Постанова

Іменем України

26 червня 2019 року

м. Київ

справа № 357/8343/16-ц

провадження № 61-19828св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - Білоцерківська міська рада Київської області,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Державна інспекція сільського господарства у Київській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Білоцерківської міської ради Київської області на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, у складі судді Дмитренко А. М., від 21 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області, у складі колегії суддів: Гуля В. В., Іванової І. В., Сліпченка О. І., від 13 грудня 2016 року.

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року Білоцерківська міська рада Київської області звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Державна інспекція сільського господарства у Київській області про знесення самочинного будівництва.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 01 лютого 2010 року між Білоцерківською міською радою та ОСОБА_1 було укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 0,1189 га по АДРЕСА_1 , умовами якого визначено мету та функціональне використання земельної ділянки - землі житлової та громадської забудови; незабудовані та інші відкриті землі (для ведення садівництва). Договором також встановлені обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки, зокрема, будь-яке будівництво на цій земельній ділянці забороняється. Термін дії договору оренди закінчився 24 березня 2015 року.

27 серпня 2015 року державним інспектором сільського господарства у Київській області була проведена перевірка з питання дотримання вимог земельного законодавства ОСОБА_1 , про що складено акт № 04-19/67, відповідно до якого встановлено, що на земельній ділянці площею 0,1189 га по АДРЕСА_1 відсутнє закладення та вирощування саду, ділянку огороджено капітальним гранітним парканом, а також загороджений прохід загального користування до р. Рось орієнтовною площею 0,0298 га зі сторони провулку Річкового першого та металевими воротами зі сторони р. Рось. Державним інспектором сільського господарства зроблено висновок про те, що ОСОБА_1 використовує земельну ділянку площею 0,1189 га по АДРЕСА_2 без відповідних правовстановлюючих документів, що є порушенням статті 31 Закону України «Про оренду землі», статей 96, 125, 126 ЗК України, відповідальність за яке передбачено статтею 211 цього Кодексу, а також статтею 53, 53-1 КпАП України.

Із урахуванням зазначеного, посилаючись на положення статті 212 ЗК України, статті 376 ЦК України, враховуючи те, що відповідачем земельна ділянка зайнята самовільно, позивач просив знести самочинно збудований гранітний паркан, який розміщений на земельній ділянці загального користування орієнтовною площею 0,0298 га, яка проходить повз домоволодіння по АДРЕСА_3 та між будинками АДРЕСА_4 та АДРЕСА_1 , та металеві ворота, які встановлені на земельній ділянці загального користування орієнтовною площею 0,0298 га, яка проходить повз домоволодіння по АДРЕСА_3 та між будинками АДРЕСА_4 та АДРЕСА_1, зі сторони р. Рось.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 жовтня 2016 року у задоволенні позовуБілоцерківській міській раді Київської області відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, щопозивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права. Позивачем при зверненні до суду правовою підставою позову обрано статтю 376 ЦК України, тоді як паркан та ворота, які просить знести позивач, не є нерухомим майном в розумінні положень частини сьомої цієї статті, для будівництва яких необхідний відповідний проект або дозвіл, тобто, правові підстави для звернення до суду в даному випадку органу місцевого самоврядування згідно статті 376 ЦК України відсутні.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 13 грудня 2016 року апеляційну скаргу Білоцерківської міської ради Київської області відхилено, а рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 жовтня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що оскільки паркан (огорожа) та ворота не є житловим будинком, будівлею чи спорудою, іншим нерухомим майном, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що норми статті 376 ЦК України, якими обґрунтовуються позовні вимоги, у даному випадку не застосовуються.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У грудні 2016 року Білоцерківська міська рада Київської області подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 13 грудня 2016 року і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не враховано, що земельна ділянка на якій розташовано споруди (паркан та металеві ворота) не може передаватися у приватну власність згідно положень частини четвертої статті 83 ЗК України. Паркан та металеві ворота збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснила будівництво. Судами також не враховано положення пункту 26 укладеного між сторонами спору договору оренди від 01 лютого 2010 року, згідно якого будь-яке будівництво на земельній ділянці, що передана в оренду, забороняється. Звертаючись до суду із цим позовом, позивач також посилався на положення статті 212 ЗК України, а тому висновки судів попередніх інстанцій про невірно обраний спосіб захисту є безпідставним.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 вересня 2017 року справу за позовом Білоцерківської міської ради Київської області до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Державна інспекція сільського господарства у Київській області, про знесення самочинного будівництва призначено до судового розгляду.

Статтею 383 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України), що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до пункту 4 Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

05 червня 2019 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду справу № 357/8343/16-ц розподілено судді-доповідачеві.

Доводи осіб, які подали відзив (заперечення) на касаційну скаргу

У поданих запереченнях на касаційну скаргу ОСОБА_1 посилається на те, що касаційна скарга до задоволення не підлягає, оскільки мотиви та підстави, зазначені у ній, щодо скасування судових рішень є необґрунтованими. Посилання позивача у касаційній скарзі на положення статті 212 ЗК України, як на спосіб захисту своїх прав є безпідставним, оскільки при розгляді справи у суді першої інстанції позивач наголошував на застосуванні статті 376 ЦК України.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 та власником земельної ділянки площею 0,0624 га за вказаною адресою, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських споруд.

01 лютого 2010 року між Білоцерківською міською радою та ОСОБА_1 було укладено договір оренди земельної ділянки для ведення садівництва площею 0,1189 га за вказаною вище адресою терміном на 5 років, після закінчення якого договір продовжений на той саме строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 квітня 2016 року (справа № 357/16840/15-а), яку залишено без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 13 липня 2016 року, встановлено той факт, що 01 лютого 2010 року між Білоцерківською міською радою та ОСОБА_1 було укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 0,1189 га по АДРЕСА_1 , умовами якого визначено мету та функціональне використання земельної ділянки - землі житлової та громадської забудови; незабудовані та інші відкриті землі (для ведення садівництва). Договір було поновлено на той самий строк, тобто на 5 років і на тих самих умовах.

Також судом встановлено, що ОСОБА_1 збудовано паркан, який розміщений на земельній ділянці загального користування орієнтовною площею 0,0298 га повз домоволодіння по АДРЕСА_3 та між будинками АДРЕСА_4 та АДРЕСА_1 та металеві ворота, які встановлені на земельній ділянці загального користування орієнтовною площею 0,0298 га, яка проходить повз домоволодіння по АДРЕСА_3 та між будинками АДРЕСА_4 та АДРЕСА_2, зі сторони р. Рось, що перешкоджає Білоцерківській міській раді користуватися належним майном та забезпечити реалізацію права використовувати землі загального користування, а саме: проїзд до р. Рось жителями м. Біла Церква.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області

від 14 липня 2016 року (справа № 357/14115/15-ц) позов ОСОБА_3 задоволено частково. Усунуто перешкоди ОСОБА_3 у користуванні 1/4 часткою жилого будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_5 , та земельною ділянкою площею 0,01 га, призначеною для будівництва індивідуального гаража за цією ж адресою, шляхом зобов`язання ОСОБА_1 знести (демонтувати) кам`яну огорожу, яка розміщена на земельній ділянці загального користування орієнтовною площею 0,0298 га, та проходить повз домоволодіння по АДРЕСА_3 , та між будинками АДРЕСА_4 та АДРЕСА_2 , а також знести металеві ворота, які встановлені на земельній ділянці загального користування орієнтовною площею 0,0298 га, що проходить повз домоволодіння по АДРЕСА_3 та між будинками АДРЕСА_4 та АДРЕСА_1, зі сторони р. Рось. Вирішено питання про стягнення судових витрат. У задоволенні позовних вимог до ОСОБА_4 відмовлено.

РішенняБілоцерківського міськрайонного суду Київської області

від 14 липня 2016 року залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 19 жовтня 2016 року та постановою Верховного Суду від 04 липня 2018 року.

Вказаним рішенням встановлено, що згідно з актом обстеження земельної ділянки, складеним 27 серпня 2015 року державним інспектором сільського господарства в Київській області Мелешком А. Г., ОСОБА_1 використовує земельну ділянку площею 0,0624 га земель житлової та громадської забудови для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_2 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 , а також земельну ділянку площею 0,1189 га земель житлової та громадської забудови з функціональним використанням (незабудовані та інші відкриті землі) для ведення садівництва по АДРЕСА_2 згідно договору оренди землі, укладеного із Білоцерківською міською радою від 24 березня 2010 року, термін якого закінчився 24 березня 2015 року. Земельну ділянку площею 0,1189 га ОСОБА_1 використовує без відповідних правовстановлюючих документів, що є порушенням вимог Закону України «Про оренду землі».

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 у справі № 357/14115/15-ц, суди дійшли висновку, що зведення ОСОБА_5 на земельній ділянці загального користування кам`яного паркану та металевих воріт загороджують вільний прохід ( АДРЕСА_1 до р. Рось, тому такі дії відповідача є незаконними та порушують права ОСОБА_3 на вільне користування своєю власністю, яка не має доступу до своєї частини житлового будинку та земельної ділянки.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК (тут і надалі у редакції, чинній на час прийняття судових рішень) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За правилами частин першої та другої статті 15 ЦПК суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Згідно із частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) (тут і далі - у редакції, чинній на час прийняття судових рішень) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Справою адміністративної юрисдикції у розумінні пункту 1 частини першої статті 3 КАС є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

За правилами пункту 1 частини другої статті 17 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Відповідно до пункту 5 частини четвертої статті 50 КАС громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх об`єднання, юридичні особи, які не є суб`єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб`єкта владних повноважень, зокрема, в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження, зокрема, здійснення в установленому порядку державного контролю за дотриманням законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні та забудові відповідних територій; зупинення у випадках, передбачених законом, будівництва, яке проводиться з порушенням містобудівної документації і проектів окремих об`єктів, а також може заподіяти шкоди навколишньому природному середовищу.

Аналогічна норма закріплена у статті 14 Закону України «Про основи містобудування». Відповідно до статті 7 вказаного Закону державне регулювання у сфері містобудування здійснюється, зокрема, органами місцевого самоврядування, а також центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю, іншими органами в порядку, встановленому законодавством.

Отже, спірні правовідносини в цій справі обумовлені реалізацією позивачем передбачених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» делегованих повноважень щодо здійснення державного контролю за дотриманням законодавства у сфері містобудівної діяльності. Здійснення такого державного контролю означає обов`язковість прийнятих за його результатами рішень для підконтрольного суб`єкта, що свідчить про владно-управлінський характер, а відтак і публічно-правову природу таких правовідносин.

За положеннями частини першої статті 376 ЦК України (у редакції, чинній станом на час звернення до позову) житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України).

У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка

здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану (частина сьома статті 376 ЦК України).

Звертаючись до суду з позовом про знесення самочинного збудованого гранітного паркану та металевих воріт і мотивуючи такий позов порушенням права на використання земель загального користування, суб`єкт владних повноважень діє з метою захисту прав та інтересів громади або невизначеного кола осіб від можливих порушень їхніх прав та з метою запобігти можливим суспільно значимим несприятливим наслідкам порушення відповідних норм і правил, а не з метою захисту своїх приватних прав та інтересів.

Спір у цій справі не пов`язаний з вирішенням питання щодо речового права, а є публічно-правовим, оскільки виник за участю суб`єкта владних повноважень, який реалізовував у спірних правовідносинах надані йому чинним законодавством владні управлінські функції стосовно виявлення факту самочинного будівництва та усунення порушень шляхом знесення самочинно збудованих об`єктів містобудування з метою захисту інтересів громади. Справа за позовом такого суб`єкта у спірних правовідносинах належить до компетенції адміністративних судів.

Вказаний висновок узгоджується із позицією Великої Палати Верховного Суду, яка висловлена у постановах від 15 травня 2018 року у справі № 520/10754/14-ц (провадження № 14-108цс18), від 10 квітня 2018 року у справі № 1519/2-787/11 (провадження 14-48цс18) та від 22 травня 2018 року у справі № 826/4089/16 (провадження № 11-213апп18).

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій розглянули справу з порушенням норм процесуального права, а саме статті 15 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Аналогічна норма містилася й у ЦПК України, 2004 року, який був чинним на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій (стаття 205).

Відповідно до частин першої та другої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19 - 22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.

Частиною третьою статті 400 ЦПК України визначено, що суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Із урахуванням зазначеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 жовтня 2016 року та ухвала Апеляційного суду Київської області від 13 грудня 2016 року підлягають скасуванню, а провадження у справі закриттю.

Згідно з положеннями частини першої статті 256 ЦПК України, якщо провадження у справі закривається з підстав, визначених пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен повідомити заявникові, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

Роз`яснити Білоцерківській міській раді Київської області, що розгляд її позовних вимог до ОСОБА_1 про знесення самочинного будівництва віднесено до юрисдикції адміністративних судів.

Керуючись статтями 255, 402, 409, 414, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Білоцерківської міської ради Київської області задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 13 грудня 2016 року скасувати.

Провадження у справі за позовом Білоцерківської міської ради Київської області до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Державна інспекція сільського господарства у Київській області, про знесення самочинного будівництва закрити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников
Судді О. М. Осіян
Н. Ю. Сакара
С. Ф. Хопта
В. В. Шипович