Постанова

Іменем України

27 червня 2019 року

м. Київ

справа № 199/3423/18

провадження № 61-3620св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Мартєва С.Ю., Петрова Є.В.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним - ОСОБА_1 ,

відповідачі за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 ,

третя особа: - Орган опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 серпня 2018 року у складі головуючого судді Якименко Л.Г. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 січня 2019 рокуу складі суддів: Макарова М.О., Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про відібрання дитини та визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позов мотивовано тим, що вона з відповідачем по справі перебуває у шлюбі з 23 липня 2016 року. Від спільного життя у них народилася дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис № 260.

Спільне життя подружжя не склалося і позивачка з квітня 2018 року змушена була піти проживати окремо від чоловіка та малолітньої доньки до будинку своєї матері за адресою: АДРЕСА_1 , де також створені належні умови для проживання, виховання та розвитку малолітньої дитини.

Позивачка зазначає, що після одруження вони разом із чоловіком ОСОБА_2 стали проживати у його батьків по АДРЕСА_2 . Після народження дитини між ними неодноразово виникали сварки та скандали із різних причин шлюбно-сімейних відносин, чоловік та його бабуся пред`являли до неї претензії з приводу неналежного ставлення до дитини, неправильного годування малолітньої доньки, ведення господарства, тощо.

03 квітня 2018 року під час сварки чоловік ОСОБА_2 почав залякувати та ображати позивачку, повідомив про своє небажання продовжувати подружнє життя та разом зі своїми батьками вигнав її з дому і викинув речі. На вимоги віддати малолітню доньку позивачці було відмовлено.

Оскільки позивачка була позбавлена можливості вільно в будь-який час бачитися та спілкуватись із малолітньою донькою, тому вона була вимушена звернутись до Управління-служби у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної умісті Дніпрі ради із заявою про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю.

Рішенням Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради від 14 червня 2018 року №125 було визначено місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Відповідач дане рішення виконавчого комітету від 14 червня 2018 року №125 не оскаржував та не виконав та продовжує утримувати у себе малолітню дитину, а позивачці чинити перешкоди у спілкуванні та вихованні доньки, встановивши свій зручний для нього та його родини графік побачень та умови виховання дівчинки.

Позивачка вважає дії відповідача ОСОБА_2 протиправними та незаконними, оскільки на даний час їх малолітня донька потребує більшої уваги та часу у спілкуванні з матір`ю, дитина є новонародженою та в даному віці відбувається встановлення контакту із близькими людьми, а тому різке позбавлення немовляти спілкування із матір`ю або скорочення спільно проведеного часу може негативно відобразитись на психо-емоціному стані та розвитку дитини.

У зв`язку з вищезазначеним просила суд визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із матір`ю та відібрати у ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , дитину і передати її матері.

Відповідач звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 разом із її батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Позов мотивовано тим, що з позивачкою перебувають у шлюбі з 23 липня 2016 року та до квітня 2018 року проживали разом у будинку його батьків по АДРЕСА_2 . Від спільного життя у них народилася дитина ОСОБА_3.

Після народження дитини у дружини змінилася поведінка, вона почала себе дивно поводити, повторювати певні слова, пояснювати речі, яких не існувало. Її ставлення до дитини та до сім`ї насторожило його, як чоловіка, у зв`язку з чим він запропонував дружині звернутися за психіатричною допомогою до лікаря, після відвідування якого йому стало відомо, що вона і раніше за медичною допомогою зверталася до лікаря-психіатра з приводу психічного захворювання.

Через відсутність взаємо порозуміння між сторонами почали виникали сварки та позивачка з квітня 2018 року проживає окремо у своїх батьків.

Неналежним чином виконання своїх батьківські обов`язків по вихованню дитини з боку матері ОСОБА_1 вимусили позивача звернутися із заявою до правоохоронних органів про вчинення нею кримінального правопорушення, на підставі якої Дніпровським слідчим відділом поліції Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області внесено відомості до Єдиного реєстру досудовий розслідувань за 0001323 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КК України, за фактом злісного ухилення ОСОБА_1 від утримання дитини.

У ході розслідування по даному кримінальному провадженню було отримано довідку за вих. №14/272 від 05.06.2018 року Комунального закладу «Дніпропетровська міська поліклініка № 1» Дніпропетровської обласної ради» видану Головним лікарем ОСОБА_5 , про перебування ОСОБА_1 , 1997 р.н., яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , на обліку у лікаря-психіатра з 2014 року з діагнозом: Гострий поліморфний психотичний розлад з симптомами шизофренії.

Позивач ОСОБА_2 вважає, що його дружина ОСОБА_1 за своїм психічним станом не може виховувати дитину, на його думку стан здоров`я його дружини не дозволяє доглядати за малолітньою дитиною, оскільки вона може у будь-який час нашкодити дитині.

Посилаючись на те, що на теперішній час малолітня донька проживає разом з ним та перебуває на повному його утриманні, для дитини створені гармонійні умови для її виховання та розвитку, вона завжди доглянута та перебуває під наглядом батька і членів його сім`ї, тому ОСОБА_2 просив визначити місце проживання дитини саме з батьком.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанції

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 серпня 2018 року, залишене без зміни постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 січня 2019 року, позов ОСОБА_1 задоволено. Відібрано малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від батька ОСОБА_2 та передано матері дитини ОСОБА_1 .. Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , за її місцем проживання чи перебування. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання стосовно судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та відмовляючи в зустрічному позові ОСОБА_2 , суд першої інстанції з висновками якими погодився апеляційний суд виходив з того, що на теперішній час малолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , примусово розлучена з матір`ю ОСОБА_1 , виняткові випадки судом не встановлені та вважають за доцільне визначити місце проживання дитини з матір`ю. При вирішенні даного спору про місце проживання дитини, суди виходить з принципу пріоритетності прав та інтересів дитини та встановлення фактичних обставин справи, а саме: відповідального ставлення до виконання своїх обов`язків, зокрема факт продовження відвідування дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після неможливості спільно з нею проживати, надання усіх необхідних речей та продуктів харчування, підтримання емоційного контакту з донькою. Дані обставини підтверджують наявність тісного зв`язку матері із її новонародженою дитиною, підтримання якого є життєво необхідним, як для матері так і для дитини такого віку.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_2 посилається на порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати зазначені судові рішення та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити а його зустрічні позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 25 лютого 2019 року відкрито провадження у справі та витребувано справу з Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська№ 199/3423/18.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У березні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не встановили всіх фактичних обставин справи та зазначає, що ухвалення незаконного рішення поставило під загрозу його дитину. Так як вважає, що вона опинилась в неналежних умовах для існування, які становлять загрозу для її життя, морального та психічного стану та можуть негативно вплинуть на її подальшого розвиток як людини та особистості.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

21 березня 2019 року надійшов відзив від ОСОБА_1 на касаційну скаргу ОСОБА_2 , в якій просить касаційну скаргу залишити без задоволення, так як судові рішення ухвалені з додержанням всіх обставин справи.

Відзив мотивований тим, що суди дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для визначення місце проживання дитини з матір`ю та відсутність правових підстав для розлучення дитини з рідною матір`ю, яка дбає про доньку та створили всі необхідні умови для її піклування. Крім того, зазначає, що вона не створює перешкоди батьку в зустрічах з дитиною. Та сам факт того, що дитина проживає з мамою не позбавляє рідного батька бачитись з нею, спілкуватися та виконувати свої батьківські обов`язки.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 23 липня 2016 року, актовий запис №408 від 23 липня 2016 року, вчинений Амур-Нижньодніпровським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області. Після одруження подружжя стали проживати разом з батьками чоловіка ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 . Від спільного життя у них народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис №260, вчинений Соборним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області.

Судами встановлений, що між сторонами по справі неодноразово виникали сварки та скандали із різних причин шлюбно-сімейних відносин, у зв`язку з чим спільне життя подружжя не склалося і позивачка з квітня 2018 року проживає окремо від малолітньої доньки за адресою: АДРЕСА_1 , де створені належні умови для проживання, виховання та розвитку дитини, що підтверджується актом обстеження умов проживання, складеним спеціалістами управління-служби у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради (т.1, а.с.224).

Як встановлено судами, на початку квітня 2018 року під час сварки ОСОБА_2 вигнав з будинку по АДРЕСА_2 свою дружину ОСОБА_1 , вона змушена була проживати у своїх рідних по АДРЕСА_1 , та покинути малолітню доньку у будинку по АДРЕСА_2 разом з чоловіком та його батьками, які не віддали дитину матері та категорично заперечують проти вилучення та передачі дитини на виховання матері.

Судами встановлено, що 19 травня 2018 року ОСОБА_1 зверталась до правоохоронних органів із заявою про вчинення перешкод з боку її чоловіка ОСОБА_2 щодо безперешкодних побачень та спілкування з новонародженою дитиною ОСОБА_3.

Листом Амур-Нижньодніпровського відділу поліції Головного Управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 23 травня 2018 року повідомлено про те, що факт вчинення домашнього насильства психологічного та економічного характеру по відношенню до заявниці ОСОБА_1 у квітні 2018 року з боку чоловіка ОСОБА_2 1995 року народження, у вигляді видворення ОСОБА_1 з будинку, в якому вона мешкала разом із малолітньою дитиною та позбавлення останньої можливості належним чином доглядати за дитиною - зафіксований. За даним фактом вчинення ОСОБА_2 , 1995 року народження домашнього насилля було складено адміністративний протокол за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та запропоновано звернутись до суду на предмет встановлення місця мешкання новонародженої дитини (а.с. 203 т. 1).

Як встановлено судами, ОСОБА_1 звернулася із заявою до органу Опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради про визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із матір`ю.

Рішенням органу Опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради від 14 червня 2018 року №125 було визначено місце проживання дитини ОСОБА_3 разом із матір`ю ОСОБА_1 (т.1, а.с. 34-35). Вказане рішення відповідачем по справі не було оскаржено.

Рішення органу Опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради від 14 червня 2018 року №125 відповідачем за основним позовом ОСОБА_2 було проігнороване та не виконане належним чином.

Як встановлено та досліджено судом першої та апеляційної інстанції, мати дитини ОСОБА_1 майже кожного дня приходить до житлового будинку сім`ї АДРЕСА_3 по АДРЕСА_2 та відвідує доньку, купує та приносить дитині дитячу суміш, підгузки, тощо, грається з дитиною, однак її спілкування з дитиною обмежені у часі та відбуваються виключно із дозволу бабусі відповідача ОСОБА_7 та у її присутності.

Судами досліджено, акти обстеження умов проживання, складені спеціалістами управління-служби у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної у АДРЕСА_1 (т.1. а.с.224) та по АДРЕСА_2 (т.1, а.с.106), де в обох актах зазначено, що для дитини створені належні умови для проживання та повноцінного розвитку малолітньою дитини.

Характеристики як на батька дитини ОСОБА_2 та членів його сім`ї, так і на матір дитини ОСОБА_1 та членів її сім`ї, містять позитивні відгуки, усі особи характеризуються за місцем проживання та за місцем роботи із кращої сторони (т.1, а.с.11,12,13, 49,50, 114, 115-117, 127-128, 136-137, 141, 145-150, 215-218, 221, 225).

Як встановлено судами, згідно з висновком лікарської-консультативної комісії №1613 від 22 червня 2018 року КЗ «Дніпровська міська поліклініка №1» ОСОБА_1 за своїм психічним станом може доглядати за своєю малолітньою донькою.

Судоми також досліджений майновий стан сторін та виявлено, що позивачка за основним позовом ОСОБА_1 працевлаштована квитковим касиром по обслуговуванню автовокзалу «Центральний» згідно наказу про прийняття на роботу від 26 березня 2018 року №7к-2 та на даний час знаходиться у відпустці по догляду за дитиною (а.с.15), навчається на заочній формі навчання Державного вищого навчального закладу «Український державний хіміко-технологічний університет «ІV рівня акредитації» (а.с.16), проживає в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого є дідусь ОСОБА_8 згідно із свідоцтвом про право власності на житловий будинок від 10 вересня 1984 року у складі сім`ї: дідусь ОСОБА_8 , 1949 року народження, ОСОБА_9 , 1978 рік народження, - дядько, ОСОБА_10 , 1999 рік народження, - сестра, ОСОБА_11 , 1973 року народження, - мати (а.с.16).

Відповідач ОСОБА_2 працює в ТОВ «Глуско Рітейл» на посаді оператора заправних станцій АЗС №03015/0 Дніпропетровського регіону із 04.05.2018 року відповідно до наказу 01-Дн №48-ос від 03.05.2018 року (а.с.115), а також навчається на денній формі навчання гуманітарного факультету Національної металургійної академії України за освітнім рівнем «магістр» з 01.09.2017 року (а.с.113).

Судами встановлено, що сторони перебувають у рівних майнових умовах.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства, дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом із батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження.

Згідно статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Відповідно до ч. 2 ст.150 СК Українипередбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно з ч.2 ст.155 СК Українибатьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Статтею 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Статтями 151 та 163 СК України визначено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання малолітніх дітей та на те, щоб вони проживали з ними.

Права батьків, у тому числі тих, хто живе окремо від дитини, на виховання дитини і спілкування з нею можуть бути обмежені лише законом (статті 153 і 157 СК України).

Якщо дитина утримується особою не на законних підставах, суди можуть за позовом батьків постановити рішення про відібрання та повернення дитини, якщо буде встановлено, що це не суперечить інтересам дитини (статті 162 та 163 СК України).

Статтею 155 СК України заборонено здійснення батьківських прав всупереч інтересам дитини.

Рішення про визначення місця проживання дитини повинно прийматися першочергово із урахуванням інтересів самої дитини.

Так, статтею 21 Конституції Українипроголошено вільність і рівність усіх людей у своїй гідності та правах. Ця вихідна конституційна засада конкретизована у статті 24 Конституції України: громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, не може бути привілеїв чи обмежень, в тому числі за ознаками статі.

У частині 3 цієї статті Конституції України закріплено конституційні гарантії, якими забезпечується рівність прав жінки і чоловіка.

Право на свободу вибору місця проживання кожному гарантоване ст. 33 Конституції України.

За ч. ч. 1, 4 ст.29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (ч. 1 ст. 160 СК України).

Згідно з положеннями ст. 160 ч.1 та ст. 161 ч.1, ч.2 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати і батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Суд не може передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, може своєю аморальною поведінкою зашкодити розвиткові дитини.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року N 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» роз`яснив, що при вирішенні спору між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх.

При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей (п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року N 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України»).

Підлягають врахуванню також положення ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року № 789-XII, частин 7, 8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Так, за ч.1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року № 2402-III кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Як встановлено судом першої та апеляційної інстанції, відповідно до акту обстеження умов проживання у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , складеного управлінням-служби у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради, створені належні умови для проживання матері та малолітньої дитини (а.с.19), також дані обставини підтверджуються фото (а.с.62-63).

При вирішенні даного спору про місце проживання дитини, суд першої та апеляційної інстанції виходили з принципу пріоритетності прав та інтересів дитини, ставлення матері ОСОБА_1 до виконання своїх обов`язків, зокрема факт продовження відвідування дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після неможливості спільно з нею проживати, надання усіх необхідних речей та продуктів харчування, підтримання емоційного контакту з донькою.

Крім того судами наголошено, що невиконання та ігнорування рішення Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради від 14 липня 2018 року №125 про визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 разом із матір`ю свідчить про те, що відповідач ОСОБА_2 не є законослухняним членом суспільства та його неправомірна поведінка суперечить інтересам його дитини та позбавляють дитину її права на материнську любов, турботу, виховання, піклування, догляд та духовний зв`язок із матір`ю, наявність якого передбачає безперервність та носить постійний характер виходячи із віку дитини.

Таким чином, суд першої та апеляційної інстанції встановивши всі фактичні обставини справи прийшли до обґрунтованого висновку щодо доцільності визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Судом першої інстанції у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, справа розглянута у рамках позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

З урахуванням викладеного, колегія суддів Верховного Суду приходить до висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 серпня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 січня 2019 року без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Сімоненко

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров