Постанова

Іменем України

05 червня 2019 року

м. Київ

справа № 372/2479/15-ц

провадження № 61-11170св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 , Козинська селищна рада,

третя особа - Реєстраційна служба Обухівського міськрайонного управління юстиції,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 19 листопада 2015 року у складі судді Зінченка О. М. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 23 травня 2016 року у складі колегії суддів: Верланова С. М., Воробйової Н. С., Березовенко Р. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2015 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним та скасування рішення ради, визнання недійсним та скасування договору дарування, визнання недійсними та скасування державних актів на право власності на земельну ділянку.

Позовна заява мотивована тим, що 25 грудня 1997 року їй видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,105 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі рішення Козинської селищної ради від 25 грудня 1996 року № 113/15. Відповідач ОСОБА_2 , яка є суміжним землекористувачем, встановила паркан, захопивши частину належної позивачу земельної ділянки орієнтовною площею 0,0154 га, що підтверджується актом земельної комісії Козинської селищної ради від 11 липня 2014 року.

Згідно з договором дарування від 21 жовтня 2004 року ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,0432 га, розташовану по АДРЕСА_2 , та земельну ділянку площею 0,085 га, розташовану по АДРЕСА_3 , які належали ОСОБА_6 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку від 01 лютого 1996 року.

Вказувала, що земельна ділянка площею 0,085 га була передана у приватну власність ОСОБА_6 на підставі рішення Козинської селищної ради народних депутатів від 27 вересня 1995 року № 69/39, а земельна ділянка площею 0,0432 га - на підставі рішення Виконавчого комітету Козинської селищної ради народних депутатів від 25 травня 2000 року № 54/100.

Позивач вважає, що земельна ділянка площею 0,0432 га передана у власність ОСОБА_6 Козинською селищною радою без належних правових підстав, оскільки станом на 2000 рік вона вибула із земель селищної ради та перебувала у власності ОСОБА_7

У подальшому відповідно до заяви позивачки до участі у справі залучено Козинську селищну раду як співвідповідача.

З урахуванням збільшення позовних вимог, ОСОБА_5 просила поновити їй строк позовної давності для звернення до суду з цим позовом, визнати недійсним та скасувати рішення Виконавчого комітету Козинської селищної ради від 25 травня 2000 року № 54/100 про передачу безкоштовно у приватну власність ОСОБА_6 земельної ділянки площею 0,0432 га по АДРЕСА_2 , визнати недійсним договір дарування від 21 жовтня 2004 року в частині дарування ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,0432 га по АДРЕСА_2 , визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0432 га, яка розташована по АДРЕСА_2 , кадастровий номер НОМЕР_1 , виданий на ім`я ОСОБА_2 , і скасувати його державну реєстрацію.

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_7 , в якому просила визнати недійсним державний акт на право власності на землю серії НОМЕР_2 , виданий 25 грудня 1997 року на ім`я ОСОБА_8 , і скасувати його державну реєстрацію.

Позовна заява ОСОБА_2 мотивована тим, що ОСОБА_5 не здійснила погодження меж із суміжним землекористувачем ОСОБА_6 , оскільки у державному акті на право приватної власності на землю, виданому на ім`я ОСОБА_8 , в описі меж зазначено, що суміжним землекористувачем від точки «Б» до «В» є ОСОБА_9 , а від точки «В» до «Г» є ОСОБА_10 . На думку ОСОБА_2 , ці обставини не відповідають дійсності, оскільки суміжним землекористувачем ОСОБА_7 щодо межі від точок «Б», «В» до «Г» була ОСОБА_6 , з якою позивач повинна була погодити межі. Також ОСОБА_2 зазначає, що частина земельної ділянки площею 0,0154 га по АДРЕСА_2 ніколи не перебувала у користуванні ОСОБА_7 , а межі були визначені суміжними землекористувачами ще за життя ОСОБА_6

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 19 листопада 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_7 та у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване недоведеністю позовних вимог як за первісним, так і за зустрічним позовами, оскільки сторонами не доведено факту порушення їхніх майнових прав шляхом накладання спірних земельних ділянок.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 23 травня 2016 року апеляційні скарги ОСОБА_7 та ОСОБА_2 відхилені.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 19 листопада 2015 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд правильно визначив правовідносини, які виникли між сторонами, та норми матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні цього спору, унаслідок чого ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У касаційній скарзі, поданій у червні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні її позову та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій при вирішенні цього спору дійшли помилкового висновку про недоведеність накладання земельних ділянок ОСОБА_7 та ОСОБА_2 , оскільки матеріали справи містять належні та допустимі докази на підтвердження вказаного факту, зокрема акт земельної комісії Козинської селищної ради від 11 липня 2014 року та пояснення ОСОБА_2 та її представника. Висновок апеляційного про те, що позивачка не заявляла клопотання про проведення експертизи, як одна з підстав відмови у позові, має формальний характер та не спростовує зміст акта земельної комісії. Водночас обставини щодо накладення земельних ділянок визнані ОСОБА_2 та її представником, а тому в силу вимог частини першої статті 61 ЦПК України 2004 року не підлягають доказуванню.

У частині позовних вимог за зустрічним позовом рішення судів першої та апеляційної інстанцій не оскаржується, тому в касаційному порядку не переглядаються.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу представника ОСОБА_7 , поданому ОСОБА_2 , остання заперечувала проти її доводів, зазначаючи, що оскаржувані судові рішення в частині відмови ОСОБА_11 є законними та обґрунтованими.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 липня 2016 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_7 - ОСОБА_4 .

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 грудня 2016 року справу за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_2 , Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, третя особа - Реєстраційна служба Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області, про визнання недійсним та скасування рішення ради, визнання недійсним та скасування договору дарування, визнання недійсними та скасування державних актів на право власності на земельну ділянку; за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_7 про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та скасування його державної реєстрації призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року цивільну справу № 372/2479/15-ц передано до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Оцінка аргументів учасників справи та висновків судів першої й апеляційної інстанції

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскаржувані судові рішення не відповідають вимогам законності та обґрунтованості, передбаченим статтею 213 ЦПК України 2004 року.

Судами встановлено, що ОСОБА_5 є власником земельної ділянки площею 0,105 га, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, яка розташована по АДРЕСА_3 , що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку від 25 грудня 1997 року серії НОМЕР_3 , виданим на підставі рішення Козинської селищної ради народних депутатів від 25 грудня 1996 року № 113/15 (а. с. 31-32).

ОСОБА_2 є суміжним землевласником ОСОБА_7 , якій відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку від 27 лютого 2006 року серії НОМЕР_4 , виданого на підставі договору дарування земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 21 жовтня 2004 року, належить земельна ділянка площею 0,0432 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, що розташована по АДРЕСА_2 (а. с. 29, 41-42).

Указана земельна ділянка площею 0,0432 га була передана у приватну власність ОСОБА_6 рішенням Виконавчого комітету Козинської селищної ради від 25 травня 2000 року № 54/100, про що зазначено у державному акті на право приватної власності на землю (зміни у межах і розмірах земельної ділянки), виданого 01 лютого 1996 року на ім`я ОСОБА_6 (а. с. 59).

Обґрунтовуючи вимоги позову, ОСОБА_5 зазначала, що відповідач ОСОБА_2 самовільно зайняла частину належної їй земельної ділянки орієнтовною площею 0,0154 га та встановила на ній паркан. Враховуючи, що на межі переданої їй у власність земельної ділянки накладаються межі земельної ділянки ОСОБА_2 площею 0,0432 га, її земельна ділянка фактично зменшилась у розмірах на 0,0154 га.

Згідно з частиною першою статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У частині першій статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною другою статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

У абзаці другому пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам роз`яснено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Вирішуючи спір, суди дійшли висновку, що ОСОБА_12 не доведено порушення її майнових прав шляхом накладання меж земельної ділянки ОСОБА_2 на її земельну ділянку.

Колегія суддів вважає такий висновок правильним, оскільки він узгоджується з фактичними обставинами, встановленими у справі.

Довід касаційної скарги ОСОБА_7 про те, що відповідач ОСОБА_2 визнає факт накладення частини своєї земельної ділянки на її земельну ділянку, і тому він не підлягає доказуванню відповідно до частини першої статті 61 ЦПК України 2004 року, суперечить матеріалам справи - зокрема, поданим у суді першої інстанції письмовим запереченням представника ОСОБА_2 та заявленому нею зустрічному позову до ОСОБА_7 про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та скасування його державної реєстрації.

Відповідно до статті 22 ЗК України 1990 року у редакції, чинній на момент набуття ОСОБА_12 і ОСОБА_6 земельних ділянок, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Тобто, погодження меж земельної ділянки із суміжними власники (користувачами) є обов`язковим при виділенні земельної ділянки у власність та отриманні державного акта.

Відповідно до вимог статей 10, 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

ОСОБА_12 не доведено належними та допустимими доказами того, що при виділенні земельної ділянки у власність ОСОБА_6 , з нею як суміжним землевласником, не погоджувались межі земельних ділянок на місцевості.

Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що суд сприяє сторонам у виконанні їх обов`язку подати свої докази. Для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань, суд відповідно до статей 143, 144 ЦПК України 2004 року призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Позивач не заявляла клопотання про призначення відповідної експертизи з метою з`ясування факту накладання земельних ділянок та їх розмірів, незважаючи на те, що судами було роз`яснено їй таке процесуальне право.

При цьому посилання ОСОБА_7 на наявність акта земельної комісії Козинської селищної ради від 11 липня 2014 року, як на підставу звернення до суду з первісним позовом, суди попередніх інстанцій відхилили з огляду на те, що зазначений актне є достатнім, належним та допустимим доказом у справі.

Доводи касаційної скарги у цій частині в силу вимог статті 400 ЦПК України колегією суддів до уваги не приймаються.

Отже, під час судового розгляду судами попередніх інстанцій повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та надано їм належну правову оцінку згідно зі статтями 57-60, 212-215, 303, 304, 315 ЦПК України 2004 року, правильно встановлено обставини справи.

Доводи касаційної скарги про порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права зводяться до переоцінки досліджених у судовому порядку доказів, висновків суду не спростовують та не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Згідно із статтею 410 ЦПК України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 19 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 23 травня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк