Постанова

Іменем України

26 червня 2019 року

м. Київ

справа № 761/45835/16-ц

провадження № 61-26713св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Лідовця Р. А.,

Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Київська місцева прокуратура № 10, Прокуратура міста Києва, Державна казначейська служба України, Слідче управління Головного управління Національної поліції у м. Києві,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Апеляційного суду м. Києва від 02 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Лапчевської О. Ф., Кравець В. А., Мазурик О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Київської місцевої прокуратури № 10, Прокуратури міста Києва, Державної казначейської служби України, Слідчого управління Головного управління Національної поліції у м. Києві про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування

і прокуратури.

Позов мотивовано тим, що постановою старшого слідчого Слідчого управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України

в м. Києві від 17 травня 2012 року щодо ОСОБА_1 порушено кримінальну справу за фактом вчинення ним як службовою особою Наукового центру радіаційної медицини Академії медичних наук України нецільового використання бюджетних коштів, за попередньою змовою групою осіб, за ознаками злочину, передбаченого частиною другою

статті 210 КК України.

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2014 року позивача було виправдано у вчинені злочину, передбаченого частиною другою статті 210 КК України, за відсутністю події вказаного злочину.

У зв`язку з незаконними діями Слідчого управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві, прокурорів Шевченківського району м. Києва та заступника прокурора Прокуратури м. Києва Чинчина М. М. щодо звинувачення у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 210 КК України, йому завдано моральну шкоду.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив стягнути з Державної казначейської служби України на його користь на відшкодування моральної шкоди 1 000 000 грн за рахунок коштів Державного бюджету України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15 травня 2017 року у складі судді Савицького О. А. позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 96 000 грн на відшкодування моральної шкоди. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив

з того, що у зв`язку з неправомірним перебуванням під слідством і судом більше 29 місяців, позивачу заподіяно моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню у розмірі 96 000 грн, визначеному судом з урахуванням фактичних обставин справи.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 02 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 травня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку

на користь ОСОБА_1 144 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що суд першої інстанції правильно застосував вимоги Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», проте, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, не врахував заслуги ОСОБА_1 перед державою та суспільством, характер, обсяг, глибину та тривалість моральних страждань позивача, тяжкість вимушених змін в його життєвих і виробничих стосунках, зниження ділової репутації, час та зусилля, які необхідні для відновлення попереднього стану.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2017 року Державна казначейська служба України подала

до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ від 08 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та зупинено виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 02 жовтня 2017 року до закінчення касаційного розгляду.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв у межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»,

за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку

за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

04 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У червні 2019 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа передана судді-доповідачеві.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що Державна казначейська служба України є самостійним учасником цивільних відносин, виступає від свого імені, самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями. У рішеннях

не наведено жодного доказу вини Державної казначейської служби України щодо заподіяння шкоди позивачу, а тому стягнення коштів

є необґрунтованим. Крім того, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку щодо визначеного розміру суми відшкодування. Суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки тому, що незаконність дій органів досудового слідства під час перебування позивача під слідством

не доведено, унаслідок чого правових підстав для відшкодування шкоди

у ОСОБА_1 не виникло. Також не доведено усіх елементів цивільного правопорушення, а саме моральної шкоди, протиправність діяння

її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою

і протиправним діянням заподіювача.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У грудні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення на касаційну скаргу від ОСОБА_1 , в яких він просив залишити оскаржуване судове рішення без змін, оскільки воно прийняте при всебічному та повному з`ясуванні обставин справи, ґрунтується на правильному застосуванні норм чинного законодавства України.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами попередніх інстанцій встановлено, що постановою старшого слідчого Слідчого управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві Зінорука М. М. від 17 травня 2012 року стосовно ОСОБА_2 та ОСОБА_1 порушено кримінальну справу за фактом вчинення ними як службовими особами Наукового центру радіаційної медицини Академії медичних наук України нецільового використання бюджетних коштів за ознаками злочину, передбаченого частиною другою статті 210 КК України (а.с. 7-9).

Згідно з постановою старшого слідчого Слідчого управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві Зінорука М. М. від 17 травня 2012 року ОСОБА_1 притягнуто як обвинуваченого

у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 210 КК України (а.с. 10-12).

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2014 року ОСОБА_1 виправдано у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 210 КК України, за відсутністю події вказаного злочину (а.с. 13-19).

Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 18 листопада 2014 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 28 січня 2015 року, апеляційна скарга прокурора Шевченківської районної прокуратури міста Києва на вищевказаний вирок була визнана такою, що не підлягає розгляду (а.с. 20). Згідно з постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 22 травня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14 липня 2015 року, у задоволенні клопотання прокурора прокуратури Шевченківського району міста Києва про відновлення йому строку

на касаційне оскарження вироку Шевченківського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2014 року відмовлено (а.с. 21-22).

Крім того, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 грудня 2015 року касаційні скарги прокурора Шевченківської районної прокуратури м. Києва та заступника прокурора м. Києва на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2014 року були залишені без задоволення (а.с. 23-24).

Звертаючись з позовом до суду, позивач зазначав, що у зв`язку

з постановленням виправдувального вироку суду в нього виникло право

на відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення

як обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 210 КК України, за весь час його перебування під слідством і судом

в період з 17 травня 2012 року по 01 грудня 2015 року.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати

або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За правилами пункту 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт,

то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Частиною другою статті 1 вказаного Закону встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується

в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів,

що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди

в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Згідно з пунктом 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода.

Тобто чинним, законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться

за рахунок коштів державного бюджету.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

За частиною першою статті 12 цього Закону розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи,

що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи

в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд,

що розглядав справу у першій інстанції.

Питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі,

що приймається згідно з частиною першою статті 12 (частина перша

статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури

і суду»).

В оцінці доводів касаційної скарги щодо відшкодування моральної шкоди Верховний Суд врахував, що оцінка моральної шкоди за своїм характером

є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 12 липня 2007 року «STANKOV v. BULGARIA», § 62).

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру

не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди

за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом

із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування

є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Згідно із правовим висновком, викладеним Верховним Судом України

у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи.

З урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»не передбачено.

В оцінці доводів касаційної скарги в частині вирішення вимог заяви про відшкодування моральної шкоди Верховний Суд врахував, що вони зводяться до переоцінки доказів у справі, оскільки зміна розміру відшкодування шкоди виходить за межі повноважень щодо розгляду справи судом касаційної інстанції, встановлених частиною першою

статті 400 ЦПК України, оскільки потребує оцінки/переоцінки доказів

у справі.

Встановивши, що судом апеляційної інстанцій правильно застосовано норми матеріального права до спірних правовідносин із дотриманням норм процесуального права, інших доводів незаконності та необґрунтованості оскаржуваного судового рішень у касаційній скарзі не наведено, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню,

а оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно з частиною другою статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державної казначейської служби України залишити

без задоволення.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 02 жовтня 2017 року залишити

без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

І. А. Воробйова

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк