Справа № 154/1452/18 Головуючий у 1 інстанції: Лященко О. В.
Провадження № 22-ц/802/614/19 Категорія: 26 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Бовчалюк З. А., Матвійчук Л. В.,

з участю:

секретаря судового засідання - Губарик К. А.,

відповідача - ОСОБА_1 ,

представника відповідачів ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" на рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 21 березня 2019 року,

в с т а н о в и в:

У травні 2018 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості, мотивуючи вимоги тим, що 02 листопада 2007 року між позивачем по справі та відповідачем ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №Ф 1-07/30041-484, за яким позичальник отримав у тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитні ресурси в сумі 60 000,00 грн з оплатою за процентною ставкою 15,50% річних, із зобов`язанням повністю повернути кредитні ресурси, отримані за цим договором, до 01 листопада 2022 р.

Також для забезпечення виконання даного договору було укладено договір поруки із ОСОБА_3 за №39952-484. Відповідно до п. 2.1., 2.2. даного договору поруки у випадку невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором, боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Позивач виконав свої зобов`язання за кредитним договором належним чином, надавши відповідачу кошти в розмірі 60 000,00 грн, проте відповідач свої зобов`язання за цим договором не виконував у частині своєчасного повернення кредитних ресурсів, процентів, комісії за користування коштами в порядку та у строки, визначені кредитним договором та додатковими угодами до нього.

Позивач просив стягнути з відповідачів солідарно на користь банку кредитну заборгованість станом на 13 грудня 2017 року всього у сумі 59685,93 грн, з яких: за тілом кредиту - 25886,68 грн, строкова заборгованість за процентами - 472,70 грн, прострочена заборгованість за процентами - 2949,52 грн, строкова заборгованість зі щомісячної комісії - 30 грн, прострочена заборгованість зі щомісячної комісії - 570 грн, пеня за прострочення боргу за тілом кредиту, відсотками та комісією - 29777,03 грн.

Посилаючись на погашення відповідачами в ході розгляду справи боргу за тілом кредиту та процентами та комісією, та уточнивши позовні вимоги в частині стягнення пені, та на продовження порушення відповідачами умов кредитного договору, у зв`язку з чим станом на 24.10.2018 року заборгованість позичальника за штрафними санкціями за прострочення зі сплати боргу за основним тілом кредиту, відсотками, пенею та комісією становила 33 151 грн 99 коп.

На підставі наведеного позивач просив стягнути солідарно із відповідачів на користь ПАТ Банк Фінанси та Кредит заборгованість за штрафними санкціями (пенею) за прострочення заборгованості з основного боргу кредиту, відсотків та комісії в сумі 33 151 грн 99 коп.

Рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 21 березня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, ПАТ Банк Фінанси та Кредит звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій вказує на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та вважає, що висновки суду не відповідають обставинам справи, що відповідно до норм ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового. Просив скасувати дане рішення суду та ухвалити нове - про задоволення позову в повному об`ємі.

Апеляційну скаргу позивач мотивує тим, що факт порушення позичальником зобов`язань підтверджено належними та допустимими доказами, однак суд безпідставно не взяв їх до уваги. Вказує, що відповідно до умов кредитного договору та вимог Закону суд першої інстанції дійшов помилкового та суперечливого висновку про наявність можливості зменшення розміру неустойки до мінімуму, разом з тим відмовивши у позові повністю.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не подавався.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Представник позивача звернувся до суду апеляційної інстанції із клопотанням про розгляд справи у відсутності представника банку, просив апеляційну скаргу задовольнити.

Дослідивши письмові матеріали справи, заслухавши пояснення відповідача та його представника, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується апеляційна скарга, об`єктивно оцінивши у їх сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, проаналізувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачами виконано зобов`язання в частині сплати основного боргу, нарахованих відсотків та комісії, що стверджується розрахунком заборгованості в додатку до уточненої редакції позовної заяви. В частині позовних вимог щодо стягнення пені (неустойки) у розмірі 33 151 грн. 99 коп. суд дійшов висновку, що відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України є можливість зменшення розміру неустойки до мінімуму, з огляду на те, що відповідач ОСОБА_1 брав безпосередню участь у бойових діях в зоні проведення антитерористичної операції протягом 2014-2017 років. Відповідач ОСОБА_3 , яка є його дружиною, протягом 2016-2019 років тривалий час лікувалася стаціонарно внаслідок важкої хвороби. Розрахунком заборгованості стверджується, що відповідачем достроково виконано решту зобов`язань за кредитним договором у повному обсязі.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом установлено, що 02 листопада 2007 року між позивачем по справі та відповідачем ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №Ф 1-07/30041-484, за яким позичальник отримав у тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитні ресурси в сумі 60 000,00 грн з оплатою за процентною ставкою в розмірі 15,50% річних, із зобов`язанням повністю повернути кредитні ресурси, отримані за цим договором, до 01 листопада 2022 року. Дана обставина стверджується копією вказаного договору.

Позичальник зобов`язується щомісяця, в термін до 10 числа кожного місяця, здійснювати погашення позичкової заборгованості за виданими кредитними ресурсами у розмірі 333,33 грн, згідно з графіком зниження розміру заборгованості.

Згідно з п. 4.7. кредитного договору позичальник щомісяця в строк до 10 числа кожного місяця, сплачує комісійну винагороду за надання кредитних ресурсів у розмірі 30,00 грн. Всю суму нарахованої комісії відповідачі сплатили банку до ухвалення рішення у цій справі та щомісячно сплачували до виникнення заборгованості, що не заперечується позивачем.

Для забезпечення виконання даного договору між банком та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір поруки за №39952-484.

Відповідно до п. 2.1., 2.2. даного договору поруки у випадку невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором, боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, у т.ч. за основним боргом, сплаті щомісячних процентів і підвищених процентів, сплаті комісійної винагороди, сплаті неустойки за основним боргом та процентами, а також за відшкодуванням усіх збитків.

Згідно з п. 3.2. кредитного договору позичальник зобов`язувався повністю повернути кредитні ресурси, отримані за цим договором, до 01 листопада 2022 року.

Відповідно до п. 3.4. кредитного договору банк має право вимагати дострокового повернення кредитних ресурсів, сплати нарахованих процентів по них, неустойки відповідно до умов цього договору у випадку, якщо позичальник несвоєчасно або не в повному обсязі здійснював зарахування грошових коштів на погашення заборгованості по кредиту та/або на сплату процентів і комісійної винагороди, відповідно до п. 3.2. 4.3, 4.4. 4.7, 4.8.

Як визначено п. 6.1 кредитного договору, за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів, позичальник сплачує банку пеню з розрахунку 1% від простроченої суми за кожен день прострочення.

Скориставшись своїм правом, відповідно до умов кредитного договору, 30 травня 2018 року банком було пред`явлено вимоги у формі подання позову до відповідачів щодо стягнення заборгованості станом на 13 грудня 2017 року в загальній сумі 59685,93 грн у судовому порядку.

З розрахунку видно, що погашення боргу за кредитом ОСОБА_1 проводилось щомісячно до 27.11.2015 року. Станом на 13 грудня 2017 року всього заборгованість становила 59685,93 грн, з яких: за тілом кредиту - 25886,68 грн, строкова заборгованість за процентами - 472,70 грн, прострочена заборгованість за процентами - 2949,52 грн, строкова заборгованість зі щомісячної комісії - 30 грн, прострочена заборгованість зі щомісячної комісії - 570 грн, пеня за прострочення боргу за тілом кредиту, відсотками та комісією - 29777,03 грн.

09 листопада 2018 року позивачем подано уточнену позовну заяву, в якій банк вказав, що під час розгляду справи відповідачами виконано зобов`язання в частині сплати основного боргу, нарахованих відсотків і комісії.

Відповідно до розрахунку загальної суми заборгованості за кредитним договором від 02.11.2007 року № Ф1-07/30041-484 банк вказував, що заборгованість станом на 24.10.2018 р. за пенею за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту, відсотками та комісії становить 33151,99 грн.(а.с.63-67).

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання повинне виконуватися належним чином відповідно до умов договору і вимог ЦК.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини, позикодавець має право вимагати повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 нього Кодексу.

Як встановлено ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

В ході розгляду справи судом встановлено, що відповідачами виконано зобов`язання в частині слати основного боргу, нарахованих відсотків та комісії, що стверджується даним розрахунком заборгованості в додатку до уточненої редакції позовної заяви.

Отже відповідачами, зобов`язання виконано з порушенням умов кредитного договору.

Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як передбачено ст. 611 ЦК України, при порушенні зобов`язання наступають правові наслідки, установлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Частиною 3 ст. 549 ЦК України визначено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

В частині 2 ст. 551 ЦК України передбачено, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Судом першої інстанції також встановлено та вбачається з матеріалів справи, що відповідач, будучи кадровим офіцером безпосередньо брав участь у зоні проведення антитерористичної операції у бойових діях протягом 2014-2017 років, а тому був позбавлений можливості вчасно виконувати взяті на себе кредитні зобов`язання. Відповідач ОСОБА_3 , яка є його дружиною та поручителем за даним договором, також є військовослужбовцем - старшим солдатом к/сл в/ч НОМЕР_1 , радіотелефоністкою.

Разом з тим, згідно зі статтею 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до осіб, які належать до учасників бойових дій, належать особи, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції.

Законом України від 20 травня 2014 року № 1275-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» внесено зміни до статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яку доповнено пунктом 15 наступного змісту - військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду, штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Особливий період діє в Україні від 17 березня 2014 року, після оприлюднення Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію». Президент України відповідного рішення про переведення державних інституцій на функціонування в умовах мирного часу не приймав.

Указ Президента України від 26 вересня 2016 року № 411/2016 «Про звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних під час третьої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15», не містить положень, які скасовують дію особливого періоду в Україні, та стосується лише проведення у вересні - жовтні 2016 року звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, крім тих, які висловили бажання продовжувати військову службу.

Отже, в Україні особливий період розпочався з моменту оголошення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року та триває по теперішній час.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 205/1993/17-ц.

За змістом статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період продовжується з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізацією, згідно з положеннями наведеної статті, є комплекс заходів, здійснюваних, серед іншого, з метою переведення Збройних Сил України на організацію і штати воєнного часу.

У частині четвертій статті 3 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» зазначено, що зміст мобілізації становить переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду.

Таким чином, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. Законом не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду.

Водночас статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» надано визначення поняттю демобілізації як комплексу заходів, спрямованих, серед іншого, на планомірне переведення Збройних Сил України, інших військових формувань, на організацію і штати мирного часу.

Системний аналіз наведених правових норм, а також загальновідомих обставин іноземної агресії щодо України дає суду підстави стверджувати, що у проміжки між періодами проведення мобілізації стан особливого періоду не припинявся.

Такого правового висновку дійшов в Верховний Суд у постанові від 26 грудня 2018 року у справі № 522/12270/15-ц.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що хоч суд і прямо не покликався у своєму рішенні на вказаний Закон, проте висновок суду першої інстанції про те, що штрафні санкції, пеня позивачем нараховувались банком неправомірно та є правовою підставою для застосування судом ч. 3 ст. 551 ЦК України, є правильним та обґрунтованим.

Врахувавши наведені положення законодавства, апеляційний суд доходить висновку про те, що відповідачам, як військовослужбовцям Збройних сил України, штрафні санкції за кредитним договором не повинні нараховуватися, оскільки на них поширюються пільги, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Таким чином, пункт 15 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» є самостійною нормою і будь-якого посилання про можливість застосування вказаного пункту лише при наявності у військовослужбовця відповідного статусу (учасника бойових дій) закон не передбачає. Дія зазначеної норми поширюється на всіх військовослужбовців без виключення.

Отже, ураховуючи те, що відповідач, як позичальник, має статус військовослужбовця Збройних Сил України, що підтверджується відповідними документами, колегія суддів доходить висновку, що ОСОБА_1 має право на гарантії, передбачені Законом України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», а нарахування пені та штрафних санкцій банком є неправомірним.

Таким чином, суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" залишити без задоволення.

Рішення Володимир-Волинського міського Волинської області від 21 березня 2019 року в даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді