Постанова

Іменем України

01 липня 2019 року

м. Київ

справа № 466/2989/16-ц

провадження № 61-15824св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 11 жовтня 2016 року у складі судді: Білінської Г. Б., та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 02 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Мельничук О. Я., Крайник Н. П., Савуляка Р. В.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про захист честі і гідності та компенсацію моральної шкоди.

Позовна заява обґрунтована тим, що 23 жовтня 2015 року в період 17-18 год. відбувалась зустріч кандидата на посаду голови Брюховицької селищної ради ОСОБА_4 з громадою. Ця зустріч проходила в смт Брюховичі м. Львова по вул. Незалежності України, 16. На зустрічі були присутні члени ініціативної групи, у яку входила і ОСОБА_1 .

Позивач вказувала, що одним із кандидатів на посаду був ОСОБА_5 , відносно якого була інформація ,що він себе зарекомендував на війні у зоні АТО не з найкращої сторони. Вони вирішили організувати із ним зустріч з громадськістю селища з метою надати більше інформації молоді, членам МГО «Наші Брюховичі», про ОСОБА_5 та інших кандидатів на посаду голови. Зустріч з ОСОБА_4 розпочалась десь о 17:10 год. Присутніх було біля 20 осіб, вони стояли слухали промову ОСОБА_4 , щось обговорювали. Раптом на великій швидкості під`їхали два автомобілі, з яких вибігла група осіб, які одразу підбігли до неї та інших членів ініціативної групи. У групі приїжджих були відповідачі. ОСОБА_2 дав команду знімати зустріч на гаджети. Далі відповідачі викрикували до членів ініціативної групи, серед яких була позивач: «Це заказуха, продались за шинку...». ОСОБА_2 обізвав їх «аферистами». ОСОБА_3 знімав на свій телефон та викрикнув у їх адресу: «Заказуха... Продались... ».

На думку позивача, поведінка відповідачів була зухвалою та брутальною, принижувала її особисту гідність та честь, оскільки після 23 жовтня 2015 року усі, хто її знає, запитують, що відбулось на зборах у ОСОБА_4 , та що це за інформація, про те, що вони продались.

Неправомірними діями відповідачів їй завдано моральну шкоду, яка виразилася в моральних стражданнях та переживаннях, порушенні душевної рівноваги, у зв`язку з тим, що вона була налякана, ображена і принижена в присутності інших членів Брюховицької громади.

ОСОБА_1 просила:

визнати відомості, поширені щодо неї 23 жовтня 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на відкритій зустрічі з виборцями кандидата на голову Брюховицької селищної ради ОСОБА_4 , висловлені у виразах: «аферисти...», «це заказуха...», «продались за шинку...», такими, що не відповідають дійсності, є недостовірними, принижують її честь та гідність;

зобов`язати відповідачів спростувати зазначені вище відомості шляхом опублікування резолютивної частини рішення суду у газетах: «Ратуша», «Поступ», «Львівська газета», «Високий замок», «За вільну Україну», «Молода Галичина» та «Суботня пошта» в п`ятнадцятиденний термін з часу набрання рішенням законної сили;

стягнути з відповідачів компенсацію моральної шкоди у розмірі 5 000 грн з кожного.

Короткий зміст рішень суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 11 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 02 лютого 2017 року, в задоволенні позову відмовлено.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовані тим, що кожному гарантується право на свободу вираження поглядів, не завдаючи при цьому шкоди репутації окремих осіб і не порушуючи їх прав. Вирази відповідачів не містять інформації щодо особистого життя позивача, не стосуються її особистих якостей. Суди вважали висловлювання, які позивач вважає образливими, оціночними судженнями.

Аргументи учасників справи

У лютому 2017 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу, в якій просила оскаржені рішення скасувати та направити справу на новий судовий розгляд. При цьому посилалася на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). У частині третій статті 277 ЦК України закріплено презумпцію, згідно з якою вважається, що якщо про особу поширено негативну інформацію, то вона вважається недостовірною. Вказує, що на її думку вислови «аферисти...», «це заказуха...», «продались за шинку...» стосуються особистих якостей і це ображає громадських активістів в селищі Брюховичі - ОСОБА_1., ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .

Короткий зміст ухвали суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Рух справи

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що позивач посилається на те, що 23 жовтня 2015 року відповідачами принижено її честь та гідність словами «аферисти», «це заказуха», «продались за шинку», які були висловлені відповідачами в адресу членів ініціативної групи, в яку входила і вона, при зібранні громадськості селища Брюховичі, де виступали із передвиборчою програмою кандидати на посаду голови селища Брюховичі.

Суд першої інстанції, на підставі показань свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , а також переглядом відеозапису із зібрання від 23 жовтня 2015 року, встановив, що такі вирази стосувались кола невизначених осіб - опонентів із числа групи підтримки кандидата на посаду голови селища ОСОБА_5 , а не особисто позивача.

Згідно статті 201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

У частині першій статті 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації.

Тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування.

Згідно із статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року).

Слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна (LINGENS v. AUSTRIA, № 9815/82, § 46, ЄСПЛ, 08 липня 1986 року).

З урахуванням усталеної практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів погоджується із висновками судів про відмову в задоволенні позову, оскільки оціночні судження не підлягають спростуванню.

Колегія суддів відхиляє аргумент касаційної скарги про те, що в частині третій статті 277 ЦК України закріплено презумпцію, згідно з якою вважається, що якщо про особу поширено негативну інформацію, то вона вважається недостовірною.

Згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про інформацію» та Закону України «Про доступ до публічної інформації» № 1170-VII від 27 березня 2014 року, що набрав чинності 19 квітня 2014 року, частину третю статті 277 ЦК України виключено. Відповідно частина третя статті 277 ЦК України, яка втратила чинність 19 квітня 2014 року, і не може поширюватися на спірні відносини, які виникли 23 жовтня 2015 року.

Аналогічний по суті висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 квітня 2019 року у справі № 127/24530/16-ц (провадження № 61-41071св18).

Згідно частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення ухвалені без додержанням норм матеріального і процесуального права, та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржені рішення без змін, а тому судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 11 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 02 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков