Головуючий суду 1 інстанції - Стеценко О.С.
Доповідач -Карташов О.Ю.
Справа № 420/849/17
Провадження № 22-ц/810/385/19
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2019 року місто Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя Карташов О.Ю.

судді Дронська І.О., Стахова Н.В.

за участю секретаря судового засідання Вовчанської С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку

апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на ухвалу

Новопсковського районного суду Луганської області від 13 березня 2018 року, постановлену у складі судді Стеценко О.С. в залі судових засідань Новопсковського районного суду Луганської області у смт. Новопсков

за клопотанням

ОСОБА_2 про визнання та дозвіл на примусове виконання на території України рішення мирового судді судової ділянки №437 поселень Первомайське та Троїцьк м. Москви від 05.12.2016 року про стягнення аліментів з ОСОБА_3

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017 року Головне територіальне управління юстиції у Луганській області направило до Новопсковського районного суду Луганської області клопотання ОСОБА_2 про визнання та дозвіл на примусове виконання на території України рішення мирового судді судової ділянки № 437 поселень Первомайське та Троїцьк м. Москви від 05.12.2016 року про стягнення аліментів з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій формі у розмірі 13259 рублів щомісячно на кожну дитину, починаючи з 07.11.2016, до повноліття дитини.

Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 13 березня 2018 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про визнання та дозвіл на примусове виконання на території України рішення мирового судді судової ділянки №437 поселень Первомайське та Троїцьк м. Москви від 05.12.2016 про стягнення аліментів з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітніх дітей.

Судове рішення місцевого суду мотивоване неналежним повідомленням сторони, щодо якої постановлено рішення іноземної держави, про судовий розгляд.

У травні 2019 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на ухвалу Новопсковського районного суду Луганської області від 13 березня 2018 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржуване судове рішення і прийняти нову постанову, якою визнати та надати дозвіл на примусове виконання на території України рішення мирового судді судової ділянки №437 поселень Первомайське та Троїцьк м. Москви від 05.12.2016 про стягнення аліментів з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій формі у розмірі 13259 рублів щомісячно на кожну дитину, починаючи з 07.11.2016, до повноліття дитини.

Апеляційна скарга мотивована тим, що за частиною 1 ст. 258 Сімейного Кодексу України баба і дід мають право на самозахист внуків. За частиною 2 цієї статті баба і дід мають право звернутися за захистом прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх та повнолітніх непрацездатних внуків до органу опіки та піклування або до суду без спеціальних на те повноважень.

Батько малолітніх дітей ОСОБА_2 помер, а мати дітей ОСОБА_3 проживає окремо. Діти є її онуками та знаходяться на її спільному з їх дідом ОСОБА_6 утриманні згідно наказу служби у справах дітей Новопсковської районної державної адміністрації № 8 від 01 лютого 2019 року.

Ухвалою суду вирішені питання про права та інтереси як їх малолітніх онуків так і особи, яка подала апеляційну скаргу.

У відзиві на вищевказану апеляційну скаргу, ОСОБА_3 посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги та законність і обґрунтованість ухваленого судового рішення, просила залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , а оскаржувану ухвалу без змін.

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином і в установленому законом порядку.

ОСОБА_3 в судовому засіданні апеляційної інстанції, в режимі відеоконференції, заперечувала проти доводів ОСОБА_1 , викладених в апеляційній скарзі, просила її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Перевіряючи юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин справи та їх повноту, апеляційний суд, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Судом встановлено, що рішенням мирового судді судової ділянки №437 поселень Первомайське та Троїцьк м. Москви Російської Федерації від 05.12.2016 по цивільній справі №2-392/16 позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в твердій грошовій сумі у розмірі 13259 рублів, що відповідає 1 (одній) величині прожиткового мінімуму на дітей, установленій у м. Москві, щомісячно, починаючи з 07 листопада 2016 року і до 14 травня 2031 року, з наступною індексацією пропорційно зростанню величини прожиткового розміру для відповідної соціально - демографічної групи населення; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі у розмірі 13259 рублів, що відповідає 1 (одній) величині прожиточного мінімуму на дітей, установленій у м. Москві, щомісячно, починаючи з 07 листопада 2016 року і до 15 серпня 2033 року, з наступною індексацією пропорційно зростанню величини прожиткового розміру для відповідної соціально - демографічної групи населення; стягнуто з ОСОБА_3 в дохід бюджету м. Москви державне мито у розмірі 150 рублів.

Так, процедура визнання та виконання рішень іноземних судів в Україні регламентована Цивільним процесуальним кодексом України.

Частиною першою статті 462 ЦПК України передбачено, що рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Рішення іноземного суду може бути пред`явлено до примусового виконання в Україні протягом трьох років з дня набрання ним законної сили, за винятком рішення про стягнення періодичних платежів, яке може бути пред`явлено до примусового виконання протягом усього строку проведення стягнення з погашенням заборгованості за останні три роки (стаття 463 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 464 ЦПК України питання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду розглядається судом за місцем проживання (перебування) або місцезнаходженням боржника.

Згідно з частиною шостою статті 467 ЦПК України розглянувши подані документи та вислухавши пояснення сторін, суд постановляє ухвалу про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду або про відмову у задоволенні клопотання з цього питання. Копія ухвали надсилається судом сторонам у триденний строк з дня постановлення ухвали.

При цьому підстави для відмови в задоволенні клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду передбачені статтею 468 ЦПК України, згідно з якою клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі випадки не передбачено, у задоволенні клопотання може бути відмовлено: 1) якщо рішення іноземного суду за законодавством держави, на території якої воно постановлено, не набрало законної сили; 2) якщо сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду, була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі через те, що їй не було належним чином і вчасно повідомлено про розгляд справи; 3) якщо рішення ухвалене у справі, розгляд якої належить виключно до компетенції суду або іншого уповноваженого відповідно до закону органу України; 4) якщо раніше ухвалене рішення суду України у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що набрало законної сили, або якщо у провадженні суду України є справа у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, яка порушена до часу відкриття провадження у справі в іноземному суді; 5) якщо пропущено встановлений міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та цим Кодексом строк пред`явлення рішення іноземного суду до примусового виконання в Україні; 6) якщо предмет спору за законами України не підлягає судовому розгляду; 7) якщо виконання рішення загрожувало б інтересам України; 8) якщо раніше в Україні було визнано та надано дозвіл на виконання рішення суду іноземної держави у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що і рішення, що запитується до виконання; 9) в інших випадках, встановлених законами України.

Правовідносини, що виникли з приводу визнання та виконання в Україні рішення іноземного суду врегульовані нормами Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22.01.1993, яка ратифікована Україною 10.11.1994, Законом України «Про міжнародні договори України», Конституцією України.

В силу ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Конвенцією про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, укладеною державами-членами Співдружності Незалежних держав у м. Мінську 22 січня 1993 року, учасницями якої є Україна і Російська Федерація, яка була ратифікована Верховною Радою України із застереженнями, Україна взяла на себе зобов`язання визнавати і виконувати рішення, постановлені на територіях держав-учасниць Конвенції.

Частиною 1 ст. 81 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських правовідносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили.

Відповідно до п. с ч. 1 ст. 25 Конвенції про міжнародне стягнення аліментів на дітей та інших видів сімейного утримання, підписана 23.11.2007, дата набрання чинності для України 01.11.2013, до заяви про визнання та виконання відповідно до статті 23 або статті 24 повинні додаватися: якщо відповідач не з`явився та не був представлений у провадженні в державі походження, документ або документи, які засвідчують, залежно від обставин, що відповідач був належним чином повідомлений про провадження та мав можливість бути заслуханим, або що відповідач був належним чином повідомлений про рішення та мав можливість оскаржити або подати апеляцію на підставі неправильного встановлення обставин справи та застосування закону.

Згідно п. ii ст. 22 Конвенції про міжнародне стягнення аліментів на дітей та інших видів сімейного утримання у визнанні та виконанні рішення може бути відмовлено, коли закон держави походження не передбачає повідомлення про провадження, відповідач не був належним чином повідомлений про рішення та не мав можливості оскаржити або подати апеляцію на підставі неправильного встановлення обставин справи та застосування закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Конвенції «Про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах», громадяни кожної з Договірних Сторін, а також особи, що проживають на її території, користуються на територіях всіх інших Договірних Сторін у відношенні своїх особистих і майнових прав таким же правовим захистом, як і власні громадяни цієї Договірної Сторони.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Конвенції «Про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах», громадяни кожної з Договірних Сторін, а також інші особи, що проживають на її території, мають право вільно і безперешкодно звертатися до суду, прокуратури й інших установ других Договірних Сторін, до компетенції яких відносяться цивільні, сімейні і кримінальні справи (далі - установи юстиції), можуть виступати в них, подавати клопотання, пред`являти позови і здійснювати інші процесуальні дії на тих же умовах, що і громадяни цієї Договірної Сторони.

Відповідно до ч. 1 ст. 53 Конвенції «Про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах», клопотання про дозвіл примусового виконання рішення подається в компетентний суд Договірної Сторони, де рішення підлягає виконанню. Воно може бути подано й у суд, що виніс рішення в справі в першій інстанції. Цей суд направляє клопотання судові, компетентному винести рішення по клопотанню.

Відповідно до п. б ч. 2 ст. 53 Конвенції «Про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах», до клопотання додаються: документ, з якого випливає, що сторона, проти якої було винесене рішення, що не прийняла участі в процесі, була в належному порядку і вчасно викликана в суд, а у випадку її процесуальної недієздатності була належним чином представлена

Порядок передачі судових та позасудових документів регулюється Гаазькою конвенцією про порядок вручення судових та позасудових документів у цивільних та комерційних справах від 15 листопада 1965 року (далі - Конвенція про вручення), ратифікованою Україною 19 жовтня 2000 року, яка застосовується у цивільних та комерційних справах щодо всіх випадків, коли існує потреба в передачі судових та позасудових документів для вручення за кордоном.

Статтею 15 Конвенції про вручення визначено, що судове рішення не може бути винесено, поки не буде встановлено, що a) документ був вручений у спосіб, передбачений внутрішнім правом запитуваної Держави для вручення документів, складених у цій країні, особам, які перебувають на її території, b) документ був дійсно доставлений особисто відповідачеві та це було здійснено в належний строк, достатній для здійснення відповідачем захисту. Кожна Договірна Держава може заявити, що суддя незалежно від положень частини першої цієї статті може постановити рішення, навіть якщо не надійшло жодного підтвердження про вручення або безпосередню доставку, у разі, якщо виконані всі наступні умови: a) документ було передано одним із способів, передбачених цією Конвенцією, b) з дати направлення документа сплинув термін, який суддя визначив як достатній для даної справи і який становить щонайменше шість місяців, c) не було отримано будь-якого підтвердження, незважаючи на всі розумні зусилля для отримання його через компетентні органи запитуваної Держави.

У п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України» від 24 грудня 1999 року № 12 роз`яснено, що коли документ, поданий на підтвердження виклику сторони в судове засідання, не свідчить про те, яким чином та коли їй вручено цей виклик, і вона оспорює даний факт, суд повинен з`ясувати дійсні обставини її виклику на підставі інших, поданих сторонами, доказів, а в необхідних випадках - запитати із суду, що постановив рішення, й оглянути документи про виклик сторони, встановлені процесуальним законодавством, за яким провадився розгляд справи.

З наданих суду матеріалів вбачається, що згідно довідки мирового судді судової ділянки № 437 поселень Первомайське та Троїцьк м. Москви справа №2-392/16 була розглянута за останнім відомим суду місцем проживання відповідача ОСОБА_3

14.11.2016 відповідачу ОСОБА_3 направлені копія позовної заяви і судова повістка про дату підготовки справи до судового розгляду на 24.11.2016 року о 09 год. 30 хв. за останнім відомим місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 , згідно бланку повідомлення про прибуття ОСОБА_3 до місця перебування.

25.11.2016 року відповідачу ОСОБА_3 була направлена судова повістка про дату судового розгляду на 05.12.2016 року о 14 год. 30 хв. за зазначеною вище адресою.

Конверти з зазначеними вище судовими документами повернулися до суду з позначкою «не проживає». При цьому адреса отримувача на конверті зазначена: « АДРЕСА_2 ».

Як вбачається з бланку повідомлення про прибуття іноземного громадянина, строк перебування ОСОБА_3 у Російській Федерації вказаний до 24.07.2016 року, адреса прибуття: АДРЕСА_1 .

З огляду на викладене суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_3 не була повідомлена належними чином про розгляд справи іноземним судом, вона була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі, а тому є правові підстави для відмови в задоволенні клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки районним судом, який їх обґрунтовано спростували.

Зважаючи на викладене, судове рішення ухвалено судом першої інстанції з додержанням норм процесуального права, тому, у відповідності до ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Новопсковського районного суду Луганської області від 13 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 02 липня 2019 року.

Головуючий

Судді: