Постанова

Іменем України

03 липня 2019 року

м. Київ

справа №645/995/17

провадження №61-44739св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С. (суддя-доповідач),

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Ємець Іван Олександрович, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права власності на 1/2 частину квартири та вселення, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову апеляційного суду Харківської області від 23 серпня 2018 року у складі колегії суддів: Пилипчук Н. П., Кругової С. С., Маміної О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_4 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 ,

третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Ємець Іван Олександрович,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

1. У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Ємець І. О., у якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 18 листопада 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Ємець І. О.; визнати за позивачем право власності на 1/2 частину вказаної квартири; вселити позивача в спірну квартиру.

2. Позовна заява мотивована тим, що з 1993 року по 2008 рік позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 У період зареєстрованого шлюбу ними за спільні кошти було придбано квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку було зареєстровано за ОСОБА_2

3. Належну позивачу на праві власності квартиру АДРЕСА_2 , вони продали, кошти, отримані від продажу квартири, вони поділили навпіл.

4. Позивач зареєструвався в квартирі АДРЕСА_1 , в якій вони проживали родиною. У 2008 році їх шлюб було розірвано, проте вони продовжували спільно проживати у спірній квартирі. Приблизно в середині листопада 2016 року ОСОБА_2 із сином виїхали із спірної квартири, а позивач залишився проживати в ній.

5. 19 лютого 2017 року, під час фізичного його виселення зі спірної квартири новими власниками, позивач дізнався про вчинення 18 листопада

2016 року ОСОБА_2 продажу вказаної квартири. З цього приводу він звертався до правоохоронних органів, за його зверненням було відкрито кримінальне провадження за частиною першою статті 190 КК України.

6. Посилаючись на те, що продаж квартири відбувся без його згоди, просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

7. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04 квітня

2018 року у складі судді Ульяніч І. В. позов задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 18 листопада 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Ємець І. О.. Визнано за

ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину вказаної квартири. Вселено ОСОБА_1 в спірну квартиру.

8. Рішення суду першої інстанції мотивоване доведеністю позивачем факту, що ОСОБА_2 , яка уклала договір щодо спільного майна, та друга сторона за договором - ОСОБА_3 були обізнані про права позивача на частину квартири та свідомо їх порушували, тобто діяли недобросовісно. ОСОБА_3 , як сторона договору, знала або могла знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що ОСОБА_2 , не отримала згоди другого з подружжя на продаж спірної квартири.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

9. Постановою апеляційного суду Харківської області від 23 серпня

2018 року апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_2 задоволено. Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04 квітня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким ОСОБА_1 відмовлено в задоволені позову. Вирішено питання розподілу судових витрат.

10. Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про недобросовісність ОСОБА_3 є безпідставним. Апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для визначення оспорюваного договору недійсним та визнання права власності за позивачем, оскільки перевірка повноважень співвласника розпоряджатися спільним сумісним майном законом покладається на нотаріуса, а не на покупця за договором.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

11. У касаційній скарзі, поданій у вересні 2018 року, ОСОБА_1 просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

12. Доводи касаційної скарги зводяться до того, що апеляційний суд безпідставно застосував положення статті 388 ЦК України та не застосовувати норму статті 65 СК України, яка є спеціальною нормою та відповідно до якої дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди. Апеляційний суд фактично позбавив його права власності на Ѕ частину квартири, придбаної за час спільного проживання з ОСОБА_2

13. Крім того, апеляційний суд залишив поза увагою ціну квартири, вказану у договорі, яка є значно заниженою її реальної вартості та дає підстави для висновку про недобросовісність з боку ОСОБА_3

Доводи інших учасників справи

14. Інші учасники справи своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги до касаційного суду не направили.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

15. Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

16. Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

17. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

18. Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

19. 23 квітня 1993 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, який розірвано рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова

від 14 липня 2008 року.

20. Квартира АДРЕСА_1 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 придбана у період зареєстрованого шлюбу на підставі договору купівлі-продажу від 04 червня 1999 року, зареєстрованого біржою нерухомості та основних фондів «Україна». Право власності на вказану квартиру зареєстровано за ОСОБА_2

21. Після розірвання шлюбу в 2008 році до листопада 2016 року позивач проживав у спірній квартирі та вільно користувався майном, що належить йому на праві спільної сумісної власності із ОСОБА_2

22. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06 червня

2016 року відмовлено ОСОБА_2 у задоволені позову до ОСОБА_1 про визнання майна особистою власністю, предметом якого була вказана квартира. Рішення набрало законної сили.

23. Належних та допустимих доказів того, що спірна квартира придбана за особисті кошти ОСОБА_2 матеріали справи не містять.

24. Відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного 18 листопада

2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , остання придбала у ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

25. Відповідно до пункту 3.2 договору продавець свідчить та гарантує, що предмет цього договору є його особистою власністю, нерухоме майно, що відчужувалось, було придбано ним за власні кошти, оскільки у шлюбі він не перебував та не перебуває, однією сім`єю без реєстрації шлюбу ні з ким не проживав та не проживає, про що нотаріусом доведено до відома покупця.

26. Згідно заяви, поданою ОСОБА_2 нотаріусу Ємець І. О., перед укладанням угоди, відповідач ОСОБА_2 свідчила, що в зареєстрованому та незареєстрованому шлюбі не знаходилась, майно, що відчужується, є її особистою власністю.

27. З довідки з місця проживання про склад сім`ї та реєстрацію

від 19 листопада 2016 року, виданої КП «Жилкосервіс», вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2 - власник, ОСОБА_6 - син, ОСОБА_1 - чоловік.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

28. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду вирішення справи.

29. Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

30. Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

31. У справі, яка переглядається, спір між сторонами виник з приводу визнання недійсним договору купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_1 , укладеного 18 листопада 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3

32. Позивач ОСОБА_1 стороною наведеного вище правочину не був.

33. Відповідно до статей 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

34. Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 посилався на те, що спірна квартира придбана ним та ОСОБА_2 у період зареєстрованого в установленому порядку шлюбі, є спільною сумісною власністю подружжя, тому при укладенні договору купівлі-продажу вимагалася нотаріальна засвідчена його згода як співвласника майна. Проте такої згоди він не надавав, що в силу положень статті 203 ЦК України є підставою для визнання правочину недійсним.

35. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

36. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

37. Підстави припинення права власності визначення законом.

38. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

39. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

40. Згідно статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю, що діяв на час придбання спірної квартири - майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права на володіння, користування і розпорядження цим майном.

41. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

42. За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

43. Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

44. Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

45. Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, є недійсним.

46. За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом і недодержання вимог цієї норми відповідно до частини першої статті 215 ЦК України є підставою недійсності правочину.

47. Тобто якщо майно, яке є спільною частковою власністю, відчужено без згоди іншого співвласника, то наявність цих обставин свідчить про невідповідність такого договору актам цивільного законодавства, що є підставою для визнання такого правочину недійсним відповідно до положень частини першої статті 203, частини першої статті 205 ЦК України.

48. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК України, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядженням майно, що є у спільній сумісній власності подружжя, вже не діє.

49. Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення договору позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном.

50. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оспорити договір з підстав його недійсності.

51. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи-контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

52. Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції допустив суперечності, так як безспірно встановив, що спірне майно (квартира) набуто подружжям за час шлюбу, є спільним сумісним майном подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, проте, усупереч цьому, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання оспореного договору недійсним, не зважаючи на те, що фактично позбавив позивача права власності на належну йому Ѕ частину спірної квартири, не навівши при цьому жодних правових підстав, передбачених законом.

53. Апеляційний суд зосередився на встановленні добросовісності з боку покупця, при цьому не дав жодної правової оцінки доводам позивача про відсутність у нього волевиявлення на позбавлення його частки у спірній квартирі та невідповідність оспореного договору актам цивільного законодавства.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

У силу положень статті 400 ЦПК України касаційний суд позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, та давати оцінку доказам, які судами не досліджено, а відтак, не має можливості вирішити спір по суті за результатами касаційного перегляду.

Згідно з пунктами 1, 2 частини третьою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи апеляційним судом не встановлені, судове рішення апеляційного суду не може вважатись законним і обґрунтованим та в силу статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Постанову апеляційного суду Харківської області від 23 серпня 2018 року скасувати.

3. Справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська