Постанова

Іменем України

12 червня 2019 року

м. Київ

справа № 461/7330/15-ц

провадження № 61-2746св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - на рішення апеляційного суду Львівської області від 06 грудня 2017 року у складі суддів: Шандри М. М., Левика Я. А., Струс М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

треті особи: приватний нотаріус Миколаївського районного нотаріального округу Алєксєєва Ганна Миколаївна, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Нор Надія Миколаївна, Іващук Гаррі Андрійович,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності та витребування майна.

Зазначала, що квартира АДРЕСА_1 належала її двоюрідній сестрі - ОСОБА_4 - та вибула з володіння власника поза її волею. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. Вона прийняла спадщину після смерті своєї двоюрідної сестри ОСОБА_4 , оскільки на час смерті ОСОБА_4 проживала разом з нею у її помешканні. Вона є єдиним спадкоємцем. Разом з тим, оформити належним чином право власності на спадщину та реально вступити у володіння квартирою не змогла, оскільки ОСОБА_5 в травні 2002 року за попередньою змовою з невстановленими слідством особами, шляхом обману та зловживання довірою ОСОБА_4 заволоділа майном спадкодавця. Так, 16 травня 2002 року, діючи від імені ОСОБА_4 , ОСОБА_5 продала спірну квартиру за договором купівлі-продажу ОСОБА_6 . Цього ж дня вказана квартира згідно договору купівлі-продажу від 16 травня 2002 року була перепродана ОСОБА_7 , який в свою чергу продав вказану квартиру ОСОБА_8 Наведені факти встановлені вироком Галицького районного суду від 29-30 грудня 2010 року, яким ОСОБА_5 визнана винною у вчиненні злочину, передбаченого частинами другою, четвертою статті 190, частиною третьою статті 358 КК України.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просить поновити їй строк звернення до суду, визнати її спадкоємцем ОСОБА_4 та факт прийняття позивачем спадщини після смерті ОСОБА_4 ; визнати недійсною довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н. М. 08 травня 2002 року, зареєстровану за реєстровим номером № 1851, на підставі якої ОСОБА_4 уповноважила ОСОБА_5 розпоряджатися її майном, як таку, що видана внаслідок шахрайських дій; визнати її власником квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 ; витребувати квартиру АДРЕСА_1 з незаконного володіння ОСОБА_3

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 21 грудня 2016 року (у складі судді Государського А. В.) позов задоволено. Поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду із позовом за захистом порушених прав. Визнано ОСОБА_1 спадкоємцем ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визнано недійсною довіреність, посвідчену 08 травня 2002 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н. М., зареєстровану за реєстровим №1851. Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 Витребувано у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 . Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_5 в травні 2002 року за попередньою змовою з невстановленими слідством особами, шляхом обману та зловживання довірою ОСОБА_4 заволоділа майном спадкодавця. Так, 16 травня 2002 року, діючи від імені ОСОБА_4 , ОСОБА_5 продала спірну квартиру за договором купівлі-продажу ОСОБА_6 . Цього ж дня вказана квартира згідно договору купівлі-продажу від 16 травня 2002 року була перепродана ОСОБА_7 , який в свою чергу продав вказану квартиру ОСОБА_8 Наведені факти встановлені вироком Галицького районного суду від 29-30 грудня 2010 року, яким ОСОБА_5 визнана винною у вчиненні злочину, передбаченого частинами другою, четвертою статті 190, частиною третьою статті 358 КК України. Крім того, 28 березня 2006 року ОСОБА_8 зареєстрував у Львівському обласному комунальному підприємстві Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» право власності на спірну квартиру та згідно договору купівлі-продажу від 04 квітня 2006 року відчужив її ОСОБА_3 Із протоколу допиту свідка від 23 листопада 2005 року встановлено, що ОСОБА_8 у травні 2005 року довідався, що придбана ним квартира перебуває під арештом з приводу порушення кримінальної справи за фактом шахрайських дій. Незважаючи на те, що на момент відчуження квартири ОСОБА_8 знав, що вказана квартира знаходиться під арештом і щодо квартири є претензії третіх осіб, відчужуючи спірну квартиру ОСОБА_3 , свідчив, що від покупця не приховано обставин, які мають істотне значення; щодо квартири відсутні судові спори; внаслідок продажу квартири не буде порушено прав та інтересів третіх осіб; обтяжень, а також будь-яких прав у третіх осіб щодо квартири немає. Таким чином, заслуговують на увагу твердження відповідача, що він є добросовісним набувачем квартири.Враховуючи те, що спірна квартира вибула з володіння ОСОБА_4 всупереч її волі як власника внаслідок злочинних дій щодо неї, вчинених ОСОБА_5 , що підтверджується відповідним вироком Галицького районного суду м. Львова, котрий вступив в законну силу, таке майно може бути витребуване від добросовісного набувача. Довіреність, на підставі якої ОСОБА_4 уповноважила ОСОБА_5 розпоряджатися її майном, як і договір купівлі-продажу, посвідчений 16 травня 2002 року, за яким ОСОБА_5 від імені ОСОБА_4 продала квартиру ОСОБА_6 , є нікчемними правочинами, а відтак не створюють правових наслідків в силу положень закону, оскільки порушують публічний порядок.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 06 грудня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що спірна квартира є обтяженою, а саме: вона виступає предметом іпотеки за договором від 03 червня 2014 року, укладеним між громадянином Нідерландів ОСОБА_9 та ОСОБА_3 . У матеріалах справи також міститься клопотання про залучення ОСОБА_9 до участі у справі з метою захисту його прав як іпотекодержателя спірного майна, в задоволенні яких судом відмовлено під час судового засідання, яке відбулося 21 грудня 2016 року, що підтверджується журналом судового засідання. Іпотекодержатель має бути залучений до участі у справі. Суд не залучив до участі у справі іпотекодержателя, а також не вирішив питання про процесуальний статус ОСОБА_5 , проте вирішував питання про визнання недійсною довіреності, виданої на її ім`я. Також, вирішуючи позовні вимоги, що випливають із спадкових відносин, поза увагою суду залишилось те, що належним відповідачем у такій категорії спорів при відсутності інших спадкоємців, що має місце в даному випадку, є відповідна територіальна громада в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Крім того, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі, поданій у січні 2018 року до Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду, представник ОСОБА_1 . - ОСОБА_2, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що спірна квартира вибула із володіння ОСОБА_4 всупереч її волі внаслідок злочинних дій щодо неї, вчинених ОСОБА_5 , а тому підлягає витребуванню на підставі статті 388 ЦК України. Висновок апеляційного суду про те, що якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Такий висновок суперечить змісту статей 1268, 1269 ЦК України, де зазначено, спадкоємець має право прийняти спадщину або не прийняти її. Оскільки на момент відкриття спадщини вона постійно проживала із спадкодавцем, а тому прийняла спадщину, то встановленню підлягає факт прийняття нею спадщини. Орган місцевого самоврядування не підлягає залученню до участі у справі, оскільки майно вибуло із власності спадкодавця до його смерті. Вирішення справи не впливає на права ОСОБА_5 , оскільки обставини щодо неї встановлено вироком суду. Крім того, ОСОБА_3 приховував обставини щодо передачі ним спірної квартири в іпотеку та необхідність залучення до участі у справі іпотекодержателя.

01 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої й апеляційної інстанцій

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Суди установили, що ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , належала квартира АДРЕСА_1 , яка від її імені була продана 16 травня 2002 року ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу громадянці ОСОБА_6 , яка в подальшому за договором купівлі-продажу цього ж дня відчужила її на користь ОСОБА_7 Останній за договором купівлі-продажу від 04 грудня 2002 року продав її ОСОБА_8 , який відчужив її останньому власнику - ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 04 квітня 2006 року.

Спірна квартира виступає предметом іпотеки за договором від 03 червня 2014 року, укладеним між громадянином Нідерландів ОСОБА_9 та ОСОБА_3

ОСОБА_1 є двоюрідною сестрою ОСОБА_4 та належить до спідкоємців третьої черги за законом.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника не з його волі.

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

На підставі частини п`ятої статті 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини.

Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача.

Таким чином, право на витребування у порядку статті 388 ЦК України майна, що вибуло із володіння спадкодавця поза його волею, набуває спадкоємець, який прийняв спадщину в установленому законом порядку.

Згідно із частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

ОСОБА_1 посилається на положення частини третьої статті 1268 ЦК України як підставу прийняття нею спадщини після смерті ОСОБА_4

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

Разом з тим, позивач просить про встановлення факту прийняття спадщини, між тим вимоги про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не заявляє.

Згідно статтею 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи у межах заявлених ними вимог.

Відповідно до положень статті 303 ЦПК України 2004 року під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд першої інстанції у порушення вимог статей 11, 130, 214, 215 ЦПК України з метою ефективного захисту порушених прав позивача предмет позову не уточнив, не визначився із характером спірних правовідносин та нормою правозастосування до них, що свідчить про необхідність виходу за межі доводів касаційної скарги та скасування судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції за статтею 411 ЦПК України.

Крім того, з огляду на відсутність інших спадкоємців ОСОБА_4 та з урахуванням роз`яснень, викладених у пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», колегія суддів погоджується із висновком апеляційного суду про те, що відповідачем за позовною вимогою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини має бути територіальна громада в особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Факт прийняття ОСОБА_1 спадщини після смерті ОСОБА_4 не встановлено, а тому позовні вимоги в іншій частині є передчасними, оскільки можуть бути заявлені спадкоємцем, який спадщину прийняв.

Крім того, норма частини першої 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використання правового механізму, встановленого статтями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову.

Разом з тим, у спірних правовідносинах договір купівлі-продажу від 16 травня 2002 року, укладений від імені ОСОБА_4 ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , недійсним не визнавався. Суд першої інстанції у своєму рішенні послався на нікчемність вказаного правочину як такого, що порушує публічний порядок.

Відповідно до частини 2 статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок.

Частиною 2 статті 236 ЦК України передбачено, що нікчемний правочин є недійсним з моменту його вчинення.

Позивач не посилалася на нікчемність договору купівлі-продажу від 16 травня 2002 року для обґрунтування позову за статтею 388 ЦК України, суд першої інстанції не зазначив, чим саме вказаний договір порушує публічний порядок, а, отже, питання про те, чи є такий договір нікчемним чи оспорюваним, не вирішено.

З огляду на передчасність позову в цій частині належність суб`єктного складу для вирішення спору в цій частині колегією суддів не перевіряється.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази; або 2) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 3) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

На підставі наведеної норми судові рішення у справі підлягають скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 21 грудня 2016 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 06 грудня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик