Постанова

Іменем України

26 червня 2019 року

м. Київ

справа № 556/2032/16-ц

провадження № 61-15631св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідачі - ОСОБА_4 , Старорафалівська сільська рада Володимирецького району Рівненської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Рівненської області від 26 липня 2017 року у складі колегії суддів: Ковальчук Н. М., Хилевича С. В., Шимківа С. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог, заперечень на позов і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом, який уточнили у процесі розгляду справи, до ОСОБА_4 , Старорафалівської сільської ради Володимирецького району Рівненської областіпро визнання незаконними та скасування рішень ради та свідоцтва про право власності на земельну ділянку, а саме: рішення від 10 лютого 2014 року № 550 «Про затвердження акта про погодження меж суміжних землекористувачів»; рішення від 30 квітня 2014 року № 566 «Про затвердження технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передачу земельної ділянки у власність»; свідоцтва про право власності від 22 лютого 2014 року № 22027815, виданого ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,1395 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , посилаючись на те, що вони успадкували житловий будинок АДРЕСА_1 після смерті свого батька ОСОБА_7 і на підставі статті 120 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) набули право користування земельною ділянкою, яка за життя батька перебувала в його користуванні. При виготовленні технічного паспорта на житловий будинок вони виявили, що прибудова до будинку знаходиться на земельній ділянці відповідача ОСОБА_4 , яка отримана ним у приватну власність у 2014 році на підставі оскаржуваного рішення Старорафалівської сільської ради від 30 квітня 2014 року № 566. Також незаконним є рішення цієї ж сільської ради від 10 лютого 2014 року № 550, яким затверджено акт про погодження меж суміжних землекористувачів, оскільки їх було усунуто від участі у погодженні меж земельних ділянок. При цьому земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок батька, було безпідставно віднесено до земель запасу Старорафалівської сільської ради.

В запереченнях на позовну заяву, заяву про уточнення позовних вимог відповідачі ОСОБА_4 та Старорафалівська сільська рада зазначили, що позивачі користуються земельною ділянкою, на якій знаходиться їх житловий будинок, без жодних правових підстав, тобто здійснюють виключно фактичне користування земельною ділянкою, яка належить територіальній громаді села Стара Рафалівка. Позивачі не використали можливості оформити право власності на землю під їхнім будинком в позасудовому порядку, що мали б вчинити першочергово. ОСОБА_4 успадкував житловий будинок АДРЕСА_1 після смерті своєї баби ОСОБА_8 і звернувся до Старорафалівської сільської ради із заявою про приватизацію земельної ділянки, на якій цей будинок розташований і яка перебувала у користуванні ОСОБА_8 . Оскаржуваним рішенням Старорафалівської сільської ради від 30 квітня 2014 року № 566 земельну ділянку було передано у власність відповідача ОСОБА_4 та в подальшому видано свідоцтво про право власності на цю ділянку. Позивачі були присутні під час складання акту про погодження меж суміжних землекористувачів від 04 лютого 2014 року і не зверталися до сільської ради чи до суду з приводу його оскарження. Оскільки земельна ділянка, на якій розміщена літня кухня позивачів, відноситься до земель запасу Старорафалівської сільської ради, то рішення цієї ради від 10 лютого 2014 року № 550 «Про затвердження акту про погодження меж суміжних землекористувачів» є законним.

Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 13 березня 2017 року у складі судді Іванків О. В. позов задоволено. Визнано недійсним та скасовано рішення Старорафалівської сільської ради Володимирецького району Рівненської області від 30 квітня 2014 року № 566 «Про затвердження технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передачу земельної ділянки у власність». Визнано недійсним та скасовано рішення Старорафалівської сільської ради Володимирецького району Рівненської області від 10 лютого 2014 року № 550 «Про затвердження акта про погодження меж суміжних землекористувачів». Визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право власності від 22 травня 2014 року № 22027815, видане ОСОБА_4 на земельну ділянку (кадастровий номер НОМЕР_1 ) площею 0,1395 га по АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_4 та Старорафалівської сільської ради Володимирецького району Рівненської області на користь ОСОБА_1 по 551,20 грн понесених нею та документально підтверджених судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що за життя ОСОБА_8 та ОСОБА_7 мали у фактичному користуванні суміжні земельні ділянки № АДРЕСА_1 , на яких розташовані належні спадкодавцям житлові будинки, що підтверджується даними книг погосподарського обліку, які є належними та допустимими доказами. З огляду на положення частини другої статті 120 ЗК України позивачі та відповідач ОСОБА_4 після набуття права власності на відповідні житлові будинки в порядку спадкування також набули право користування земельними ділянками, які перебували у користуванні спадкодавців ОСОБА_8 та ОСОБА_7 . На час прийняття рішення Старорафалівської сільської ради від 30 квітня 2014 року № 566 між користувачами суміжних земельних ділянок існував спір з приводу меж, який не був вирішений відповідно до вимог чинного законодавства. Про наявність такого спору свідчать акт про погодження меж суміжних землекористувачів від 04 лютого 2014 року, затверджений рішенням Старорафалівської сільської ради від 10 лютого 2014 року № 550, а також видимі виправлення у погосподарській книзі № 1 за 2006-2010 роки, де у записи розділу «У» про площу земельної ділянки, що перебуває у користуванні ОСОБА_7 , внесено не застережені зміни - цифри «0,14» виправлено на «0,10», цифри «0,10» виправлено на «0,04». Суд дійшов висновку, що при затверджені меж суміжних земельних ділянок № АДРЕСА_1 їх користувачі були поставлені в завідомо нерівне становище, оскільки органом місцевого самоврядування було визнано право користування земельною ділянкою № АДРЕСА_1 без її попереднього виділення чи відведення, а земельна ділянка № 25а безпідставно віднесена до земель запасу сільської ради, незважаючи на те, що на ній розташований житловий будинок, належний позивачам ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , і вони набули права користування земельною ділянкою в силу положень частини другої статті 120 ЗК України.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 26 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 та Старорафалівської сільської ради Володимирецького району Рівненської області задоволено. Рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 13 березня 2017 року скасовано. У задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що судом першої інстанції були неправильно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами, та застосовано правові норми, які не підлягали застосуванню при вирішенні спору. Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 обґрунтовували свої вимоги тим, що передачею відповідачу земельної ділянки у приватну власність порушені їх права щодо земельної ділянки, на якій розміщений належний їм будинок АДРЕСА_1 , однак позивачі не надали жодного доказу того, що будь-яка частина земельної ділянки, яка їм належить за законом, неправильно передана у власність відповідачу. Відповідно до кадастрового плану відповідачу не передано у власність частину земельної ділянки, на якій знаходиться належна позивачам прибудова до будинку. Зазначене підтверджується конфігурацією земельної ділянки.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У серпні 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просили скасувати рішення Апеляційного суду Рівненської області від 26 липня 2017 року та залишити в силі рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 13 березня 2017 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивачі успадкували житловий будинок свого батька та є належними користувачами земельної ділянки по АДРЕСА_1 і їх право було порушено відповідачами, оскільки оформлення права власності ОСОБА_4 на земельну ділянку по АДРЕСА_1 було здійснено оскаржуваними рішеннями ради таким чином, що частина належного позивачам будинку (прибудови) фактично опинилася на земельній ділянці ОСОБА_4 . За життя ОСОБА_8 не завершила процес приватизації земельної ділянки по АДРЕСА_1 , тому вона не набула права власності на земельну ділянку, яке міг успадкувати відповідач ОСОБА_4 . Сільською радою не приймалося рішення про передачу зазначеної земельної ділянки до земель запасу, тому висновки апеляційного суду про законність оскаржуваних рішень сільської ради є помилковими. Судове рішення апеляційного суду ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням статей 14, 19 Конституції України, статей 12, 1225 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статті 19, частини першої статті 20, статей 21, 38, 39, частини другої статті 120, статей 152, 155, 198 ЗК України, статей 4, 26 Закону України «Про місцеве самоврядування». Крім цього, справу розглянуто неповноважним судом, оскільки склад апеляційного суду був сформований з порушенням встановленої законодавством процедури.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі, витребувано її матеріали з Володимирецького районного суду Рівненської області, а ухвалою від 13 грудня 2017 року - справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

29 березня 2018 року справу № 556/2032/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Апеляційним судом встановлено, що позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 набули право власності в рівних частках в порядку спадкування після смерті їх батька ОСОБА_7 , який помер у ІНФОРМАЦІЯ_1 , на житловий будинок АДРЕСА_1 .

З погосподарської книги № 1 за 2006-2010 роки встановлено, що вказаний житловий будинок належав ОСОБА_7 , за господарством обліковувалася земельна ділянка площею 0,10 га (0,04 га - для будівництва та обслуговування житлового будинку та 0,06 га - для ведення підсобного господарства).

Згідно з технічним паспортом на житловий будинок АДРЕСА_1 , виготовленим 25 листопада 2015 року, будинок складається з житлового будинку «А-1», прибудови «а» та погреба «Пг/А».

Відповідач ОСОБА_4 набув право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_8 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

З огляду на ці обставини позивачі та відповідач ОСОБА_4 після набуття права власності на відповідні житлові будинки в порядку спадкування набули право користування земельними ділянками, які перебували у користуванні спадкодавців ОСОБА_8 та ОСОБА_7 (кожного окремо).

04 грудня 2013 року Старорафалівською сільською радою було погоджено акт приймання-передачі межових знаків на зберігання ОСОБА_4 , встановлених по межі земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки) по АДРЕСА_1 , який містить план земельної ділянки площею 0,1395 га, список межових знаків, а саме: від А до Б - межа проходить по суходолу та межує із землями ОСОБА_9 , від Б до В - межа проходить по суходолу та межує із землями ОСОБА_10 , від В . до Г - межа проходить по суходолу та межує із землями ОСОБА_12 , від Г до Д - межа проходить по суходолу та межує із землями запасу Старорафалівської сільської ради, від Д до А - межа проходить по суходолу та межує із землями загального користування.

Згідно з актом про погодження меж суміжних землекористувачів від 04 лютого 2014 року комісія у складі сільського голови Таляра С. І., секретаря сільської ради Ганзюр Т. П., спеціаліста землевпорядника Радчені С. І., заступника голови комісії по земельних відносинах Абрамовича М. В. , члена комісії по земельних відносинах ОСОБА_15 вважала за необхідне рекомендувати Кузнецовському ПП ОСОБА_16 оформити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_4 без підпису суміжного користувача земельної ділянки по АДРЕСА_1 , оскільки ця земельна ділянка перебуває в землях запасу сільської ради.

Рішенням Старорафалівської сільської ради Володимирецького району Рівненської області від 10 лютого 2014 року № 550 «Про затвердження акта про погодження меж суміжних землекористувачів» ОСОБА_4 погоджено межі земельної ділянки без суміжного користувача.

Рішенням Старорафалівської сільської ради від 30 квітня 2014 року № 566 «Про затвердження технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передачу земельної ділянки у власність» у власність ОСОБА_4 за рахунок земель житлової та громадської забудови передано земельну ділянку площею 0,1395 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (кадастровий номер НОМЕР_1 ) по АДРЕСА_1 .

Право власності ОСОБА_4 на вищевказану земельну ділянку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 22 травня 2014 року, реєстраційний № 08.

Згідно зі статтею 4 ЦПК України 2004 року, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено право на звернення до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).

Отже, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є невідповідність його вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР (далі - Закон № 280/97-ВР) місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції та законів України.

Згідно зі статтею 25 Закону № 280/97-ВР сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Відповідно до пункту 34 частини першої статті 26 Закону № 280/97-ВР до виключної компетенції пленарних засідань сільських, селищних, міських рад віднесено вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (частина 10 статті 59 Закону № 280/97-ВР).

Відповідно до частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно з частиною першою статті 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Частиною першою статті 10 Закону № 280/97-ВР передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (стаття 125 ЗК України).

Частиною третьою статті 158 ЗК України визначено, що органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

Згідно з частинами першою, четвертої, сьомою статті 55 Закону України «Про землеустрій» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів. Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам, у тому числі орендарям.

Відповідно до статті 198 ЗК України кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає: геодезичне встановлення меж земельної ділянки; погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами; відновлення меж земельної ділянки на місцевості; встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі; виготовлення кадастрового плану.

Отже, щоб набути право власності на земельну ділянку необхідно здійснити комплекс робіт: провести кадастрову зйомку землі з геодезичним встановленням меж земельної ділянки, яка включає, зокрема, і, перенесення в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженим в установленому порядку проектом відведення цієї ділянки, погодження цих меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами.

Погодження меж земельної ділянки є складовою частиною кадастрового плану, який, у свою чергу, є складовою частиною технічної документації, необхідної для передачі громадянам безоплатно земельних ділянок у власність. Виконання усіх підготовчих робіт з виготовлення державного акта на право власності на земельну ділянку передбачає перевірку того, чи не належить земельна ділянка іншому власнику або правомірному користувачеві та чи не накладаються межі земельної ділянки на суміжні земельні ділянки.

Відповідно до частини першої статті 106 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

Частиною першою статті 107 ЗК України передбачено, що основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації.

Порядок встановлення та відновлення меж земельних ділянок визначений Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженою Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376 (далі - Інструкція).

Згідно з пунктами 4.1 - 4.4 Інструкції відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок. Власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 ЗК України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки встановити неможливо, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У разі коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема зі встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Встановивши на підставі вищенаведених доказів, що право власності на земельну ділянку площею 0,1395 га, розташовану по АДРЕСА_1 , набуто ОСОБА_4 з дотриманням вимог законодавства та недоведеність позивачами порушення їх прав на земельну ділянку, на якій знаходиться житловий будинок АДРЕСА_1 , апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до статті 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення (далі - ЦПК України 2004 року), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212, 30 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_8 за життя не завершила процес приватизації земельної ділянки по АДРЕСА_1 , не впливають на правильність вирішення спору з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно з частинами першою, другою статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 11 січня 2013 року підтверджується, що ОСОБА_4 набув право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , тому доводи касаційної скарги про те, що відповідач не набув права користування земельною ділянкою, на якій розміщено цей будинок, є неспроможними.

За кадастровим планом земельної ділянки по АДРЕСА_1 , відповідачу не передано у власність частину земельної ділянки, на якій знаходиться належна позивачам прибудова до будинку. Зазначене підтверджується конфігурацією земельної ділянки.

Позивачі не зверталися до Старорафалівської сільської ради із заявами про передачу їм у власність земельної ділянки по АДРЕСА_1 та не довели порушення своїх прав, тому їх аргументи про те, що сільською радою не приймалося рішення про передачу земельної ділянки до земель запасу не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних рішень сільської ради.

Відповідно до підпункту 2.3.2 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30 із змінами і доповненнями, внесеними рішеннями Ради суддів України від 15 вересня 2016 року № 58 (далі - Положення про АСДС), визначення судді або колегії суддів для розгляду конкретної справи здійснюється автоматизованою системою шляхом: автоматизованого розподілу судових справ під час реєстрації відповідної судової справи; пакетного автоматизованого розподілу судових справ після реєстрації певної кількості судових справ; розподілу судових справ шляхом передачі судової справи раніше визначеному у судовій справі судді; визначення складу суду з метою заміни судді (суддів); повторного автоматизованого розподілу судових справ.

Збори суддів відповідного суду мають право визначати особливості автоматизованого розподілу судових справ у випадках, прямо передбачених цим Положенням.

Згідно з абзацом 28 підпункту 1.2.1 Положення про АСДС резервний суддя (резервні судді) постійно-діючої колегії - суддя (судді), який (які) залучаються на заміну судді (суддів) - члена (членів) основного складу постійно-діючої колегії (за винятком головуючого, судді-доповідача) у разі неможливості останнім (останніми) здійснювати правосуддя або брати участь у розгляді (продовжувати розгляд) судових справ.

Відповідно до абзацу 3 підпункту 2.3.25 Положення про АСДС у разі неможливості продовження розгляду справи одним із суддів-членів колегії (призов на військову службу, відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами, довготривале перебування на лікарняному або у відпустці тощо) заміна судді-члена колегії здійснюється автоматизованою системою на підставі мотивованого розпорядження керівника апарату суду (або уповноваженої ним особи) на виконання службової записки судді-доповідача у справі з метою дотримання передбаченого законом строку розгляду цієї справи у порядку, зазначеному в підпункті 2.3.23 пункту 2.3 цього Положення.

Доводи касаційної скарги про те, що справу було розглянуто неповноважним складом суду не заслуговують на увагу, оскільки розгляд цієї справи було здійснено апеляційним судом у складі колегії суддів, визначеної автоматизованою системою документообігу суду згідно з вимогами статті 11-1 ЦПК України 2004 року, в порядку передбаченому Положенням про АСДС. Заміну судді - члена колегії здійснено автоматизованою системою на підставі мотивованого розпорядження керівника апарату суду на виконання службової записки судді-доповідача у справі з метою дотримання розумних строків розгляду справи.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновком суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки апеляційним судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Рівненської області від 26 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук

М. Ю. Тітов