Постанова

Іменем України

27 червня 2019 року

м. Київ

справа № 313/116/17

провадження № 61-34664св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на рішення Веселівського районного суду Запорізької області від 28 березня 2017 року у складі судді Кравцовій О. В., ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 01 червня 2017 року у складі колегії суддів: Воробйової І. А., Бєлки В. Ю., Дашковської А. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення позики.

Позовна заява мотивована тим, що 16 квітня 2016 року між позивачем та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до якого він надав ОСОБА_2 у борг 1 000 дол. США, зі строком повернення до 16 травня 2016 року. 03 вересня 2016 року між позивачем та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до якого він надав ОСОБА_2 у борг 1 000 дол. США, зі строком повернення до 03 жовтня 2016 року.

Отримання відповідачем вказаних коштів від позивача як позики, підтверджується письмовими розписками від 16 квітня 2016 року і від 03 вересня 2016 року відповідно.

З метою забезпечення виконання грошових зобов`язань ОСОБА_2 за цими договорами позики, 16 квітня 2016 року і 03 вересня 2016 року між кредитором та ОСОБА_3 було укладено договори поруки. Відповідно до умов цих договорів поруки поручитель зобов`язався відповідати перед кредитором за виконання боржником свого зобов`язання у повному обсязі. Відповідальність відповідачів є солідарною

ОСОБА_2 свої зобов`язання не виконала належним чином та не повернула позивачу грошову суму позики.

На підставі вищевикладеного ОСОБА_1 просив стягнути ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно 110 676,80 грн. - заборгованість за договорами позики від 16 квітня 2016 року і від 03 вересня 2016 року з урахуванням передбачених договором процентів за весь фактичний період користування позикою до моменту повернення.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Веселівського районного суду Запорізької області від 28 березня 2017 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 кошти за договорами позики від 16 квітня 2016 року і від 03 вересня 2016 року в сумі 110 676,80 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем доведено обставини, на які він посилався, обґрунтовуючи свої вимоги, а саме: наявність договірних відносин за договорами позики та договорами поруки, невиконання зобов`язань за цими договорами відповідачами, а також доведено розмір заборгованості відповідно до розрахунку.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 01 червня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції. При цьому зазначив, що договір позики, як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, тому позивач має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором (частина перша статті 1048 ЦК України).

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У липні 2017 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, уточнивши вимоги, просить скасуватирішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині стягнення процентів за весь фактичний період користування позикою до моменту повернення та відмовити у задоволенні цих вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не було враховано, що надання коштів у позику є фінансовою послугою, яка надається з метою отримання прибутку, різновидом якого є проценти. Отже отримувати проценти від наданої позики має фінансова установа, тому у позовних вимогах про стягнення процентів слід відмовити.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою в указаній справі та витребувано матеріали цивільної справи.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

04 червня 2019 року вказана справа передана на розгляд до Верховного Суду у складі колегії суддів Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Курило В. П.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 16 квітня 2016 року між позивачем та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до якого він надав ОСОБА_2 у борг 1 000 дол. США, зі строком повернення до 16 травня 2016 року. 03 вересня 2016 року між позивачем та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до якого він надав ОСОБА_2 у борг 1 000 дол. США, зі строком повернення до 03 жовтня 2016 року.

Отримання відповідачем вказаних коштів від позивача як позики, підтверджується письмовими розписками від 16 квітня 2016 року і від 03 вересня 2016 року відповідно.

З метою забезпечення виконання грошових зобов`язань ОСОБА_2 за цими договорами позики, 16 квітня 2016 року і 03 вересня 2016 року між кредитором та ОСОБА_3 було укладено договори поруки. Відповідно до умов цих договорів поруки поручитель зобов`язався відповідати перед кредитором за виконання боржником свого зобов`язання у повному обсязі. Відповідальність відповідачів є солідарною.

Факт підписання договорів позики і розписок відповідачем визнався й не заперечувався його представником, а крім того підтверджуються договорами позики і відповідними борговими розписками позичальника.

Предметом касаційного перегляду у даній справі є питання наявності/відсутності підстав для стягнення солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 процентів за весь фактичний період користування позикою до моменту повернення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

У статті 16 ЦК України встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Такий же висновок зроблений і Верховним Судом України у постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16.

У постанові Верховного Суду України від 18 липня 2012 року у справі № 6-79цс12 зроблено висновок, що «договір позики, як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення як щодо суб`єктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором. Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» є нормативним актом, який регулює відносини спеціальних суб`єктів - учасників ринку фінансових послуг, і не поширюється на всіх інших юридичних і фізичних осіб - суб`єктів договору позики, правовідносини яких регулюються нормами статей 1046 - 1048 ЦК України».

Згідно абзацу 1 частини першої статті 60 ЦПК України у редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Установлено, що відповідно до пункту 3 зазначених договорів позики сторони домовилися, що позикодавець зобов`язується надати визначену цим договором позику, фактичне її надання підтверджується письмовою розпискою виданою позичальником. Згідно зі статтею 1048 ЦК України позикодавець має право отримувати, а позичальник зобов`язується сплачувати позикодавцеві, проценти на рівні 20 % щомісячно від суми позики.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

На підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин, суд першої інстанції з яким погодився апеляційний суд, враховуючи те, що розписки 16 квітня 2016 року і 03 вересня 2016 року підтверджують отримання ОСОБА_2 грошових коштів на підставі договорів позики і відповідач порушила умови договору і не повернула отриману грошову суму, суди правильно прийшли до висновку, що наявні правові підстави для стягнення, зокрема, процентів за весь фактичний період користування позикою до моменту повернення, згідно з умовами укладеного між сторонами договору позики.

Доводи касаційної скарги представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 щодо відсутності правових підстав для стягнення на користь позивача від позичальника процентів від суми позики, є безпідставними, з огляду на таке.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, за змістом якого відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Ураховуючи цивільно-правовий принцип свободи договору, Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно того, що позивач не була позбавлена можливості обрати інші умови договору позики та не укладати оспорювані правочини.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 процентів за весь фактичний період користування позикою до моменту повернення ухвалені з додержанням норм матеріального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій, в оскаржуваній частині, - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

За змістом частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Враховуючи те, що касаційна скарга представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 підлягає залишенню без задоволення, відповідно до положень частини третьої статті 436 ЦПК України Верховних Суд поновлює виконання рішення Веселівського районного суду Запорізької області від 28 березня 2017 року та ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 01 червня 2017 року.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Веселівського районного суду Запорізької області від 28 березня 2017 року, ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 01 червня 2017 року в частині позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 процентів за весь фактичний період користування позикою до моменту повернення залишити без змін.

Поновити виконання рішення Веселівського районного суду Запорізької області від 28 березня 2017 року та ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 01 червня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

А. Ю. Зайцев

В. П. Курило