Номер провадження: 22-ц/813/5245/19
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.07.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.

суддів Кравця Ю.І., Цюри Т.В.

учасники справи:

позивач квартирно-експлуатаційний відділ м.Одеси
відповідач ОСОБА_1

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи

цивільну справу за апеляційною скаргою квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 лютого 2019 року, ухваленого під головуванням судді Домусчі Л.В.
в с т а н о в и в:
У серпні 2017 року квартирно-експлуатаційний відділ м. Одеси (надалі КЕВ м. Одеси) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комунальні послуги.

В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що КЕВ м. Одеси є державною військовою бюджетною установою, що здійснює квартирно-експлуатаційне забезпечення військових частин, установ та військових містечок, дислокованих у межах відповідальності.
До повноважень КЕВ м. Одеси належить проведення розрахунків з постачальниками за комунальні послуги та енергоносії, спожиті військовими частинами (на території військових містечок) відповідно асигнувань з державного бюджету (за Договорами, укладеними згідно ЗУ «Про здійснення державних закупівель»).
Відповідач ОСОБА_1 займає два приміщення фонду МОУ, що знаходиться на території військового містечка № НОМЕР_1 в АДРЕСА_1 , 6. Будівлі військового містечка № НОМЕР_1 є державним військовим майном, знаходяться на балансі КЕВ м. Одеси та утримуються за рахунок державного бюджету, зокрема будівля за ГП №9 має статус - «казарма». Приміщення в даній адміністративній будівлі №9 в/м №186 не відноситься: до житлових приміщень та не призначено для постійного проживання (розміститись в даній будівлі тимчасово дозволялось військовослужбовцям, потребуючих поліпшення житлових умов, на період проходження військової служби, за умови відсутності вільного житлового фонду з метою підтримання бойової готовності). За комунальні послуги та енергоносії сплачує КЕВ м. Одеси.
Фактично спожиті відповідачем ОСОБА_1 комунальні послуги нараховані йому у відповідності до кількості осіб членів сім`ї та займаній площі, однак ним ці послуги взагалі не сплачуються, так за період з серпня 2013 року по лютий 2017 року у відповідача виникла заборгованість за житлово-комунальні послуги на загальну суму 19 724,59 грн., яку позивач просив стягнути з ОСОБА_1 .
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19 лютого 2019 року у задоволені позову КЕВ м. Одеси відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, КЕВ м. Одеси звернулося з апеляційною скаргою, в якої просить рішення суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги КЕВ м. Одеси зазначає, що суд першої інстанції у рішенні зазначив, що з боку позивача не надано доказів щодо укладення договорів з постачальниками відповідних послуг та пов`язаних з цими послугами витрат, проте в позовній заяві зазначено на якій правовій основі КЕВ м. Одеси сплачує комунальні послуги, про що була надана довідка про вартість комунальних послуг, тобто між позивачем та відповідачем виникли відносини, що породжують права та обов`язки, позивач надає житлово-комунальні послуги, відповідач ними користується, тому у відповідності до норм Закону зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що вимоги позивача є необґрунтованими, оскільки він проживає за іншою адресою, тому не міг користуватися комунальними послугами за вказаною позивачем адресою, в зв`язку з чим не може бути боржником по їх оплаті та відповідно і відповідачем.
У відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що Міністерство оборони України безпосереднє здійснює керівництво Збройними Силами України, яке відповідно до ст.3 Закону «Про Збройні Сили України» є центральним органом влади і військового управління. Як орган виконавчої влади, Міністерство оборони України є органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Відповідно до ст.3 Закону України «Про Збройні Сили України» організаційно Збройні Сили України складаються із органів військового управління, об`єднань, з`єднань, військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій.
Квартирно-експлуатаційний відділ м. Одеси відповідно Статуту гарнізонної та вартової служб Збройних Сил України, наказу МОУ від 03.07.13 року №448 «Про затвердження Положення про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України» (як і раніше діючого від 21.04.11 року №215) та Положенням про КЕВ м. Одеси є державною військовою бюджетною установою, що здійснює квартирно-експлуатаційне забезпечення військових частин, установ та військових містечок, дислокованих у межах відповідальності.
Зокрема, до повноважень КЕВ м. Одеси належить проведення розрахунків з постачальниками за комунальні послуги та енергоносії, спожиті військовими частинами (на території військових містечок) відповідно асигнувань з державного бюджету (за Договорами, укладеними згідно ЗУ «Про здійснення державних закупівель»).
Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, у зв`язку з тим, що на території військового містечка № НОМЕР_1 за приміщення (кімнати № АДРЕСА_2 виникла заборгованість за сплату комунальних послуг за період із серпня 2013 року по лютий 2017 року у розмірі 19 724,59 грн.
Також, судом встановлено, що в період проходження військової служби ОСОБА_1 разом із сім`єю (дружина та син ОСОБА_2 ) у зв`язку з відсутністю в нього постійного житла у м. Одесі було надано для тимчасового проживання два приміщення загальною площею 33,75 кв.м адміністративної будівлі АДРЕСА_3 .
Також судом встановлено, що згодом у вказані приміщення вселився син відповідача - ОСОБА_3 , який був зареєстрований 31.03.2006р. за адресою АДРЕСА_4 , та він там мешкає разом зі своєю дитиною, вказані обставини встановлені Приморським районним судом м. Одеси за розглядом справи №2/1522/11374/11.
Згідно витягу з протоколу №2 засідання житлової комісії штабу та управління Південного оперативного командування від 19.01.2005р. ОСОБА_1 був забезпечений житлом за рахунок житлового фонду Міністерства оборони України (на склад сім`ї - він, дружина, син) а саме: 3-х кімнатною квартирою в АДРЕСА_5 .
Отже, у подальшому, відповідача ОСОБА_1 знято з реєстраційного обліку зі спірного приміщення 21.04.2006р. та зареєстровано 05.05.2006р. за адресою: АДРЕСА_5 .
Вказані обставини підтверджені судовими рішеннями першої та апеляційної інстанціями у справі № 2/1522/11374/11 за позовом Військового прокурора Одеського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про виселення.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05.03.2012 року, зміненим рішенням апеляційного суду Одеської області від 01.07.2013 року, було задоволено позов військового прокурора Одеського гарнізону в інтересах держави в особі МОУ та зобов`язано ОСОБА_1 , ОСОБА_3 усунути перешкоди у здійсненні МОУ та квартирно-експлуатаційному відділу м. Одеси права користування та розпорядження двома приміщеннями, пл.. 33,75 кв.м., адміністративної будівлі №9 військового містечку № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_6 , шляхом звільнення цього приміщення (а.с.61-62).
Судом встановлено, що відповідач проживає за адресою: АДРЕСА_5 , що підтверджується довідкою (випискою із домової книги про склад сім`ї та реєстрацію) від 21.08.2017 року (а.с.85).
У приміщеннях за адресою: АДРЕСА_7 , із 31 березня 2006 року зареєстрований у встановленому порядку та постійно проживає син відповідача ОСОБА_3 та його син ОСОБА_4 , що підтверджується відповідною відміткою в його паспорті серії НОМЕР_2 , карткою реєстрації особи, довідкою про реєстрацію місця проживання/перебування особи від 01.03.2013 року № 14/403 та довідкою (витягом з домової книги про склад сім`ї та прописку) від 16.05.2016 року № 622 (а.с.88-92).
Відмовляючи у задоволені позову КЕВ м. Одеси про стягнення заборгованості за комунальні послуги, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є необґрунтованими.
Приписами ст. 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 13 ЦК України, а саме цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Таким чином, між позивачем та відповідачем виникли відносини, що породжують права та обов`язки, оскільки позивач надає житлово-комунальні послуги, відповідач ними користуються.
Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином, згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, одностороння відмова не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV від 24.06.2004р. (надалі Закон України «Про житлово-комунальні послуги») передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг. При цьому, такому праву відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Аналогічний обов`язок споживача (наймача, власника) закріплено в ст. 68 ЖК України, згідно з якою наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.
Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.
Проте судом встановлено та не спростовано позивачем, що ОСОБА_1 не є споживачем комунальних послуг у приміщеннях (кімнати № АДРЕСА_2 за вказаний у позові період.
Починаючи з 2006 року відповідач разом із дружиною та сином ОСОБА_2 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_5 .
Відповідно до частин 1 та 2 статті 51 Цивільного процесуального кодексу України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
Тобто заміна первісного відповідача належним відповідачем, так само як і залучення до участі у справі іншої особи, як співвідповідача здійснюється судом виключно за клопотанням позивача.
Висновки суду, про те, що позовні вимоги про стягнення коштів за комунальні послуги пред`явлені до не належного відповідача є обґрунтовані, оскільки позивач до суду з клопотанням про заміну сторони відповідача у вказаній справі не звертався, а суд відповідно до вимог ст. 51 ЦПК України позбавлений самостійно визначатися з колом відповідачів.
Також суд вірно зазначив, що позивачем до суду не було надано доказів щодо укладення договорів із постачальниками відповідних послуг та пов`язаних з цими послугами витрат.
Такий висновок суду першої інстанції відповідає вимогам закону у відповідності до матеріалів справи, оскільки доказів на спростування доводів позову до суду надано не було.
З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги КЕВ м. Одеси про те, що спожиті відповідачем комунальні послуги нараховані у відповідності до кількості осіб членів сім`ї та займаній площі, однак відповідачем вказані послуги взагалі не сплачувались за спірний період, який у відповідності до норм Закону відповідач повинен був сплачувати, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки ОСОБА_1 не є споживачем комунальних послуг за адресою, зазначеною позивачем у позові, так як за адресою: АДРЕСА_8 , 6 з 2006 року зареєстрований та постійно проживає син відповідача ОСОБА_3 зі своїм сином ОСОБА_5 , а відповідач разом з дружиною та сином ОСОБА_2 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_5 .
Крім того, також слід зазначити, що доводи, викладені в апеляційній скарзі були предметом розгляду у суді першої інстанції, а тому детальному спростуванню не підлягають.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 лютого 2019 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 04 липня 2019 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Ю.І. Кравець

______________________________________ Т.В. Цюра