ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 липня 2019 року

м. Харків

Справа № 627/486/18

Провадження № 22-ц/818/3146/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Тичкової О.Ю.,

суддів - Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Богодухівський районного суду Харківської області, ухвалене 11 березня 2019 року у складі судді Харченко С.М. (повний текст рішення складений 21 березня 2019 року),

УСТАНОВИВ:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів на відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000 грн., матеріальних збитків та судового збору.

Позов мотивовано тим, що в серпні 2017 року вона звернулася до суду зі скаргою про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження. Ухвалою Краснокутського районного суду Харківської області від 13.11.17 скаргу ОСОБА_1 було залишено без задоволення. Постановою Апеляційного суду Харківської області від 02.04.2018 ухвалу Краснокутського районного суду Харківської області від 13.11.2017 було скасовано, постанову Краснокутського відділу державної виконавчої служби Краснокутського районного управління юстиції у Харківській області (надалі Краснокутський ВДВС) про закінчення виконавчого провадження (ВП) № 45488418 від 1 грудня 2014 року визнано неправомірною. Відповідач ОСОБА_2 працює начальником Краснокутського ВДВС і саме нею виносилася постанова про закінчення виконавчого провадження, що в подальшому була скасована в судовому порядку. Позивач вважає, що відповідач як начальник Краснокутського ВДВС повинна була самостійно скасувати вищезазначену постанову, проте всупереч вимог ч.3 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» вона таку постанову не винесла, чим змусила позивача неодноразово звертатися до судів першої та вищої інстанцій і втрачати час, здоров`я та кошти. Такими незаконними діями ОСОБА_2 завдала позивачу моральної шкоди, оскільки їй довелося за рахунок особистого відпочинку витрачати час на вивчення законодавства, вирішення спору у судовому порядку. Оскільки законодавством не передбачена і не може бути передбаченою будь-яка формальна межа підрахування моральної шкоди при визначенні справедливої компенсації за душевні переживання позивача слід вдаватися до оціночних категорій. Позивач у даному випадку вважає розумною і справедливою сумою відшкодування за заподіяну моральну шкоду 10 000 грн тому, що менший розмір не може служити достатньою компенсацією немайнових витрат позивача та був би по суті заохоченням подальшого продовження відповідачем її протиправної діяльності та бездіяльності. Відповідно до ст.22 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) позивач також має право на відшкодування збитків у вигляді витрат на проїзд до міста Харкова у розмірі 151 грн 12 коп. та поштові послуги в розмірі 50 грн 80 коп. (т.1 а.с. 1-4).

В заяві про уточнення позовних вимог (розміру суми збитків) ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача в якості відшкодування матеріальних збитків витрачені кошти на оплату судового збору в розмірі 362 грн 40 коп. та 327 грн., 23 грн 83 коп. авансових внесків та витрат на поштові послуги в розмірі 150 грн 80 коп. шляхом переведення на рахунок «ПриватБанк», МФО Банка 305299, код ОКПО отримувача 14360570, рахунок отримувача НОМЕР_2 для поповнення карти № НОМЕР_1 (т.1 а.с. 180 - 183).

Рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 11 березня 2019 року у задоволені позову відмовлено (т.1 а.с. 238-240).

Рішення суду мотивоване тим, що в обґрунтування позову позивач посилається на дії відповідача як посадової особи Краснокутського ВДВС, пов`язує їх з виконанням нею посадових обов`язків як державного виконавця так і начальника районного відділу державної виконавчої служби. При цьому позов пред`явлено саме до ОСОБА_2 і шкоду позивач просить стягнути саме з неї. Відповідно до вимог ст.ст. 1173 та 1174 ЦК України у справах за позовами фізичних і юридичних осіб про відшкодування, зокрема, моральної шкоди, заподіяної рішеннями, діями (бездіяльністю) державних виконавців відповідачами можуть бути відповідні відділи державної виконавчої служби, в яких працюють державні виконавці, та органи Державного казначейства України. Заяв чи клопотань про залучення до участі у справі співвідповідачів (вказаних вище державних органів) чи заміну первісного відповідача належними, до суду не надходило. Оскільки позов пред`явлено до неналежного відповідача, враховуючи відсутність у суду процесуальної можливості залучення до участі у справі співвідповідачів чи заміни первісного відповідача належними без відповідної заяви чи клопотання позивача, поданого згідно з положеннями ст.51 ЦПК України, суд дійшов висновку про відсутність правових підстави для задоволення позову.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судове рішення прийнято з неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права. А саме, апелянт неодноразово заявляла відвід суді Харченко С.М. від розгляду справи, але зазначені відводи не були розглянуті в установленому Цивільним процесуальним кодексом України (надалі ЦПК України) порядку. Так, за результатами розгляду її заяви про відвід від 09.08.2018 суддя виніс ухвалу про відмову у задоволені клопотання про відвід з порушенням вимог ЦПК України та в цьому ж судовому засіданні залишив позов без розгляду. Така поведінка судді була підставою для звернення позивача до Вищої Ради Правосуддя зі скаргами. Крім цього, позивач оскаржила ухвали суду від 09.08.2018 до апеляційного суду. Апеляційна скарга на ухвалу про відмову у задоволені клопотання про відвід була повернута до суду першої інстанції як така, що не підлягає оскарженню. А ухвала суду про залишення позову без розгляду була скасована і справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. У січні 2019 року позивач повторно заявила відвід судді Харченко С.М., який був визнаний необґрунтований та переданий на розгляд іншому судді, який у задоволені заяви про відвід судді Харченко С.М. їй відмовив. Апелянт вважає, що суддя Харченко С.М. не міг брати участь у розгляді справи після скасування винесеної ним ухвали від 09.08.2018 про залишення позову без розгляду. Крім цього, він допустив порушення норм процесуального права закінчивши підготовче судове засідання без належного повідомлення про його час та місце позивача.

Відзиву на апеляційну скаргу не надано.

Згідно із частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як установлено судовим розглядом і вбачається із матеріалів справи, 28.02.2014 Краснокутським районним судом Харківської області за заявою публічного акціонерного товариство (ПАТ) «Харківгаз» в особі Зміївської філії ПАТ «Харківгаз» був виданий судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за надані послуги з газопостачання в сумі 427 грн 73 коп. та сплаченого судового збору у сумі 121 грн 80 коп. Судовий наказ набрав чинності 31.03.2014 та був виданий стягувачеві для пред`явлення до виконання.

Постановою начальника Краснокутського ВДВС від 17.11.2014 було відкрито виконавче провадження з виконання вказаного судового наказу. Постановою державного виконавця того ж відділу державної виконавчої служби від 01.12.2014 виконавче провадження було закрито у зв`язку із роботою боржника ОСОБА_1 у філії ГПУ «Полтавагазвидобування» ПАТ «Укргазвидобування», що відноситься до Октябрського ВДВС Полтавського МУЮ.

У серпні 2017 року ОСОБА_1 оскаржила такі дії державного виконавця в суді, але ухвалою Краснокутського районного суду Харківської області від 13.11.2017 її скарга була залишена без задоволення.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 02.04.2018 ухвала суду від 13.11.2017 була скасована, скарга ОСОБА_1 задоволена частково. Визнано неправомірною постанову старшого державного виконавця Краснокутського ВДВС про закінчення ВП № 45488418 від 1.12.2014. Стягнуто з Краснокутського ВДВС на користь ОСОБА_1 320 грн судового збору, сплаченого за подачу апеляційної скарги (т.1 а.с. 6-10).

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 посилалася на доведення незаконності дій державного виконавця Кравченко Т.В. щодо прийняття вищезазначеної постанови та на те, що остання як начальник Краснокутського ВДВС мала здійснювати контроль за виконавчим провадженням № 45488418, самостійно скасувати постанову від 1.12.2014 та не змушувати її звертатися до судів першої та апеляційної інстанції з метою захисту своїх порушених прав.

В уточненій позовній заяві зазначала, що судовий наказ у рамках ВП № 45488418 було виконано в повному обсязі, що змусило позивача звертатися до суду із заявою про поворот виконання рішення суду.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ст. 1174 ЦК України).

У частині першій статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, окрім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Згідно роз`яснень, які викладені у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності про відшкодування шкоди підлягають встановленню: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача.

Суд, зокрема повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Для застосування цивільно-правової відповідальності, виходячи із зазначеного та із урахуванням конкретних обставин справи, необхідним є, зокрема, встановлення у передбаченому законом порядку факту неправомірності дій державного виконавця, що призвели до завдання шкоди. При цьому, обов`язок довести неправомірність таких дій, так само, як і наявність шкоди та причинного зв`язку між ними, відповідно до загальних правил розподілу обов`язку доказування, покладається на позивача.

Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби.

З матеріалів справи вбачається, що постанова про закінчення ВП № 45488418 від 1.12.2014, скасована в подальшому судом, була винесена ОСОБА_2 як державним виконавцем.

При цьому відповідно до статті 1174 ЦК України обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Статтею 2 ЦК України передбачено, що держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави. Її в таких випадках представляє орган, який здійснює функції держави у цих правовідносинах.

ОСОБА_1 обґрунтовує позов тим, що завдана їй моральна та матеріальна шкода пов`язана із діями (бездіяльністю) ОСОБА_2 як державного виконавця та начальника Краснокутського ВДВС, тобто у якості посадової особи органу державної виконавчої служби. Така шкода підлягає відшкодуванню на підставі статті 1174 ЦК України, при цьому обов`язок такого відшкодування покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна в особі відповідних органів державної виконавчої служби, а також територіальні органи Державної казначейської служби України, які здійснюють безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.42, ст.48 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи. Сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Згідно зі змістом статей 4, 51 ЦПК України обов`язок визначати відповідача у справі покладається на позивача. У разі пред`явлення позову до неналежних відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі. Разом з тим, суд зобов`язаний роз`яснити позивачу його право заявити позов до належного відповідача. При цьому на стадії апеляційного перегляду справи суд позбавлений можливості заміни неналежних відповідачів.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивач не скористався своїм процесуальним правом замінити неналежного відповідача у справі та правомірно відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги щодо вирішення справи неповноважним складом суду в особі судді Харченка С.М., оскільки судом був порушений порядок розгляду її заяви про відвід не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Так, 09.08.2018 ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про відвід судді Харченко С.М. (т.1 а.с. 67-68). Заява була обґрунтована тим, що ухвала цього судді про залишення її позовної заяви без розгляду була скасована судом апеляційної інстанції. До Вищої Ради Правосуддя також подано скаргу на дії судді, що на час розгляду справи не розглянута. Зазначене свідчить про можливість упереджених дій судді Харченка С.М . відносно заявника.

Ухвалою судді Богодухівського районного суду Харківської області Харченка С.М. від 9 серпня 2018 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 було відмовлено (т.1 а.с. 76-77).

Позивач оскаржила цю ухвалу в апеляційному порядку, але її апеляційна скарга була повернута ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 17 вересня 2018 року. Суд апеляційної інстанції послався на те, що частиною першою статті 353 ЦПК України не встановлено право особи оскаржувати ухвалу про відмову у задоволенні клопотання про відвід судді (т.1 а.с. 132).

У січні 2019 року ОСОБА_1 повторно подала клопотання про відвід судді Харченка С.М. (аркуші 1-7 окремого провадження цивільної справи № 627/486/18). Підставою для подачі клопотання стали ті ж обставини, якими обґрунтована її заява від 9 серпня 2018 року. Крім цього, позивач послалася на те, що перше клопотання про відвід було розглянуто з порушенням установленого ЦПК України порядку.

Ухвалою судді Богодухівського районного суду Харківської області Харченка С.М. від 15 січня 2019 року заява ОСОБА_1 була передана до канцелярії суду для визначення складу суду відповідно до ч.1 ст.33 ЦПК України для вирішення питання про відвід судді (аркуш 12 окремого провадження цивільної справи № 627/486/18). При цьому суддя посилався на необґрунтованість відводу.

Ухвалою судді Богодухівського районного суду Харківської області Уварової Ю.В. від 17 січня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід головуючого судді Харченка С.М. (аркуші 16-17 окремого провадження цивільної справи № 627/486/18). Суддя посилалася на те, що встановлені ст. 36, 37 ЦПК України підстави для відводу судді відсутні. Виключно сумнів особи в неупередженості чи об`єктивності судді є недостатнім для відводу судді.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто неповноважним складом суду; в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими (п.п. 1,2 ч.3 ст. 376 ЦПК України).

ОСОБА_1 обґрунтовує апеляційну скаргу тими ж підставами, що й заявлений 15.01.2019 відвід судді Харченку С.М.

Колегія суддів погоджується із тим, що розглядаючи відвід від 9.8.2018 суддя Харченко С.М. виніс ухвалу від 09 серпня 2018 року про відмову у задоволенні клопотання (т.1 а.с. 76-77) з порушенням установленого ст. 40 ЦПК України порядку.

Допущені судом порушення при розгляді вищезазначеної заяви змусили позивача повторно заявити відвід судді 15.01.2019 (аркуші 1-7 окремого провадження по цивільній справі № 627/486/18). Подана позивачем заява про відвід крім посилання на порушення норм ЦПК України при розгляді заяви про відвід від 9.08.2018 містить посилання на підстави для відводу, що викладені в заяві від 9.08.2018, а саме: ухвала судді Богодухівського районного суду Харківської області Харченка С.М. про залишення її позовної заяви без розгляду була скасована судом апеляційної інстанції. До Вищої Ради Правосуддя також подано скаргу на дії судді, що на час розгляду справи не розглянута. Зазначене свідчить про можливість упереджених дій судді Харченка С . М . відносно заявника.

Ухвалою суду від 17.01.2019 у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід було відмовлено (аркуші 16-17 окремого провадження по цивільній справі № 627/486/18).

Колегія суддів погоджується із тим, що передбачені статтями 36, 37 ЦПК України підстави для задоволення відводу судді Харченко С.М. відсутні, незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу (ч.4 ст. 36 ЦПК України).

Згідно п.4 ч.1, ч.2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що допущені при розгляді справи порушення процесуального закону не призвели до неправильного вирішення справи. Передбачені п.п. 1,2 ч.3 ст.376 ЦПК України підстави для обов`язкового скасування рішення суду відсутні. Тому у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 належить відмовити, рішення суду першої інстанції належить залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Богодухівський районного суду Харківської області від 11 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 9 липня 2019 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді А.В. Котелевець

Р.М. Піддубний