Справа № 444/2211/18
Провадження № 2/444/202/2019
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2019 року Жовківський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді Зеліско Р. Й.,

секретар судового засідання Мамедова Г. І., Мачіха Г.В.,

з участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Жовква Львівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , виконавчого комітету Жовківської міської ради, третя особа: Жовківська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування за законом, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування реєстрації права власності,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідачів ОСОБА_4 , виконавчого комітету Жовківської міської ради, третя особа: Жовківська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування за законом, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування реєстрації права власності .
Свої позовні вимоги мотивує тим, що житловий будинок АДРЕСА_1 був побудований його покійним батьком ОСОБА_5 у шістдесятих роках минулого століття, та належав йому на праві особистої власності що зокрема вбачається із заключення про реєстрацію будинку від 15.06.1978 року даного Червоноградським міжміським бюро технічної інвентаризації. На сьогодні вулиця Пархоменка у м.Жовква Львівської області змінена на вул.І.Мазепи згідно рішення виконкому Жовківської міської ради № 282 від 13.09.1990р. «Про перейменування вулиць м. Несторова», що зокрема вбачається з відповіді на адвокатський запит Жовківської міської ради від 10.07.2018р. №02-13/687.

ІНФОРМАЦІЯ_1 позивача батько ОСОБА_5 помер у віці 54 років, і після його смерті відкрилась спадщина на належне покійному майно зокрема і на житловий будинок АДРЕСА_1 . На час смерті батька позивача, спадкоємцями першої черги які постійно з ним проживали в належному йому на праві особистої власності житловому будинку АДРЕСА_1 були його дружина ОСОБА_6 та двоє синів , а саме позивач та його молодший брат ОСОБА_7 .

Позивач зазначає, що в АДРЕСА_1 він постійно проживав з батьками до самого одруження у 1983 р. а фактично прописаний за даною адресою був аж до 1999 р. поки не зареєструвався в АДРЕСА_2 де постійно проживав до сьогоднішнього дня.

Вважає, що одним із доказів що підтверджує факт його фактичного проживання на час смерті батька ОСОБА_5 в АДРЕСА_1 є довідка Державного архіву Львівської області від 25.06.2018р. вих. № 1177/у-2 в якій вказано, що в особовій картці працівника Львівського заводу ім.В.І.Леніна за 1976 рік значиться домашня адреса ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - АДРЕСА_1 . В особовій картці звільненого працівника Головного заводу «Лорта» (до 14.10.1991р. Львівського Заводу ім. В.І, ОСОБА_8 ) за 1996р. значиться домашня адреса ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 - АДРЕСА_3 .

Окрім того, зазначає, що при написанні заяви про прийом на роботу монтажником у ОСОБА_9 ( ОСОБА_10 ) в березні 1981р. як місце свого проживання він вказував адресу: АДРЕСА_1 . Вказує, що окремо дана обставина буде також підтверджена показами свідків .

ІНФОРМАЦІЯ_3 на 58-му році життя помер позивача рідний брат ОСОБА_7 після смерті якого відкрилась спадщина на належне йому майно. Зазначив, що йому відомо , що у 2012 року ОСОБА_7 одружився з відповідачкою ОСОБА_4 , проте останні три роки життя вони проживали окремо один від одного, не підтримували жодних стосунків та не вели спільного господарства, а сам шлюб існував лише формально, так як спільне життя між ними не склалося. Дітей від шлюбу у них не було. А тому , оскільки він був єдиною рідною людиною для покійного, в червні 2018р. мав намір подати до Жовківської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, що залишилася після смерті брата - ОСОБА_7 , де нотаріус позивачу повідомила, що спадкова справа уже заведено за заявою дружити покійного - ОСОБА_4 , а майном, що входить до складу спадщини являється житловий будинок по АДРЕСА_4 єдиним власником якого був покійний ОСОБА_7 якому у 2008р. даний будинок подарувала їх мама ОСОБА_6 , котра померла ІНФОРМАЦІЯ_4 і яка в свою чергу у 1978р. одноособово оформила спадщину на зазначений будинок після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 позивача батька ОСОБА_5 ставши таким чином одноособовим власником всього будинку.

З метою встановлення достовірності отриманої інформації про перехід права власності на будинок від батька ОСОБА_5 до матері - ОСОБА_6 і в подальшому до покійного брата ОСОБА_7 , позивач звернувся за правовою допомогою до адвоката Стефанишина А.Я. на адвокатський запит якого від 05.07.2018р. вих. № 281 КП ЛОР Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації надало відповідь №5356 від 13.07.2018р. в якій серед іншого зазначено, що право власності на вищезазначений будинок було зареєстровано за ОСОБА_5 на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, посвідченого Нестеровською держнотконторою 23.10.1961 року за реєстром №2140 та рішення міськвиконкому №102 від 25.05.1978року про затвердження акту прийомки будинку в експлуатацію. Право власності від ОСОБА_5 перейшло до ОСОБА_6 на будинок в цілому, відповідно до свідоцтва про право на спадщину, виданого Нестерівською державною нотаріальною конторою 16.08.1978 року за реєстром №1500. ОСОБА_6 подарувала вищезазначений будинок ОСОБА_7 відповідно до договору дарування, посвідченого Жовківською державною нотаріальною конторою 27.06.2008рн. за реєстром №2168 додавши до відповіді копії зазначених вище документів.

Проте, позивач вважає, що оформлення спадщини що залишилась після смерті його батька ОСОБА_5 лише на його матір ОСОБА_6 є незаконним та таким, що порушує його право на спадщину, що обґрунтовує наступним.

Як зазначив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у листі від 16.05.2013р. №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», якщо спадщина відкрилась у період чинності ЦК УРСР, застосовуванню підлягають норми ЦК УРСР про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від оформлення права на спадщину.

Відповідно до положень ЦК України в редакції 1963 р. що був чинний на час виникнення спірних правовідносин, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим день, зазначений в статті 21 цього Кодексу (ст. 525). Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, місцезнаходження майна або його основної частини (ст. 526). Спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народжені після його смерті (ст. 527). При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті (ст. 529). Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (ст. 548). Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (ст. 549).

Оскільки відповідно до ч.2 ст.548 ЦК Української РСР прийнята спадщина належить спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (аналогічні положення містяться в ч. 5 ст. 1268 ЦК України), то факт отримання чи неотримання таким спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину не впливає на його право власності. Дана правова позиція висвітлена у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 14 травня 2014 р. у справі № 6-42цс14.

Як вже зазначалося вище, спадкоємцями першої черги до майна покійного ОСОБА_5 були його діти - ОСОБА_1 , ОСОБА_7 а також дружина ОСОБА_6 , які вступивши у фактичне управління та володіння спадковим майном - будинком АДРЕСА_5 , прийняли кожен свою 1/3 частку майна ОСОБА_5 , а тому, видане ОСОБА_6 свідоцтво про право на спадщину за законом на все майно покійного ОСОБА_5 померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 є незаконним, і тому таке свідоцтво в частині належної мені 1/3 спадкового майна покійного ОСОБА_5 слід визнати недійсним визнавши за позивачем право власності на 1/3 будинку АДРЕСА_4 .

Оскільки видане позивача мамі ОСОБА_6 свідоцтво про прийняття спадщини на спірний житловий будинок в цілому є незаконне, так як після смерті батька до неї перейшла лише 1/3 спадкового майна, тому і розпоряджатися будинком в цілому вона не мала права, а відтак, право власності у 2008р. до покійного брата на спірний будинок перейшло також протиправно, як і протиправно воно перейшло до відповідачки ОСОБА_4 , оскільки вона як дружина ОСОБА_7 звернувшись до Жовківської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після його смерті прийняла її і така спадщина, куди входить і спірний будинок, належить їй відповідно до положень ч.5 ст. 1268 ЦК України з часу її відкриття тобто з дня смерті ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 . Окрім того я не маю доступу до спірного будинку оскільки такий зачинений, а ключі знаходяться у відповідачки ОСОБА_4 .

Відтак не зважаючи на наявність договору дарування майна укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за яким у власність останнього перейшов спірний житловий будинок, такий договір не підлягає визнанню недійсним оскільки в даному випадку застосуванню підлягають положення ст.ст. 87 та 388 ЦК України згідно яких належне власнику майно підлягає повернення шляхом віндикації, так як таке майно вибуло з володіння власника поза його волею за безвідплатним правочином.

Таким чином для повноцінного захисту порушеного права власності, позивач вважає , що слід також скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_7 на 1/3 житлового будинку з приналежними господарськими будівлями та спорудами що за адресою: АДРЕСА_4 визнавши недійсним в цій частині Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 14.07.2008р. № 19523274, притому, що така вимога є похідною від витребування майна з чужого незаконного володіння.

17.08.2018 року ухвалою судді прийнято справу до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі , розпочато підготовче судове засідання .

24.09.2018 року ухвалою суду відкладено підготовче судове засідання , витребувано належно завірені копії спадкових справ.

27.09.2018 року ухвалою суду заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено, а саме заборонено Жовківській ДНК вчиняти будь які дії пов`язані з оформленням права на спадщину майна ОСОБА_7 на час розгляду справи в суді та до набрання кінцевим рішенням суду законної сили.

16.10.2018 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав , та просив суд з наведених у позовній заяві підстав задоволити позов. Додатково пояснив, що він не прийняв спадщини після смерті батька ОСОБА_5 , оскільки на час його смерті перебував у лавах Збройних Сил так як проходив строкову військову службу з 19.11.1976 р. по 10.11.1978 р., що підтверджується довідкою даною Жовківським районним військовим комісаріатом Львівської області і не був прописаний у спірному будинку за час проходження військової служби, проте, це не означає, що він втратив право на проживання та користування спірним будинком, а тим більше це не може виключати того, що він фактично прийняв спадщину залишену його покійним батьком ОСОБА_5 . Після смерті батька позивач приїжджав до дому у відпуск, який йому було надано у зв`язку із смертю його батька і який тривав майже 10-ть днів. Весь цей час він проживав у спадковому майні, разом з мамою та молодшим братом, вели домашнє господарство та доглядали спірний будинок, а тому він вважає, що фактично вступив у володіння та користування спадковим майном залишеним його покійним батьком, як і прийняли спадщину в аналогічний спосіб покійні «мама - ОСОБА_6 та брат ОСОБА_7 і кожному з них в спірному будинку належить по 1/3. Зазначив, що він не відмовлявся від спадщини залишеної покійним батьком, після закінчення військової служби, повернувся проживати в батьківський будинок в якому постійно проживав до одруження у 1983р., хоча фактично прописаний в ньому був аж до 1999р.

В тексті позовної заяви він зазначав, що на час смерті ОСОБА_5 постійно проживав з ним в спірному будинку, то під цим він мав на увазі, що іншого помешкання ніж батьківський будинок в м.Жовква, в нього на той час не було, як і не було іншої сім`ї оскільки свою сім`ю я створив лише у 1983р. коли він одружився, і вважав, що перебування в лавах Збройних Сил не може бути підставою для будь-яких правових обмежень громадян. А тому з врахуванням підстав позовних вимог просив суд його позовні вимоги задоволити в повному об`ємі.

Представник позивача в судовому засідання позовні вимоги підтримав з наведених у позові підстав та додатково суду пояснив, що сам факт прописки не може бути підставою виникнення цивільних прав чи обов`язків, і такий висновок можна зробити з роз`яснень даних Пленумом Верховного Суду України у п.15 Постанови від 01.11.1996р. «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», а тому дані будинкової книги долученої відповідачкою ОСОБА_4 не можуть бути доказом прийняття чи не прийняття позивачем спадщини після ОСОБА_5 .

Слід звернути увагу на положення п.1 ч.1 ст.549 ЦК України де зазначено, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, слід мати на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному етані або сплату податків та інших платежів тощо. Відповідно до частини першої статті 549 ЦК УРСР ( 1540-06 ), прийняття спадщини могло підтверджуватися діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать, що в шестимісячний строк з часу відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном. Разом з тим, сам по собі факт проживання в іншій частині будинку, виділеній в натурі, зберігання відсутньою особою реєстрації (прописки) у спадковій частині будинку не вважається прийняттям спадщини. Зазначені роз`яснення містяться в п.п.3.3. та 3.4. Методичних рекомендацій щодо вчинення нотаріальних дій, пов`язаних із вжиттям заходів щодо охорони спадкового майна, видачею свідоцтв про право на спадщину та свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя, і які були схвалені рішенням Науково-експертної ради з питань нотаріату при Міністерстві юстиції України від 29.01.2009р. А тому вступивши у фактичне володіння спадковим майном позивач спадщину прийняв, набувши тим самим права власності на частину спірного будинку.

Те, що в тексті позовної заяви позивач зазначав, що на час смерті ОСОБА_5 він постійно проживав з ним в спірному будинку, то під цим позивач мав на увазі, що іншого помешкання ніж батьківський будинок в м.Жовква, в нього на той час не було, як і не було іншої сім`ї оскільки свою сім`ю позивач створив лише у 1983р. коли одружився, і вважав, що перебування в лавах Збройних Сил не може бути підставою для будь-яких правових обмежень громадян, тим більше, що в ст.68 Закону СРСР від 12.10.1967 р. «Про загальновійськовий обов`язок» зазначалось, що військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані користуються всією повнотою соціально-економічних, політичних, і особистих прав та свобод і несуть всі обов`язки громадян СРСР, передбачених Конституцією СРСР, а тому вважає, що дану фразу не слід розцінювати як намагання позивача ввести суд в оману нібито з метою неправомірного заволодіння чужим майном або придбання права на майно, тим більше що від спадщини позивач не відмовлявся і таку після смерті свого батька прийняв.

Також, заперечив щодо нібито пропуску позивачем позовної давності для пред`явлення зазначеного позову, а саме , вважає що у відзиві відповідачка ОСОБА_4 вірно вказує, що статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а ст.261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Вірним є також посилання на роз`яснення дані Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 28.01.2013р. № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» в якому серед іншого зазначено, що вирішуючи питання застосування строків позовної давності, суди мають приділяти належну увагу такому поняттю як момент, з якого особа дізналася про порушення свого права, та керуватися доказами, які підтверджують його настання.

В позовній заяві позивач вказував, що у відповіді на адвокатський запит, даної КП ЛОР Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації за №5356 від 3.07.2018р. серед іншого було зазначено, що право власності на спірний будинок було зареєстровано за ОСОБА_5 на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, посвідченого Нестеровською держнотконторою 13.10.1961 року за реєстром №2140 та рішення міськвиконкому №102 від 25.05.1978року про затвердження акту прийомки будинку в експлуатацію. Право власності від ОСОБА_5 перейшло до ОСОБА_6 на будинок в цілому, відповідно до свідоцтва про право на спадщину, виданого Нестеровською державною нотаріальною конторою 16.08.1978 року за реєстром №1500. ОСОБА_6 подарувала вищезазначений будинок ОСОБА_7 відповідно до договору дарування, посвідченого Жовківською державною нотаріальною конторою 27.06.2008 р. за реєстром №2168. До відповіді також були надані згадані вище документи, а саме оскаржуване свідоцтво про прийняття ОСОБА_6 спадщини у 1978 р. та договір дарування житлового будинку від 27.06.2008р. згідно якого спірний будинок в цілому перейшов до покійного ОСОБА_7 .

Тому вважає, що моментом, коли позивач довідався про те, що його покійна мама у 1978 р. оформила спадщину на весь будинок який у 2008р. подарувала покійному брату ОСОБА_11 , а від так і довідався про порушення свого права власності, являється дата ознайомлення позивачем відповіддю на згаданий вище адвокатський запит, що мало місце в липні 2018р. а з того часу не минуло відведених законом трьох років на звернення з позовом до суду, а тому строк позовної давності позивачем не пропущено.

Враховуючи викладене вище, керуючись ст.179 ЦПК України просить суд позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_4 виконавчого комітету Жовківської міської ради, третя : еоба Жовківська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на майно та витребування майна з чужого незаконного володіння задоволити повністю.

Представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_3 в судовому засіданні, щодо позовних вимог позивача заперечив, позовні вимоги вважає безпідставними та такими що не підлягають до задоволення. Також підтримав поданий відповідачкою відзив на позовну заяву. Зазначив , що позивач в позовній заяві вказав , що на день смерті батька ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 він був прописаний та проживав разом з батьком АДРЕСА_5 (наданий час АДРЕСА_4 ) тому вступив в фактичне управління та володіння спадковим майном, а саме 1/3 частку будинку АДРЕСА_5 (на даний час АДРЕСА_4 , який належав на праві власності його покійному батькові. Однак, вказана інформація не відповідає дійсності та не підтверджена належними та допустимими доказами.

Посилання позивача на довідку Державного архіву Львівської області від 25.06.2018 року вих.№ 177/у-2, як доказ його фактичного проживання на час смерті його батька ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою АДРЕСА_5 є безпідставними і необґрунтованими, та спробую введення в оману суду, оскільки у довідці лише зазначається, що в особовій картці працівника заводу (позивача) вказано домашню адресу АДРЕСА_5 , яка є суб`єктивною, і станом на 1976 рік, яка жодним чином не підтверджує факт проживання позивача разом з батьком (спадкодавцем) в день смерті та жодним чином не підтверджує вступу позивача у фактичне управління та володіння спірним спадковим майном .

Також, не надано позивачем жодних доказів управління та володіння цим спадковим майном 1/3 частки будинку АДРЕСА_5 (на даний час АДРЕСА_4 ) .

У позовній заяві позивач зазначає, що немає доступу до спірного будинку, оскільки такий зачинений, а ключі знаходяться у відповідачки ОСОБА_4 , таким чином визнає, що він не проживає у даному будинку, не ніс витрати по його утриманню і немає ні права користування, ні права власності на спадкове майно.

З будинкової книги для прописки громадян, що мешкають в будинку АДРЕСА_5 , вбачається, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в період з 12.11.1976 року по 13.11.1978 року був прописаний і не проживав за вказаною адресою, що повністю спростовує твердження позивача про прописку та проживання його на день смерті з спадкодавцем та фактичне вступлення в управління або володіння спірним спадковим майном .

Більше того, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з 19.11.1976 р. по 10.11.1978 р. проходив військову службу у Збройних Силах, а не проживав з спадкодавцем на час відкриття спадщини, що підтверджується листом Жовківського РВК від 02.10.2018 року №2991 та не уможливлює його фактичний вступив в управління або володіння спадковим майном.

Зазначає, що позивача було належним чином повідомлено про смерть батька , однак він прибув на похорон лише через 5 днів , що вказує на те, що позивач не проживав разом із батьком на час відкриття спадщини, а відтак не міг прийняти спадщину. В установленому законом порядку заяви про прийняття спірної спадщини у державну нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини не подавав.

Щодо позовної вимоги позивача про витребування майна з чужого незаконного володіння є безпідставними так як він не є власником цього майна і немає правових підстав на витребування майна.

Після смерті ОСОБА_5 право власності на спірний будинок перейшло до його дружини ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом видане 16.08.1978 року Нестеровською державною нотаріальною конторою зареєстрованого в реєстрі №1500 .

27.06.2008 року згідно договору дарування житлового будинку посвідченого Жовківською нотаріальною конторою за реєстром № 2168 ОСОБА_6 подарувала спірний будинок сину ОСОБА_7 .

Згідно витягу з реєстру права власності на нерухоме майно виданого 14.07.2008 року Львівської обласної ради «Червоноградського МБТІ» №19523 власником будинку АДРЕСА_4 є ОСОБА_7 . Вищевказані свідоцтво про право на спадщину за законом, договір дарування житлового будинку ніким не оскаржувалися, і не були визнані недійсними.

Відповідач та ОСОБА_7 28.04.2012 року уклали шлюб, що посвідчується копією свідоцтва про одруження.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 , чоловік відповідачки ОСОБА_4 помер. Після його смерті відкрилася спадщина на належне покійному чоловіка майно, зокрема житловий будинок АДРЕСА_4 . Тобто відповідач є єдиним спадкоємцем першої черги, та добросовісним набувачем,оскільки вона прийняла спадщину . А саме, спірний житловий будинок у встановленому законом порядку.

Окрім того, відповідач зазначає, що 07.02.1978 року з дати смерті ОСОБА_5 позивач ОСОБА_1 не вчинив жодних дій, які б свідчили про прийняття ним спадщини відумерлого ОСОБА_5 , знаючи про смерть батька та будучи на його похороні в лютому 1978 році.

Якщо взяти до уваги 07.02.1978 р. дату смерті батька позивача , ОСОБА_1 знав про порушення начебто його права,то свій позов про захист права подав лише чомусь через 40 років, що є свідченням пропущення ОСОБА_1 строку позовної давності передбаченого ст.257 ЦК України.

А тому, вважає, що відсутні правові підстави для визнання за позивачем права власності на частку спірного будинку у порядку, передбаченому ст.392 ЦК України. Також позивач не є власником будинку, ніколи власником вказаного будинку не був, і не набув права власності на будинок, не довів жодної позовної вимоги, не довів факту окремого проживання, не довів факту прийняття спадщини, не довів ,що майно вибуло з володіння позивача у незаконний спосіб, не довів вступ в управління та володіння спадковим майном , не довів жодної позовної вимоги належними та допустими доказами.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні, щодо позовних вимог позивача заперечила, підтримала думку свого представника, зазначила , що позовні вимоги вважає безпідставними та такими що не підлягають до задоволення. Також подала відзив на позовну заяву, який підтримала в судовому засіданні, ствердила, що позивач не є власником будинку, ніколи власником вказаного будинку не був, і не набув права власності на будинок, не довів жодної позовної вимоги, не довів факту окремого проживання, не довів факту прийняття спадщини, не довів ,що майно вибуло з володіння позивача у незаконний спосіб, не довів вступ в управління та володіння спадковим майном , не довів жодної позовної вимоги належними та допустими доказами.

Представник третьої особи Жовківської ДНК в судове засідання не прибув, однак на адресу суду подав письмового листа в якому просив розгляд справи проводити за відсутності їх представника .

Окрім того, судом в якості свідка допитано ОСОБА_12 , який в судовому засіданні пояснив що позивач ОСОБА_1 є його сусідом. Ствердив, що позивач завжди своїй матері допомагав по господарству на земельній ділянці . На похорон до батька він приїхав із запізненням на декілька днів. Чи звертався він в нотаріальну контору для прийняття спадщини після смерті батька чи матері йому не відомо.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 пояснив, що позивача він знає, вони разом навчалися. Відповідачки не знає. Пам`ятає, що позивач приїхав із запізненням на похорон батька, проте на похороні був, та після похорону залишився на 10 днів, допомагав по господарству. Після армії позивач теж повернувся додому, коли одружився поїхав проживати до дружини. Ствердив, що добре знав матір позивача, яка йому говорила, що має двох синів. В 2007-2010 роках позивач з матір`ю купляли в його магазині господарські товари.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні пояснила, що ні позивача, ні відповідача не знає. Пам`ятає, що коли помер батько позивача , вони чекали коли син приїде з армії. Коли він приїхав батька похоронили, та позивач на декілька днів залишився вдома у відпустці де допомагав матері по господарству.В 1989 році вона вийшла заміж та переїхала проживати до іншого міста. Як тоформляли спадщину не знає. Проте добре знала матір позивача, яка завжди говорила що має двох синів і що їм залишить будинок.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_15 пояснила, що позивача знає як сусіда, відповідачку бачила. Про смерть батька позивача нічого не пам`ятає, оскільки була малолітньою. Позивач матері допомагав по господарству, деякий час позивач жив та жив онук ОСОБА_16 , також був брат ОСОБА_17 .

Допитаний свідок ОСОБА_18 в судовому засіданні пояснила,що з 1962 року він почав проживати на даній вулиці. В 1978 році помер батько позивача, батька поховали пізно, тому що чекали на позивача, який служив в армії. Позивач в гості приїжджав. Відповідачку побачила на похороні матері. Після її смерті ОСОБА_17 та відповідачка почали відновлювати будинок , вклали багато грошей та праці. Ремонти позивач робити не допомагав. ОСОБА_19 проживав в будинку до 9 класу, пізніше не бачила, тільки на похороні. Ні позивач ОСОБА_20 , ні його дружина не проживали в будинку . Позивач жив в будинку до одруження. Коли син позивача, ОСОБА_16 , проживав в бабці то позивач не жив.Щодо прийняття спадщини нічого не відомо.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_21 пояснила, що вона знає і позивача і відповідача. Після смерті батька позивач був в армії, матір повідомила його телефонограмою. Після смерті матері відповідачка із братом позивача утримували будинок.Також зазначила , що їй колись мати позивача розповідала , що позивач їй казав що хоче Ѕ будинку, казав що вибудує окремий вхід і після чого продасть свою частину. Після чого мати ходила на консультацію до нотаріуса де оформила договір дарування ОСОБА_11 . Зазначила, що їй мати позивача казала особисто, що спадщину оформила на себе.

Також в якості свідка було допитано позивача по справі ОСОБА_1 який суду пояснив, що коли помер батько він перебував в армії, йому дали відпустку. Зі служби додому він добрався за 3 дні.Коли батька похоронили він залишився вдома у відпустці 10 днів та допомагав матері по господарству.Забрав в армію батькове радіо та користувався батьковим мопедом. Про те, що будинок мати переписала на себе йому відомо не було. Пізніше він жив вдома у батьків так як працював в м.Львові. В подальшому одружився в с.Зимна Вода. Після за деякий час він знову повернувся в м.Жовкву та проживав із мамою. Про те, що матір переписала будинок на брата йому відомо не було . В 1999 році він знявся із реєстрації . Батько помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті брата ІНФОРМАЦІЯ_3 , на 9 день він ходив в нотаріальну контору, проте заяву про прийняття після його смерті спадщини в нього не прийняли . Ходив особисто із заявою, поштою таку заяву він не відправляв.

Заслухавши пояснення сторін по справі, свідків, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, оглянувши належно засвідчені копії спадкових справ №53/1978 заведеної після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та №448/2012 заведеної після смерті ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 , а відтак з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку .
Ч.1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Стаття 41 Конституції України зазначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. А відтак, при постановленні рішення по даній справі, слід керуватися положенням ЦК УРСР в редакції 1963 року. Окрім цього, при вирішенні вказаного судового спору також слід керуватися нормами ЦК України 2004 року, оскільки спадкування спадкового майна має місце після прийняття нового Цивільного Кодексу України.
Відповідно до ст.75 Закону України «Про нотаріат» та п. 128 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14.06.1994 року № 18/5 (в редакції чинній на час видачі свідоцтва) у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається державним нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видане на половину спільного майна. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності.
Слід зазначити, що згідно п.121 вищевказаної Інструкції державний нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після виділення (визначення) частки померлого у спільному майні. Якщо у спільному майні подружжя правовстановлюючий документ на таке майно оформлений на того із подружжя, що є живим, державний нотаріус вимагає його (її) письмову згоду на виділ на ім`я померлого його частки в спільному майні.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 та його батьками зазначено ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , що стверджується копією свідоцтва про його народження серії НОМЕР_1 .
Із копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 вбачається, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Із копії архівної довідки від 25.06.2018 року виданої державним архівом Львівської області , в особовій картці звільненого працівника Львівського заводу ім.В.І.Леніна за 1976 рік значиться домашня адреса ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 АДРЕСА_5 . В особовій картці звільненого працівника Головного заводу «ЛОРТА» (до 14.10.1991 року Львівського заводу ім.В.І.Леніна) за 1996 рік значиться домашня адреса ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - АДРЕСА_3 .
Із копії довідки виданої Жовківським РВК від 02.10.2018 року вбачається, що ОСОБА_1 , 1957 р.н. проходив строкову військову службу з 19.11.1976 по 10.11.1978 р.р. у Збройних Силах.
Із наданої копії спадкової справи №53/1978 , заведеної після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі ухвали суду від 24.09.2018 року вбачається, що в Нестеровську державну нотарільну контору із заявою про прийняття спадщини звернулася ОСОБА_6 , після смерті чоловіка ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Із копії реєстраційного свідоцтва від 15.06.1978 року вбачається, що за померлим ОСОБА_5 зареєстровано будинок , який знаходиться в АДРЕСА_5 .
Із копії довідки виданої виконкомом Нестеровської міської ради народних депиутатів про те, що ОСОБА_5 дійсно проживав у власному будинку АДРЕСА_5 разом із дружиною ОСОБА_6 і вів спільне життя до дня смерті , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Із копії свідоцтва про одруження серії НОМЕР_3 вбачається, що гр. ОСОБА_5 , 1924 р.н. і гр. ОСОБА_22 , 1936 р.н. одружились 12.10.1963 року про, що в книзі записів актів громадського стану про одруження 12.10.1963 року зроблено відповідний апис №35.Після одруження присвоєно прізвище дружині ОСОБА_23 .
На підставі рішення виконкому Нестеровської міської ради депутатів трудящих від 27.04.1961 року гр. ОСОБА_5 виділено земельну ділянку для будівництва житлового будинку в АДРЕСА_5 площею 600 кв.метрів.
Право власності від ОСОБА_5 перейшло до ОСОБА_6 на будинок в цілому, відповідно до свідоцтва про право на спадщину, виданого Нестеровською державною нотаріальною конторою 16.08.1978 року за реєстром №1500.
Судом встановлено, що спадщина померлого складається із: житлового будинку із господарськими будівлями, що знаходяться в АДРЕСА_5 , що складається із трьох житлових кімнат, розташований на земельній ділянці розміром 600 кв.м. та належало померлому на підставі договору про відведення у користування земельної ділянки для будівництва жилого будинку виданого Нестеровською нотконторою 23.10.1961 року , зареєстрованого Червоноградським МБТІ за №929, грошового вкладу з відповідними процентами в ощадній касі №6325 м.Нестерова на рахунку № НОМЕР_4 , що належали померлому на підставі ощадної книжки , виданої вищезгаданою ощадною касою.
Заповіту спадкодавець ОСОБА_5 щодо розпорядження своїми правами на випадок смерті не складав.
Відповідно до ч.1 ст.524 ЦК УРСР в редакції 1963 року спадкування здійснюється за законом чи за заповітом.
Згідно із вимогами ст.529 ЦК УРСР в редакції 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти, дружина і батьки померлого.
З долученої до матеріалів справи спадкової справи , та копій свідоцтв про народження та свідоцтва про одруження вбачається, спадкоємцями першої черги, окрім позивача, є його брат ОСОБА_7 та їх матір та дружина померлого ОСОБА_6 .
Статтею 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.
Відповідно до ст.549 ЦК УРСР в редакції 1963 року спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини, зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
Тобто, право власності спадкоємця на спадщину, яку він прийняв, презюмується.
ЦК УРСР не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом.
Згідно ч. 2 ст. 553 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу).
Відповідно до ст. 553 ЦК Української РСР 1963 року спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій.
За таких обставин, так як діти спадкодавця ОСОБА_7 та ОСОБА_1 у встановлений законом термін для прийняття спадщини після смерті батька із відповідними заявами в нотаріальну контору не зверталися, дружина померлого ОСОБА_6 є єдиною спадкоємицею за законом після смерті свого чоловіка , як така, що виявила бажання прийняти спадщину, та фактично її прийняла оскільки на момент її відкриття проживала із спадкодавцем та в законодавчо визначений строк не відмовилась від неї та звернулась з відповідною заявою про прийняття спадщини до нотаріуса.
А тому, позовна вимога позивача ОСОБА_1 про визнання за ним в порядку спадкування за законом права власності на 1/3 житлового будинку з приналежними господарськими будівлями та спорудами , які знаходяться за адресою : АДРЕСА_4 , після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом видане 16.08.1978 року Нестеровською державною нотаріальною конторою Львівської області ОСОБА_6 на майно покійного ОСОБА_5 померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 в частині належної ОСОБА_1 1/3 спадкового майна після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 не підлягає до задоволення.

Із наданої копії спадкової справи №448/2012 , заведеної після смерті ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 вбачається, що в Жовківську державну нотарільну контору із заявою про прийняття спадщини звернувся ОСОБА_7 , після смерті матері ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , а саме на день смерті якої залишилось спадкове майно : грошові вклади з відповідними процентами та компенсаційними виплатами, що знаходиться у ТВБВ №10013/0203 філії-Львівського обласного управління АТ «Ощадбанк» на рахунках № НОМЕР_5 .
Як вбачається із копії свідоцтва про народження ОСОБА_7 народився ІНФОРМАЦІЯ_7 та його батьками зазначено ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
Із копії довідки виданої Жовківським МВУЖКГ від 31.07.2012 року вбачається, що ОСОБА_6 , 1937 р.н. проживала та була зареєстрована в АДРЕСА_4 , до дня її смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Із копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.08.2012 року вбачається, що спадкоємцем майна гр. ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 є її син ОСОБА_7 , 1960 р.н. Спадщина на яку видано свідоцтво, складається із грошових вкладів з відповідними процентами та компенсаційними виплатами, що знаходиться у ТВБВ №10013/0203 філії-Львівського обласного управління АТ «Ощадбанк» на рахунках № НОМЕР_5 , що належали померлій на підставі ощадних книжок виданих вищевказаним відділенням.
На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом виданого Нестеровською державною нотаріальною конторою Львівської області від 16.08.1978 року за реєстром №1500, зареєстрованого в Червоноградському БТІ 23.11.1978 року за №929, належить ОСОБА_6 , житловий будинок, який знаходиться в АДРЕСА_5 .
Відповідно до листа Жовківської міської ради від 10.07.2018 року вбачається, що рішенням виконкому Жовківської міської ради №282 від 13.09.1990 року «Про перейменування вулиць м.Нестерова» вулицю Пархоменка перейменовано на вулицю ОСОБА_24 .
Із копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_6 вбачається, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Із копії договору дарування житлового будинку № 2186 від 27.06.2008 року посвідченого державним нотаріусом Жовківської ДНК вбачається, що ОСОБА_6 подарувала, а ОСОБА_7 прийняв в дар житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_4 і складається з трьох кімнат, житловою площею 44.4 кв.м., кухні, коридору, двох веранд, загальною площею 73,7 кв.м., при будинку є літня кухня, два сараї, вбиральня, споруди .
Із копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 14.07.2008 року будинок, який знаходиться в АДРЕСА_4 , на підставі договору дарування № 2186 від 27.06.2008 року на праві власності належить ОСОБА_7 .
Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Ст.1223 ЦК України передбачає, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Також у ст.1258 ЦК України зазначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. За ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Як вбачається із копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_7 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_9 зареєстрував шлюб із ОСОБА_4 .
Із копії листа КП ЛОР «Червоноградське МБТІ» від 13.07.2018 року вбачається, що надано інформацію про реєсрацію та перехід права власності до 01.01.2013 року на будинок АДРЕСА_4 :
- право власності на вищевказаний будинок було зареєстровано за ОСОБА_5 на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, посвідченого Нестеровською держнотконторою 23.10.1961 року за реєстром №2140 та рішення міськвиконкому №102 від 25.05.1978 року про затвердження акту прийомки будинку в експлуатацію;
- право власності від ОСОБА_5 перейшло до ОСОБА_6 на будинок в цілому, відповідно до свідоцтва про право на спадщину, виданого Нестеровською державною нотаріальною конторою 16.08.1978 року за реєстром №1500;
- ОСОБА_6 подарувала вищезазначений будинок ОСОБА_7 відповідно до договору дарування, посвідченого Жовківською державною нотаріальною конторою 27.06.2008 року за реєстром №2186.
Згідно з вимогами ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права, щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, можуть бути визнання права, визнання правочину недійсним (частина друга статті 16 ЦК України).
За змістом частин другої та третьої статті 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - пятої статті 13 цього Кодексу.
Нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності.
Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння.
Якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача, захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову.
В правовій позиції у справі № 6-1203цс15 від 16 вересня 2015 року Верховний Суд зазначив наступне. Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.
Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.
Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння.
Суд вважає, що матеріалами справи позивачем не доведено вибуття спадкового майна з володіння позивача поза його волею, що надає йому право витребувати належне майно, враховуючи те, що воно збережено, а тому суд приходить до висновку , що вирішення спору виходячи із засад змагальності щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості, диспозитивності цивільного судочинства, аналізуючи пояснення сторін, подані ними суду матеріали; також із опитаних осіб - сторін у справі, із показань свідків, оцінюючи досліджені докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що позовні вимоги в частині витребування в користь позивача ОСОБА_1 з незаконного володіння ОСОБА_4 1/3 житлового будинку з приналежними господарськими будівлями та спорудами , які знаходяться за адресою : АДРЕСА_4 , які відповідач ОСОБА_4 успадкувала після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 не підлягають до задаволення.

Щодо позовної вимоги позивача ОСОБА_1 про скасування реєстрації права власності за ОСОБА_7 на 1/3 житлового будинку з приналежними господарськими будівлями та спорудами , які знаходяться за адресою : АДРЕСА_4 , визнавши недійсним в цій частині Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 14.07.2008 року №19523274 суд приходить до наступних висновків.
Згідно з роз`яснень, викладених у п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним лише за рішенням суду.
Згідно копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 14.07.2008 року будинок, який знаходиться в АДРЕСА_4 , на підставі договору дарування № 2186 від 27.06.2008 року на праві власності належить ОСОБА_7 .
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Частиною 1 та ч. 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», передбачено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно є обов`язковою. Держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень», у разі скасування, на підставі рішення суду, рішення про державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.
У зв`язку з вищевикладеним, та недоведеністю позивачем факту незаконності набуття права власності ОСОБА_7 житлового будинку з приналежними господарськими будівлями та спорудами , які знаходяться за адресою : АДРЕСА_4 , а тому позовна вимога позивача про скасування запису реєстрації права власності за ОСОБА_7 на 1/3 житлового будинку з приналежними господарськими будівлями та спорудами , які знаходяться за адресою : АДРЕСА_4 , визнавши недійсним в цій частині Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 14.07.2008 року №19523274 не підлягає до задоволення.

Вирішуючи питання застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, суд враховує, що згідно зі ст. 71 ЦК Української РСР 1963 року та ст. 257 ЦК України 2003 року загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено, встановлюється в три роки.
Статтею 76 ЦК Української РСР 1963 року та ч.1 ст.261 ЦК України 2003 року встановлено, що перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або повинна була довідатися про порушене право.
Відповідно до п.6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.
Згідно з вимогами ст. 80 ЦК УРСР 1963 року закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові.
Тому з врахуванням наведено, суд приходить до висновку, що позивачем пропущений строк позовної давності звернення до суду з позовними вимогами, оскільки ним не надано жодних доказів на підтвердження того, що йому не було відомо про прийняти спадщини в 1978 році іншими спадкоємцем. Однак з врахуванням того, що позивачем не доведено підставності позовних вимог, тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити по суті.

Як вбачається із ухвали суду від 27.09.2018 року вжито заходи забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , виконавчого комітету Жовківської міської ради, третя особа: Жовківська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування за законом, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування реєстрації права власності застосовані , а саме заборонено Жовківській державній нотаріальній конторі вчиняти будь-які дії пов`язані з оформленням права на спадщину майна ОСОБА_7 - скасувати , після набрання кінцевим рішенням суду законної сили.
Згідно ч.9 ст.158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 23, ч.9,10 ст.158, ч. 2 ст. 247, ст. 258, 259, 264, 265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В :
У задоволенні позовної вимоги позивача ОСОБА_1 про визнання за ним в порядку спадкування за законом права власності на 1/3 житлового будинку з приналежними господарськими будівлями та спорудами , які знаходяться за адресою : АДРЕСА_4 , після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 - відмовити.

У задоволенні позовної вимоги позивача ОСОБА_1 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом видане 16.08.1978 року Нестеровською державною нотаріальною конторою Львівської області ОСОБА_6 на майно покійного ОСОБА_5 померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 в частині належної ОСОБА_1 1/3 спадкового майна після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 - відмовити .

У задоволенні позовної вимоги позивача ОСОБА_1 про витребування в користь позивача ОСОБА_1 з незаконного володіння ОСОБА_4 1/3 житлового будинку з приналежними господарськими будівлями та спорудами , які знаходяться за адресою : АДРЕСА_4 , які відповідач ОСОБА_4 успадкувала після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 - відмовити.

У задоволенні позовної вимоги позивача ОСОБА_1 про скасування реєстрації права власності за ОСОБА_7 на 1/3 житлового будинку з приналежними господарськими будівлями та спорудами , які знаходяться за адресою : АДРЕСА_4 , визнавши недійсним в цій частині Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 14.07.2008 року №19523274 - відмовити.

Заходи забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , виконавчого комітету Жовківської міської ради, третя особа: Жовківська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування за законом, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування реєстрації права власностізастосовані на підставі ухвали суду від 27.09.2018 року про заборону Жовківській державній нотаріальній конторі вчиняти будь-які дії пов`язані з оформленням права на спадщину майна ОСОБА_7 - скасувати , після набрання кінцевим рішенням суду законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга з врахуванням п. 15.5 розділу ХIII "Перехідні положення" ЦПК України, тобто до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, подається до Львівського апеляційного суду через Жовківський районний суд Львівської області.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Текст повного рішення суду виготовлено 23.06.2019 року.

Суддя: Зеліско Р. Й.