Постанова

Іменем України

26 червня 2019 року

м. Київ

справа № 202/2830/15-ц

провадження № 61-14289св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представник позивача -Сокуренко Наталія Вікторівна,

відповідач - ОСОБА_1 ,

представник відповідача -ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» та представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська, у складі судді Марченко Н. Ю., від 16 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області, у складі колегії суддів: Волошина М. П.,

Куценко Т. Р., Демченко Е. Л., від 15 червня 2016 року.

Короткий зміст позовної заяви та її обґрунтування

У березні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 22 січня 2008 року між ним та ОСОБА_1 був укладений кредитно-заставний договір

№ DNL0AE00000163, відповідно до умов якого позичальник отримала кредит у розмірі 89 411,43 грн для придбання автомобіля з кінцевим терміном повернення 21 січня 2013 року, зобов`язавшись повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строк та у порядку, встановленому договором. Вказував, що відповідач взяті на себе зобов`язання належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом

на 10 березня 2015 року виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 465 651,76 грн, яка складається з: 54 694,14 грн - заборгованості за кредитом; 57 855,99 грн - заборгованості за процентами за користування кредитом; 4 169,30 грн - заборгованості з комісії за користування кредитом; 326 520,34 грн - пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором, штрафи: 250 грн - фіксована частина та 22 161,99 грн - процента складова.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд стягнути з відповідача вказану заборгованість за кредитним договором.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська

від 16 лютого 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з

ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитно-заставним договором від 22 січня 2008 року № DNL0AE00000163 станом на 10 березня 2015 року у загальному розмірі 118 719,43 грн, з яких:

54 694,14 грн - заборгованість за кредитом; 57 855,99 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом; 4 169,30 грн - заборгованість з комісії; 2 тис. грн - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у зв`язку з порушенням боржником умов кредитного договору у частині повернення кредиту, процентів за користування кредитом та інших платежів, передбачених договором, виникла заборгованість, розмір якої доведено позивачем та не спростовано відповідачем. Позовна давність позивачем не пропущена, оскільки сторонами погоджено її строк 5 років. Місцевим судом зменшено розмір пені з посиланням на те, що її розмір значно перевищує розмір заборгованості.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 червня

2016 року апеляційні скарги ПАТ КБ «ПриватБанк», представника

ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши при цьому, що позивач надав належні та допустимі докази на підтвердження наявності заборгованості у позичальника, яка не була належним чином спростована відповідачем. Зменшуючи розмір неустойки, суд першої інстанції правильно застосував частину третю статті 551 ЦК України. Строк позовної давності позивачем не пропущений, оскільки його перебіг був перерваний у 2011 року у зв`язку зі зверненням позивача до суду з позовом до відповідача про звернення стягнення на предмет застави.

Короткий зміст вимог касаційних скарг та доводи осіб, які їх подали

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги зводяться до того, що суди попередніх інстанцій не перевірили доводи відповідача про відсутність доказів надання банком кредитних коштів та наявності заборгованості за спірним кредитним договором, оскільки виписка по рахункам, надана банком, не має необхідних реквізитів для бухгалтерських документів, а тому не може слугувати доказом наявності заборгованості. Суди помилково не задовольнили заяву відповідача про застосування наслідків спливу строків позовної давності, не врахували, що з моменту здійснення відповідачем останнього чергового платежу пройшло більше шести років, а посилання судів на переривання строків позовної давності поданням банком позову про звернення стягнення на предмет застави є помилковим. Крім того, заявник посилався на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати оскаржені судові рішення у частині вирішення позовних вимог про стягнення неустойки та направити справу у цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» обґрунтована тим, що зменшуючи розмір пені, суди попередніх інстанцій не взяли до уваги поведінку позичальника по виконанню взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, не врахували, що кредит взагалі не погашався відповідачем протягом більше ніж п`ять років, не обґрунтували суму, на яку було зменшено пеню та фактично звільнили відповідача від відповідальності за порушення зобов`язань за кредитним договором.

Відзивів на касаційні скарги не надходило

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У жовтні 2016 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження за поданими касаційними скаргами.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»

(далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

11 червня 2019 року справу на підставі протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів передано судді-доповідачу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

22 січня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є

ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 був укладений кредитно-заставний договір № DNL0AE00000163, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у сумі 89 179,13 грн на придбання автомобіля з процентною ставкою за користування кредитом 15,48% річних з кінцевим терміном погашення 21 січня 2013 року, а позичальник зобов`язалася повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом та інші платежі відповідно до умов договору. Згідно з пунктом 17.9 зазначеного договору предметом застави є автомобіль Mercedes-Benz Vito, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Відповідно до пункту 17.8 кредитно-заставного договору позичальник зобов`язалась сплачувати щомісячний платіж у розмірі

2 253,10 грн для погашення заборгованості за кредитом, винагородою та процентами за користування кредитом. З 01 лютого 2009 року банк відповідно до пункту 6.3.1 договору збільшив відсоткову ставку за кредитом до 27,12%.

Заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2011 року у справі № 2-5916 позов

ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено, в рахунок погашення заборгованості за кредитно-заставним договором від 22 січня 2008 року у розмірі

215 829,51 грн звернуто стягнення автомобіль Mercedes-Benz Vito, 2001 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , шляхом продажу вказаного майна ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені власника договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням

ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Суди встановили, що 08 вересня 2014 року на рахунок, призначений для погашення кредиту, надійшли кошти від реалізації заставного майна в розмірі 64 тис. грн, з яких 32 тис. грн були направлені банком на погашення тіла кредиту та 32 тис. грн - за зберігання та утримання предмету застави.

Обґрунтовуючи позов, ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначало, що станом

на 10 березня 2015 року заборгованість за кредитним договором у повному обсязі не погашена і згідно з наданим ПАТ КБ «ПриватБанк» розрахунком складає 465 651,76 грн, з яких: 54 694,14 грн - заборгованість за кредитом;

57 855,99 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом;

4 169,30 грн - заборгованість з комісії; 326 520,34 грн - заборгованість з пені, штрафи: 250 грн (фіксована частина) та 22 161,99 грн (процентна складова).

З виписок за рахунком та копій квитанцій про сплату кредиту слідує, що останній платіж за кредитним договором був здійснений відповідачем

27 листопада 2008 року.

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статей 526, 530, 610 ЦК України, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом частини першої статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Стаття 264 ЦК України має вичерпний перелік підстав переривання перебігу позовної давності, зокрема вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку та пред`явлення особою позову до одного з кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимог, право на які має позивач.

Відповідно до пункту 14.11 кредитно-заставного договору від 22 січня

2008 року сторони встановлюють строки позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, винагороди та процентів за користування кредитом, неустойки тривалістю п`ять років.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності, оскільки у 2011 році банк звертався до суду з позовом до відповідача про звернення стягнення на предмет застави, що свідчить про переривання строку позовної давності на підставі статті 264 ЦК України. З позовом у цій справі банк звернувся у 2015 році, тому, враховуючи погоджений сторонами у договорі строк позовної давності, підстави для відмови у задоволенні позову у зв`язку із пропуском строку позовної давності відсутні.

Проте колегія суддів не може погодитися з висновками судів у частині стягнення процентів за користування кредитними коштами, пені та комісії.

За змістом частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У відповідності до положень статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі закінчення строку кредитування або пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року, справа № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18).

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) висловлено правову позицію, зміст якої зводиться до того, що за наявності судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник не виконав (виконав не у повному обсязі), відсутня підстава для нарахування процентів за кредитним договором, оскільки строк дії договору змінений кредитором, що засвідчено у судовому рішенні, а права та інтереси кредитодавця у цих правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У справі, яка є предметом перегляду, встановлено, що заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області

від 17 жовтня у справі № 2-5916/11 задоволено позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави на суму 215 829,51 грн, до якої, зокрема, включено заборгованість за кредитом - 86 287,61 грн, заборгованість по процентам за користування кредитом - 49 953,06 грн.

У порушення вимог статей 212-214, 316 ЦПК України, 2004 року, апеляційний суд на вказані вимоги закону уваги не звернув, не врахував, що банк скористався своїм правом на дострокове повернення кредитних коштів, звернувшись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення всієї суми заборгованості, змінивши строк дії кредитного договору, після спливу якого право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється, не встановив обсяг відповідальності позичальника та розмір заборгованості за спірним кредитним договором з урахуванням мотивів, викладених вище, та дійшов передчасного висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції.

Статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладання кредитно-заставного договору) визначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця.

Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, банки позбавлені права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Вирішуючи спір у частині стягнення комісії, апеляційний суд не перевірив, за які саме послуги була нарахована комісія за кредитно-заставним договором від 22 січня 2008 року, залишив поза увагою те, що кредитору забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі за дії, які банк здійснює на власну користь чи споживач здійснює на користь банку.

Оскільки вказані недоліки, допущені судом апеляційної інстанції, не можуть бути усунуті при касаційному розгляді справи, ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

При новому розгляді справи суду необхідно надати оцінку доводам та поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог та заперечень, як в цілому, так і кожному доказу окремо.

Керуючись статями 402, 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» та представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 червня

2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович