївна, на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 листопада 2016 року у складі судді Макаренко І. О. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 08 червня 2017 року у складі колегії суддів: Чобіток А. О., Немировської О. В., Соколової В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який уточнила у процесі розгляду справи, до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (далі - ПАТ «ВіЕйБі Банк», Товариство) про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації втрати частини заробітку, посилаючись на те, що 26 червня 2015 року наказом ПАТ «ВіЕйБі Банк» вона була звільнена з роботи з посади провідного спеціаліста відділу організаційно-кадрової роботи управління адміністрування персоналу департаменту управління персоналом за власним бажанням на підставі частини першої статті 38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). При звільненні Товариство не провело з нею повного розрахунку, зокрема не виплатило додаткову заробітну плату, передбачену пунктом 4.1 трудового договору, а також - кошти за роботу у вихідні дні 25-26 січня 2014 року. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача на свою користь 36 660 грн додаткової заробітної плати, 2 444 грн оплати за роботу у вихідні дні, 56 490 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку, 16 480,53 грн компенсації втрати частини заробітку (інфляційне нарахування), а всього - 112 014,53 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 22 листопада 2016 року позов задоволено. Стягнуто з ПАТ «ВіЕйБі Банк» на користь ОСОБА_1 36 660 грн додаткової заробітної плати, 2 444 грн оплати за роботу у вихідні дні, 75 328,90 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку, 16 480,53 грн компенсації втрати частини заробітку (інфляційне нарахування), а всього - 130 913,43 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. Рішення в частині стягнення заробітної плати в межах платежу за один місць допущено до негайного виконання.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що відповідачем порушено права позивача щодо належного розрахунку при звільненні, зокрема їй не була виплачена передбачена трудовим договором додаткова заробітна плата та не оплачена у подвійному розмірі робота у вихідні дні. Позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку та компенсаційних виплат (інфляційних збитків) також є обґрунтованими, оскільки ОСОБА_1 доведено факт порушення Товариством строку проведення остаточного розрахунку.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 08 червня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «ВіЕйБі Банк» відхилено. Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 листопада 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У березні 2018 року ПАТ «ВіЕйБі Банк», від імені якого діє Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Славкіна М. А., подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 08 червня 2017 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що укладений 01 жовтня 2014 року між сторонами трудовий договір є фіктивним, оскільки з позивачем не було припинено іншого трудового договору, оформленого наказами від 31 жовтня 2008 року № 440-п, від 01 грудня 2011 року № 1242-п та від 04 березня 2013 року № 88-п, згідно з якими ОСОБА_1 уже була прийнята на роботу та переведена на іншу посаду із встановленням розміру основної та додаткової заробітної плати. В трудовій книжці позивача відсутній запис про початок роботи на підставі трудового договору від 01 жовтня 2014 року. Крім цього, 21 листопада 2014 року ПАТ «ВіЕйБі Банк» було віднесено до категорії неплатоспроможних та запроваджено тимчасову адміністрацію, у зв`язку з чим на спірні правовідносини поширюється дія Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

У червні 2018 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, посилаючись на те, що обставини справи встановлені судами попередніх інстанцій на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 28 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 30 червня 2016 року, було відмовлено в задоволенні позову ПАТ «ВіЕйБі Банк» до ОСОБА_1 про визнання трудового договору від 01 жовтня 2014 року недійсним. При цьому судами було встановлено, що зміст вказаного договору відповідав вимогам трудового законодавства, позивач тривалий час виконувала його умови, а роботодавець приймав таке виконання.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 04 травня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Шевченківського районного суду міста Києва.

24 травня 2018 року справа № 761/22643/15-ц надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 13 травня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, третьої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 213 Цивільного процесуального кодексу Українивід 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).

Зазначеним вимогам закону оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій не відповідають.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Судами встановлено, що з 03 листопада 2008 року ОСОБА_1 працювала в Товаристві на посаді провідного спеціаліста відділу організаційно-кадрової роботи Управління адміністрування персоналу Департаменту управління персоналом, а з 07 листопада 2011 року - провідного спеціаліста відділу організаційно-кадрової роботи Управління адміністрування персоналу Департаменту управління персоналом.

Наказом від 01 грудня 2011 року № 1242-п ОСОБА_1 переведено на посаду головного спеціаліста відділу організаційно-кадрової роботи Управління адміністрування персоналу Департаменту управління персоналом, а наказом від 04 березня 2013 року № 88-п - начальника Управління адміністрування персоналу Департаменту управління персоналом.

01 жовтня 2014 року між позивачем та ПАТ «ВіЕйБі Банк» було укладено трудовий договір, згідно з умовами якого працівникові визначено розмір заробітної плати в сумі 12 220 грн (пункт 4.1) та передбачено нарахування і виплату 21 листопада 2014 року додаткової заробітної плати в сумі 36 660 грн (пункт 4.2).

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 28 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 30 червня 2016 року, було відмовлено в задоволенні позову ПАТ «ВіЕйБі Банк» до ОСОБА_1 про визнання трудового договору від 01 жовтня 2014 року недійсним.

На підставі постанови правління Національного банку України від 20 листопада 2014 року № 733 «Про віднесення ПАТ «ВіЕйБі Банк» до категорії неплатоспроможних», Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20 листопада 2014 року № 123 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «ВіЕйБі Банк», яким з 21 листопада 2014 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «ВіЕйБі Банк».

Наказом від 26 червня 2015 року ОСОБА_1 звільнено із займаної посади за власним бажанням (у зв`язку з доглядом за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку) з 26 червня 2015 року за частиною першою статті 38 КЗпП України.

При звільненні з роботи остаточний розрахунок з позивачем не було проведено, а саме їй не виплачена додаткова заробітна плата, передбачена пунктом 4.1 трудового договору від 01 жовтня 2014 року, в розмірі 36 660 грн, а також - кошти за роботу у вихідні дні 25-26 січня 2014 року в розмірі 2 444 грн.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

У справі, яка переглядається, зобов`язання відповідача щодо виплати працівнику всіх сум, що належать йому при звільненні, виникли після запровадження в ПАТ «ВіЕйБі Банк» тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Згідно з пунктом 16 статті 2 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI«Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон № 4452-VI) тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до пункту 6 статті 2 Закону № 4452-VIліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

При цьому регулювання процедури тимчасової адміністрації передбачено Розділом VIІ «Тимчасова адміністрація», а ліквідації банку - Розділом VIІІ вказаного Закону.

Статтею 36 Закону № 4452-VIврегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації. Зокрема, згідно з пунктами 1, 2 частини п`ятої цієї статті під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Згідно з пунктом 3 частини шостої статті 36 Закону № 4452-VI обмеження, встановлене пунктом 1 частини п`ятої цієї статті, не поширюється на зобов`язання банку щодо виплати заробітної плати, авторської винагороди, відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров`ю працівників банку.

Тобто передбачені частиною п`ятою статті 36 Закону № 4452-VI обмеження не поширюються на зобов`язання банку щодо виплати заробітної плати, однак лише у період тимчасової адміністрації.

Поряд з цим на час звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом та на час вирішення судами справи в ПАТ «ВіЕйБі Банк» вже було розпочато процедуру ліквідації банку на підставі рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 20 березня 2015 року № 63 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку».

Відповідно до частини першої статті 44 Закону № 4452-VI Національний банк України приймає рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку за пропозицією Фонду та з інших підстав, передбачених Законом України «Про банки і банківську діяльність».

Згідно з частиною п`ятою статті 45 Закону № 4452-VI протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку. Вимоги фізичних осіб-вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються. У разі призначення уповноваженої особи Фонду, якій делеговано Фондом повноваження щодо складення реєстру акцептованих вимог кредиторів, кредитори заявляють про свої вимоги до банку такій уповноваженій особі Фонду.

Пунктами 1-3 частини другої та абзацом першим частини третьої статті 46 Закону № 4452-VI, якою врегульовано наслідки початку процедури ліквідації банку, визначено, що з дня початку процедури ліквідації банку припиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів)) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Якщо в банку, що ліквідується, здійснювалася тимчасова адміністрація, з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку тимчасова адміністрація банку припиняється. Керівники банку звільняються з роботи у зв`язку з ліквідацією банку; банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси; строк виконання всіх грошових зобов`язань банку та зобов`язання щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів) вважається таким, що настав. Під час здійснення ліквідації у банку не виникає жодних додаткових зобов`язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури.

Наведеною статтею Закону не передбачено, що встановлені нею обмеження не поширюються на зобов`язання банку щодо виплати заробітної плати (як це має місце під час тимчасової адміністрації), середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації втрати частини заробітку.

Згідно з частиною першою статті 52 Закону № 4452-VI кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів у певній черговості, зокрема до другої черги віднесені грошові вимоги щодо заробітної плати, що виникли із зобов`язань банку перед працівниками до прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

У спорах, пов`язаних з виконанням банком (в якому запроваджена тимчасова адміністрація та/або розпочата процедура ліквідації) зобов`язань перед кредиторами, норми Закону № 4452-VI є спеціальними; цей Закон є пріоритетним щодо інших нормативних актів України у цих правовідносинах.

Таким чином, оскільки на час пред`явлення позову і розгляду цієї справи в судах першої та апеляційної інстанції в ПАТ «ВіЕйБі Банк» вже було розпочато процедуру ліквідації, то стягнення коштів, в тому числі заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації втрати частини заробітку, у будь-який інший спосіб, аніж це визначено Законом № 4452-VI, є неможливим.

Порядок задоволення визнаних ліквідатором вимог кредиторів під час ліквідації банку не передбачає можливості задоволення вимог конкретного кредитора поза процедурою, встановленою Законом.

Відкликання Національним банком України на момент вирішення спору банківської ліцензії відповідача і початок процедури його ліквідації як юридичної особи зумовили настання для позивача правових наслідків, зокрема необхідність застосування спеціальної процедури пред`явлення майнових вимог до банку та їх задоволення у передбачених Законом порядку та черговості.

З наведених підстав пред`явлений ОСОБА_1 до ПАТ «ВіЕйБі Банк» позов не підлягає задоволенню.

Однак ні суд першої інстанції, ні апеляційний суд не застосували Закон № 4452-VI, який регулює спірні правовідносини, що призвело до неправильного вирішення справи.

Отже, висновки судів попередніх інстанцій про наявність підстав для задоволення вимог про стягнення з ПАТ «ВіЕйБі Банк» заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації втрати частини заробітку є помилковими.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування судом норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк», від імені якого діє Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Славкіна Марина Анатоліївна, задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 08 червня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації втрати частини заробітку відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова
С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук
М. Ю. Тітов