Постанова

Іменем України

27 червня 2019 року

м. Київ

справа № 161/3811/17

провадження № 61-34532св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Служба у справах дітей Луцької міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Луцької міської ради, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон на постійне місце проживання без згоди батька,

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 травня 2017 року у складі судді Олексюка А. В. та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 25 липня 2017 року у складі колегії суддів: Данилюк В. А., Грушицького А. І., Киці С. І.,

ВСТАНОВИВ:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила визначити місце проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з нею; надати дозвіл неповнолітньому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на виїзд на постійне місце проживання до Канади у супроводі матері ОСОБА_1 без згоди (дозволу) та супроводу батька ОСОБА_2 ; надати їй дозвіл на виготовлення візи неповнолітньому сину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди та супроводу батька ОСОБА_2

Позов мотивувала тим, що вона з 14 січня 2009 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який Центрально-Міський суд м. Горлівки Донецької області рішенням від 22 жовтня 2013 року розірвав.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народився син ОСОБА_3 , який перебуває на її утриманні, відповідач у вихованні сина участі не приймає і матеріально не утримує.

Вказуючи на те, що на даний час вона проживає у Канаді , де має житло та стабільне джерело доходу, а відсутність згоди батька на виїзд малолітнього сина за межі України на постійне місце проживання суперечить вимогам частини сьомої статті 7, частини другої статті 155 СК України, Конвенції про права дитини, та порушує право малолітніх як фізичних осіб на свободу пресування, що передбачене частиною першою статті 313 ЦК України, просила позов задовольнити.

Луцький міськрайонний суд Волинської області ухвалою від 10 травня 2017 року позов ОСОБА_1 в частині вимог про визначення місця проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю,залишив без розгляду на підставі заяви адвоката Коваленко Є. В. як представника ОСОБА_1

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Луцький міськрайонний суд Волинської області заочним рішенням від 10 травня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що надання дозволу на постійне проживання малолітньої дитини без згоди та супроводу одного з батьків суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов`язків батьків щодо виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення одного з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею. Позивач не надала належних та допустимих доказів, які б підтверджували відмову батька надати на виїзд дитини за кордон на постійне місце проживання.

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Апеляційний суд Волинської області ухвалою від 25 липня 2017 року заочне рішення Луцького міскрайонного суду Волинської області від 10 травня 2017 року залишив без змін.

Апеляційний суд мотивував ухвалу тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права. Позивач не надала належних та допустимих доказів її права постійного проживання на території Канади.

Короткий зміст вимог касаційної скарги, її узагальнені аргументи

У касаційній скарзі, поданій 23 серпня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 25 липня 2017 року, направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Поза увагою судів залишилося те, що вона має роботу в Канаді та орендоване житло, батько дитини проживає в зоні АТО, де ідуть бойові дії, аліменти на дитину не сплачує та не бере участі у вихованні сина, представник служби у справах дітей не заперечував про надання дозволу на виїзд за кордон на постійне місце проживання сина до 14 років.

Проживання сина без неї може завдати йому психологічної травми та зашкодить нормальному фізичному, духовному і моральному розвитку.

Принцип 7 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року передбачає безумовний пріоритет інтересів дитини для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і виховання. Виїзд її сина за кордон не є обмеженням або перешкодою у виконанні своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитини батьком.

Суди першої та апеляційної інстанцій належним чином не з`ясували фактичні обставини справи та не врахували її істотні обставини.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 жовтня 2017 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження заочного рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 травня 2017 року та ухвали Апеляційного суду Волинської області від 25 липня 2017 року, відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Луцького міськрайонного суду Волинської області.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах Є Верховний Суд.

01 червня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві Зайцеву А. Ю.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 січня 2009 року, який розірвано рішенням Центрально-Міського районного суду м. Горлівки Донецької області від 22 жовтня 2013 року, та є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .

Сторони проживають окремо, неповнолітній син проживає з матір`ю - ОСОБА_1 , яка його матеріально утримує та належним чином піклується про його здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, проте у зв`язку з перебуванням позивача за кордоном дитина знаходиться за місцем проживання матері позивача, яка у її відсутності піклується про онука.

На даний час ОСОБА_1 проживає у Канаді, належних та допустимих доказів права постійного проживання у цій країні, позивач не надала.

Луцький міськрайонний суду Волинської області рішенням від 20 серпня 2015 року надав дозвіл неповнолітньому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на багаторазові тимчасові виїзди за межі України до досягнення ним 16 років, тобто до 02 червня 2025 року у супроводі матері ОСОБА_1 без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 Надав дозвіл ОСОБА_1 на оформлення та виготовлення проїзних документів на право на багаторазові тимчасові виїзди за межі України неповнолітнього сина: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення ним 16 років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 , у супроводі матері без згоди та супроводу батька.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК Українипровадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального

права чи порушення норм процесуального права.

Колегія суддів дійшла висновку про те, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

З урахуванням наведених норм закону та установлених судами обставин, які свідчать про те, що неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має дозвіл на багаторазові тимчасові виїзди за межі України до досягнення ним 16 років, у супроводі матері ОСОБА_1 без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 , висновок суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, про відмову в задоволенні позову є правильним.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що аргументи касаційної скарги не спростовують висновки судів першої та апеляційної інстанцій, зводяться до переоцінки доказів у справі та незгоди відповідача з ухваленими у справі судовими рішеннями.

Згідно зі статтею 400 ЦПК Україниустановлення фактичних обставин у справі, дослідження доказів і надання їм правової оцінки не належить до компетенції касаційного суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 25 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. П. Курило