Постанова

Іменем України

19 червня 2019 року

м. Київ

справа № 498/1105/15-ц

провадження № 61-18065св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 ,

в інтересах якого діє ОСОБА_3 , на рішення Великомихайлівського районного суду Одеської області від 23 травня 2016 року

у складі судді Рімашевської О. В та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 29 листопада 2016 рокуу складі колегії суддів: Цюри Т. В., Сидоренко І. П., Погорєлової С. О.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики, процентів, інфляційних втрат та 3 % річних.

Позовна заява мотивована тим, що 25 липня 2012 року між ним та

ОСОБА_2 був укладений договір позики, згідно з яким відповідач отримав

у позивача в борг 11 000,00 грн до 25 серпня 2012 року, що підтверджується розпискою відповідача. Також між сторонами були укладені договори позики від 30 грудня 2012 року, згідно з яким позивач надав відповідачу у борг кошти в розмірі 16 500,00 грн на строк до 25 січня 2013 року; від 01 червня 2013 року, відповідно до якого позивач надав відповідачу в борг 42 500,00 грн строком до

01 липня 2013 року; від 01 жовтня 2014 року, згідно з яким позивач надав відповідачу у борг 11 000,00 дол США строком до 01 листопада 2014 року

з умовою сплати процентів за користування коштами в розмірі 10 % на місяць. За всіма договорами позики відповідач складав розписки.

У зв`язку з порушенням відповідачем взятих за договорами позики зобов`язань та неповерненням коштів позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договорами позики:

- від 25 липня 2012 року в сумі 24 350,43 грн, з яких: 11 000,00 грн - сума боргу,

4 232,98 грн - проценти за користування коштами, 8 113,05 грн - інфляційні нарахування на суму заборгованості за період прострочення виконання зобов`язань, 1 004,40 грн - 3 % річних за користування коштами за період прострочення зобов`язання;

- від 30 грудня 2012 року в сумі 35 697,41 грн, з яких: 16 500,00 грн - сума боргу, 5 842,13 грн - проценти за користування коштами, 12 055,23 грн - інфляційні нарахування на суму заборгованості за час прострочення виконання зобов`язань, 1 300,05 грн - 3 % річних за користування коштами за час прострочення зобов`язання;

- від 01 червня 2013 року в сумі 90 026,06 грн, з яких: 42 500,00 грн - сума боргу, 13 661,77 грн - проценти за користування коштами, 31 051,35 грн - інфляційні нарахування на суму заборгованості за період прострочення зобов`язань,

2 812,94 грн - 3 % річних за користування коштами за період прострочення зобов`язання;

- від 01 жовтня 2014 року в сумі 518 388,83 грн, з яких: 238 590,00 грн - сума боргу, 273 591,15 грн проценти за користування коштами, 6 207,68 грн. - 3 % річних від суми заборгованості за період прострочення зобов`язання.

Короткий зміст рішень суду першої та апеляційної інстанції

Рішенням Великомихайлівського районного суду Одеської області від 23 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 29 листопада 2016 року, позовзадоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 30 грудня 2012 року станом на 15 вересня 2015 року

в сумі 35 697,41 грн, з яких: 16 500,00 грн - сума боргу, 5 842,13 грн - проценти за користування коштами, 12 055,23 грн - інфляційні нарахування на суму боргу за період невиконання зобов`язання, 1 300,00 грн - 3 % річних на суму боргу за період невиконання зобов`язання; заборгованість за договором позики від 01 червня 2013 року станом на 15 вересня 2015 року в сумі 90 026,06 грн, з яких: 42 500,00 грн - сума боргу, 13 661,77 грн - проценти за користування коштами,

31 051,35 грн - інфляційні нарахування на суму боргу за період невиконання зобов`язання, 2 812,94 грн - 3 % річних на суму боргу за період прострочення зобов`язання; заборгованість за договором позики від 01 жовтня 2014 року станом на 15 вересня 2015 року в сумі 518 388,83 грн, з яких: 238 590,00 грн - сума боргу, 273 591,15 грн - проценти за користування коштами, 6 207,68 грн. -

3 % річних на суму боргу за період прострочення зобов`язання, всього стягнуто 644 112,30 грн.

У задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за договором позики від 25 липня 2012 року відмовлено у зв`язку з пропуском строку звернення до суду за захистом порушених прав.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суди першої інстанції та апеляційної інстанцій установили, що між сторонами були укладені договори позики, на підтвердження укладення яких надані розписки позичальника. Оскільки свої зобов`язання щодо повернення боргу відповідач не виконує, позов задоволено частково й стягнуто заборгованість за договорами позики на підставі статей 625, 1046 - 1049 ЦК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У лютому 2017 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що вимоги позивача неправомірні, оскільки він не є суб`єктом підприємницької діяльності. Позивач не надав доказів наявності договірних відносин між сторонами, суд не дослідив кількості договорів, місця їх укладення, учасників. Крім того, суд першої інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин частину першу статті 1048 ЦК України щодо стягнення процентів за договором позики. Також розписки повинні підтверджувати факт передання коштів та не містити формулювання

в теперішньому часі, що свідчить про їх безгрошовість. Суд не встановив, коли саме гроші мали бути повернуті позивачу. Крім того, ОСОБА_2 не брав

у ОСОБА_1 в борг суми, указані в розписках, оскільки кожна нова розписка поглинала сумою попередню розписку.

Результат аналізу змісту касаційної скарги свідчить, що судове рішення оскаржується в частині задоволених позовних вимог, а тому справу в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за договором позики від 25 липня 2012 року суд касаційної інстанції не переглядає.

Рух справи

28 березня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в цій справі. Зупинено виконання оскаржених судових рішення до закінчення касаційного провадження у справі.

19 червня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції

у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Відзивів на касаційну скаргу не надходило.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Суди встановили, що 25 липня 2012 року між ОСОБА_1 та

ОСОБА_2 був укладений договір позики, згідно з яким відповідач отримав

у позивача в борг 11 000,00 грн до 25 серпня 2012 року, що підтверджується розпискою відповідача (а.с. 42).

30 грудня 2012 року між сторонами був укладений договір позики згідно з яким позивач надав відповідачу у борг кошти в розмірі 16 500,00 грн на строк до

25 січня 2013 року, що підтверджується розпискою (а.с. 43).

01 червня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, відповідно до якого позивач надав відповідачу в борг

42 500,00 грн строком до 01 липня 2013 року (а.с. 41).

01 жовтня 2014 року між сторонами був укладений договір позики, згідно з яким ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 у борг 11 000,00 дол США строком до

01 листопада 2014 року з умовою сплати процентів за користування коштами

в розмірі 10 % в місяць, про що позивачу була надана розписка (а.с. 40).

Відповідач взятих зобов`язань добровільно не виконав, коштів за договорами позики не повернув.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно із статтею 207 ЦК України правочин вважається таким, що укладений

у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

За правовою природою договір позики має реальний характер. Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Враховуючи те що позичальник умов договору позики щодо своєчасного повернення суми боргу не виконував, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передання грошової суми позичальнику. Встановивши, що наявність між сторонами позикових відносин підтверджується наявними

у позивача оригіналами розписок, що міститься у матеріалах справи, які підтверджують факт отримання боржником коштів за договорами позики, суди дійшли правильного висновку в частині стягнення заборгованості із

ОСОБА_2 за договорами позики від 30 грудня 2012 року, від

01 червня 2013 року та від 01 жовтня 2014 року.

В частині оцінки доводів про перегляд рішень судів першої та апеляційної інстанцій щодо стягнення із ОСОБА_2 процентів за користування коштами за договорами позики Верховний Суд виходить з такого.

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, положення абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку користування коштами.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Ураховуючи викладене, право кредиторанараховувати передбачені договором проценти припиняється після спливу визначеного договором строку позики чи

у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. У спірних правовідносинах права та інтереси кредитора забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 14-465цс18.

Частково задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення процентів за користування коштами, суди першої та апеляційної інстанцій на зазначене уваги не звернули та стягнули з відповідача на користь позивача проценти, нараховані після закінчення строку дії договорів позики відповідно до статті 1048 ЦК України, а не в його межах, що суперечить змісту зазначених норм права.

Тому період нарахування процентів за користування коштами підлягає зменшенню в межах позовних вимог та строків надання позики, передбачених договорами, а саме:

- розмір процентів за договором позики від 30 грудня 2012 року, за 1 день -

25 січня 2013 року - становить 3,47 грн (7,5 % : 365 = 0,021 % - за день користування коштами; 16 500,00 грн суми боргу х 0,021 % = 3,47 грн);

- розмір процентів за договором позики від 01 червня 2013 року за період

з 10 червня 2013 року до 01 липня 2013 року за 22 дні становить 177,76 грн

(7% : 365 = 0,019 % за день користування коштами; 42 500,00 грн суми боргу х

х 0,019 % = 8,08 грн; 8,08 х 22 дні = 177,76 грн);

- розмір процентів за договором позики від 01 жовтня 2014 року за період

з 01 жовтня 2014 року до 01 листопада 2014 року за 1 місяць становить

23 859,00 грн (11 000,00 дол США суми боргу, що еквівалентно 238 590,00 грн х

х 10 % = 23 859,00 грн).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, внаслідок чого неправильно визначено обсяг задоволених позовних вимог, судові рішення

в частині позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами позики від 30 грудня 2012 року, від 01 червня 2013 року, від

01 жовтня 2014 року підлягають скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

У зв?язку зі скасуванням судових рішення в частині позовних вимог про стягнення заборгованості підлягають скасуванню і судові рішення в частині стягнення з відповідача судового збору з ухваленням в цій частині нового рішення відповідно до статті 141 ЦПК України.

Ураховуючи, що ОСОБА_1 відповідно до пункту 8 частини першої статті

5 Закону України «Про судовий збір» (в редакції на час звернення з позовом) звільнений від сплати судового збору у цій справі, його позовні вимоги Верховний Суд задовольнив у меншому обсязі, судові витрати підлягають стягненню з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної частини вимог.

Скасовуючи судові рішення і ухвалюючи нове, суд касаційної інстанції не поновлює їх виконання, зупинене ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 березня 2017 року.

Керуючись статями 400, 402, 409, 412, 415, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Рішення Великомихайлівського районного суду Одеської області від 23 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 29 листопада

2016 року в оскаржуваній частині про стягнення заборгованості за договорами позики від 30 грудня 2012 року, від 01 червня 2013 року, від 01 жовтня 2014 року, а також про стягнення з відповідача судового збору скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики, процентів, інфляційних втрат та 3 % річнихзадовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 30 грудня 2012 року в сумі 29 858,75 грн, з яких 16 500,00 грн сума боргу, 3,47 грн - проценти за користування коштами, 12 055,23 грн - інфляційні втрати, 1 300,00 грн - 3 % річних.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 01 червня 2013 року в сумі 76 542,05 грн, з яких 42 500,00 грн - сума боргу, 177,76 грн - проценти за користування коштами, 31 051,35 грн - інфляційні втрати, 2 812,94 грн - 3 % річних.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 01 жовтня 2014 року

в сумі 268 656,68 грн, з яких 238 590,00 грн - сума боргу, 23 859,00 грн - проценти за користування коштами, 6 207,68 грн - 3 % річних.

У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір

в розмірі 3 750,57 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук