Постанова

Іменем України

05 червня 2019 року

м. Київ

справа № 520/4205/15-ц

провадження № 61-7705св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Ступак О. В. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С.,

Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Одеської області від 12 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Калараш А. А., Заїкіна А. П., Погорєлової С. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання дійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що ОСОБА_3 , діючи на підставі довіреності від 15 квітня 2014 року від імені та в інтересах власника ОСОБА_2 , продала ОСОБА_1 гараж за 80 000,00 грн.27 червня 2014 року ОСОБА_1 та представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернулися до приватного нотаріуса для укладення правочину, але при перевірці довіреності нотаріус виявив, що довіреність від 15 квітня 2014 року скасована 26 червня 2014 року. Вказує, що умови договору купівлі-продажу сторонами виконані, проте відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу гаражу.

Посилаючись на викладене, позивач просила визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна - гаража АДРЕСА_1 , укладений 21 червня 2014 року між нею та ОСОБА_2 , в інтересах якого за довіреністю діяла ОСОБА_3 , та визнати за нею право власності на гараж.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19 червня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна - гаража АДРЕСА_1 , укладений 21 червня 2014 року між ОСОБА_2 , від імені якого на підставі довіреності діяла ОСОБА_3 , і Полтєвою Г. А.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що сторони домовились щодо всіх істотних умов цього договору, які фактично були виконані, ОСОБА_4 , яка діяла на підставі довіреності в інтересах власника нерухомого майна ОСОБА_2 , отримала кошти за проданий гараж, а ОСОБА_1 отримала придбаний нею гараж, але ОСОБА_2 ухиляється від нотаріального посвідчення зазначеного договору. При цьому суд керувався частиною другою статті 220 ЦК України.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 12 жовтня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Скасовуючи рішення, суд апеляційної інстанції виходив із того, що договір купівлі-продажу гаража, укладений 21 червня 2014 року у простій письмовій формі, відповідно до статті 657 ЦК України підлягав і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, тому такий договір не може бути визнаний дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України, а отже, немає підстав для визнання права власності на нерухоме майно, відчужене за цим договором.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників

У листопаді 2017 року ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справкасаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Одеської області від 12 жовтня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що суд дійшов неправильного висновку про те, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується до спірних правовідносин у зв`язку з необхідністю державної реєстрації договору купівлі-продажу нерухомого майна.

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Одеської області від 12 жовтня 2017року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що ОСОБА_2 . ухилявся від нотаріального посвідчення договору, тому правових підстав для скасування рішення суду першої інстанції у суду апеляційної інстанції не було.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 листопада 2017 року відкрито провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_3 та надано строк для подання заперечення на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ указану справупередано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 19 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду від 13 травня року справу призначено до судового розгляду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

За змістом статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню, рішення Апеляційного суду Одеської області від 12 жовтня 2017 року підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 на праві приватної власності належить гараж, загальною площею 17,3 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на гараж від 01 березня 2006 року № 13 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 20 березня 2006 року № 10139086.

15 квітня 2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Несвітайло І. І. посвідчена довіреність, зареєстрована в реєстрі за № 155, відповідно до якої ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_3 представляти його інтереси з питань, пов`язаних із продажу гаража.

21 червня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , яка діяла на підставі довіреності від 15 квітня 2014 року, у простій письмовій формі укладений договір купівлі-продажу гаража, за умовами якого ОСОБА_3 отримала кошти у розмірі 80 000,00 грн, а ОСОБА_1 отримала у власність спірний гараж.

Шляхом звернення до нотаріуса із заявою, ОСОБА_2 припинив довіреність від 15 квітня 2014 року, що підтверджується витягом про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей від 26 червня 2014 року № 27030434.

Ухвалюючи рішення у справі, суд апеляційної інстанції виходив із того, що суд першої інстанції, розглядаючи справу, не звернув уваги на те, що договір купівлі-продажу гаража, укладений 21 червня 2014 року, відповідно до статті 657 ЦК України підлягав і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, тому такий договір не може бути визнаний дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України.

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Верховний Суд не погоджується з таким висновком суду апеляційної інстанції з огляду на таке.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно із частиною другою статті 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Частина третя статті 640 ЦК України, яка має назву: Момент укладення договору, мала первинну редакцію від 16 січня 2003 року наступного змісту: договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Стаття 657 ЦК України у цій же редакції від 16 січня 2003 року сформульована наступним чином: договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Отже, первинна редакція наведених статей передбачала як нотаріальне посвідчення договору щодо нерухомого майна, так і державну реєстрацію такого договору.

11 лютого 2010 року прийнято Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України» (долі по тексту - Закон), яким внесені зміни до частини третьої статті 640 УК України та викладено її у наступній редакції: договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Указаним законом також виключено із частини першої статті 657 ЦК України слова «та державній реєстрації».

Наведене свідчить про те, що Законом внесені зміни щодо державної реєстрації прав на нерухоме майно, передбачено, що державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб`єкт, на якого покладені функції державного реєстратора речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Також внесено зміни до Цивільного кодексу України, які передбачають виключення положень про необхідність державної реєстрації окремих видів договорів, зокрема частину третю статті 640 ЦК України викладено в новій редакції, згідно з якою державну реєстрацію договору купівлі-продажу нерухомого майна скасовано.

Отже, законодавцем запроваджено тільки державну реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень та не виключено положення про державну реєстрації договорів щодо нерухомого майна.

Відповідно до частини третьої статті 640 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Відповідно до статті 657 ЦК України, у редакції, чинній на день укладення договору купівлі-продажу, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Таким чином, при розгляді справ на підставі частини другої статті 220 ЦК України суди повинні врахувати час укладення договору, про визнання дійсним якого заявлено вимогу, оскільки указані положення закону можуть застосовуватись тільки щодо угод, які підлягали нотаріальному посвідченню та не потребували ще і державної реєстрації договору.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , яка діяла на підставі довіреності від 15 квітня 2014 року, договір купівлі-продажу гаража укладено 21 червня 2014 року, тобто після набрання чинності Законом України від 11 лютого 2010 року «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України» № 1878-VI, яким державна реєстрація договору купівлі-продажу нерухомого майна скасована.

З огляду на зазначене, суд апеляційної інстанції дійшов неправильного висновку про те, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується до спірних правовідносин у зв`язку з необхідністю державної реєстрації договору купівлі-продажу нерухомого майна.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі № 754/2339/16-ц та від 04 жовтня 2017 року у справі № 635/3293/13-ц.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про часткове задоволення касаційних скарг, скасування рішення суду апеляційної інстанції та направлення справи на новий апеляційний розгляд, оскільки суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції про задоволення позову ОСОБА_1 , дійшов помилкового висновку про неможливість застосування до спірних правовідносин частини другої статті 220 ЦК України.

Направляючи справу на новий апеляційний розгляд, Верховний Суд враховує, що апеляційна інстанція переглядає рішення суду першої інстанції з питань факту та права, а касаційна - з питань права. Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання арреllatio - дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді.

З урахуванням того, що судапеляційної інстанції не переглядав рішення суду першої інстанції щодо підстав для застосування до спірних правовідносин положення частини другої статті 220 ЦК України, при новому розгляді справи, суду апеляційної інстанції необхідно правильно застосувавши норми матеріального права, встановити дійсні обставини справи, зокрема: чи досягли сторони домовленості щодо усіх істотних умов договору, чи відбулось його повне чи часткове виконання, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, та в залежності від встановлених обставин, вирішити спір.

Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку про направлення справи на новий апеляційний розгляд для перегляду судового рішення суду першої інстанції з підстав наявності підстав для визнання спірного договору дійсним, оскільки до повноважень суду касаційної інстанції не входить питання оцінки доказів, суд касаційної інстанції не може agnoscere (брати на себе обов`язки) суду апеляційної інстанції.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що наявні підстави для скасування рішення Апеляційного суду Одеської області від 12 жовтня 2017 року та передачі справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 406, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 12 жовтня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

Г. І. Усик

В. В. Яремко