Постанова

Іменем України

26 червня 2019 року

м. Київ

справа № 201/2796/16-ц

провадження № 61-5849 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Кривцової Г. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідачі: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Шрамко Віолета Вячеславівна, ОСОБА_3 ,

представники ОСОБА_3: ОСОБА_7, ОСОБА_6 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Шрамко Віолетти Вячеславівни та представника ОСОБА_3 - ОСОБА_7 - на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Рудь В. В., Глущенко Н. Г., Повєткіна В. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютого 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Шрамко В. В., Громогласової І. Ю. про визнання заповітів дійсними, визнання незаконною та скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 07 вересня 2013 року, після смерті якого відкрилась спадщина. За заповітом від 23 травня 2012 року, складеним ОСОБА_8 , у тому числі вона, у встановленому законом порядку прийняла спадщину на квартиру АДРЕСА_1 , квартиру АДРЕСА_2 , квартиру АДРЕСА_5 .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 квітня 2015 року позов ОСОБА_3 до неї та ОСОБА_9 про визнання правочинів недійсними задоволено. Визнано недійсними: договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 11 грудня 2012 року, укладений між ОСОБА_8 та нею; договір дарування квартири АДРЕСА_5 від 11 грудня 2012 року, укладений між ОСОБА_8 та нею; заповіт ОСОБА_8 від 23 травня 2012 року; довіреність ОСОБА_8 . на її ім`я на представництво інтересів від 03 червня 2011 року; шлюб, укладений 23 червня 2007 року між ОСОБА_8 та нею. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2015 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 квітня 2015 року залишено без змін.

Згідно з вказаними судовими рішеннями підставою для визнання недійсним заповіту ОСОБА_8 від 23 травня 2012 року було порушення положень статті 225 ЦК України, тобто у момент вчинення цього правочину було відсутнє волевиявлення останнього на вчинення таких дій, який не міг ними керувати.

Вважала, що унаслідок визнання зазначених заповіту та договорів дарування недійсними відбулось відновлення заповітів, складених ОСОБА_8 раніше, а саме: заповіту від 23 липня 1997 року, відповідно до якого спадкодавець заповів їй належну йому квартиру АДРЕСА_5 ; заповіт від 02 червня 2007 року, згідно з яким ОСОБА_8 заповів їй належну йому квартиру АДРЕСА_1 .

Після відновлення зазначених заповітів від 23 липня 1997 року та від 02 червня 2007 року вона звернулась до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Шрамко В. В. із заявою про видачу свідоцтв про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_8

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 05 лютого 2016 року приватним нотаріусом Шрамко В. В. їй відмовлено у вчиненні нотаріальної дії на підставі пункту 4 частини першої статті 49 Закону України «Про нотаріат».

З урахуванням викладеного ОСОБА_1 на підставі статей 216, 225, 1218, частини четвертої статті 1254 ЦК України просила суд визнати дійсними: заповіт від 23 липня 1997 року, яким ОСОБА_8 заповів їй належну йому квартиру АДРЕСА_5 ; та заповіт від 02 червня 2007 року, яким ОСОБА_8 заповів їй належну йому квартиру АДРЕСА_1 . Визнати, що вищевказані дві квартири увійшли до складу спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_8 . Визнати незаконною та скасувати постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 05 лютого 2016 року, винесену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шрамко В. В., якою їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітами після смерті ОСОБА_8 на вищевказані квартири.

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності, визнання заповіту недійсним, визнання права власності у порядку спадкування за законом.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що вона є дочкою - ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Преюдиційним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 квітня 2015 року у тому числі визнано недійсними: останній заповіт ОСОБА_8 від 23 травня 2012 року та договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 11 грудня 2012 року; договір дарування квартири АДРЕСА_5 від 11 грудня 2012 року. Вказані квартири, які були предметами дарування за зазначеними недійсними договорами дарування, входили до складу спадщини відповідно до заповіту від 23 травня 2012 року, який також визнано недійсним.

01 лютого 2016 року вона звернулась до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Шрамко В.В. з заявою про видачу на її ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом та в цей день отримала постанову приватного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, в якій зазначено, що визнання судом договорів дарування на вказані квартири недійсними не відновлює право власності померлого на момент відкриття спадщини, а тому зазначені квартири на час відкриття спадщини не входили до складу спадщини, у зв`язку з чим неможливо вчинити нотаріальну дію.

На час смерті ОСОБА_8 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_5 належало ОСОБА_1 на підставі договорів дарування, визнаних недійсними рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 квітня 2015 року. Вона, як єдиний спадкоємець першої черги за законом після смерті батька - ОСОБА_8 , має право у встановленому законодавством порядку набути право власності на спірні квартири шляхом отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, однак цьому перешкоджає факт незаконної державної реєстрації права власності на це майно за ОСОБА_1

Заповіт ОСОБА_8 від 23 липня 1997 року, складений на ім`я ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_5 та заповіт ОСОБА_8 від 02 червня 2007 року на ім`я ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , не є чинними, оскільки на момент відкриття спадщини, на час смерті ОСОБА_8 , спадкодавець не був власником вказаних квартир, а тому з урахуванням положень статті 1236 ЦК Українивказані заповіти повинні бути визнані недійсними.

З огляду на те, що ОСОБА_1 її право на спірні квартири не визнається, таке право власності може бути визнано за нею відповідно до статті 392 ЦК України.

З урахуванням викладеного ОСОБА_3 на підставі статей 215, 392, 393, 1218, 1236, 1257 ЦК України просила суд визнати незаконним та скасувати рішення від 11 червня 2013 року про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстроване на підставі договору дарування від 11 грудня 2012 року, та рішення від 04 червня 2013 року про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_5 , зареєстроване на підставі договору дарування від 11 грудня 2012 року. Також просила суд визнати недійсним заповіт ОСОБА_8 від 23 липня 1997 року та заповіт ОСОБА_8 від 02 червня 2007 року; визнати за нею право власності у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8 на квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_5 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 квітня 2016 року у складі судді Черновського Г. В. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення від 11 червня 2013 року про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , що винесене на підставі договору дарування від 11 грудня 2012 року, та рішення від 04 червня 2013 року про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_5 , що винесене на підставі договору дарування від 11 грудня 2012 року. Визнано недійсним заповіт ОСОБА_8 від 23 липня 1997 року та заповіт ОСОБА_8 від 02 червня 2007 року. Визнано за ОСОБА_3 право власності у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8 на квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_5 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки договори дарування спірних квартир ОСОБА_8 на користь ОСОБА_1 були нотаріально посвідчені у грудні 2012 року, право власності на підставі цих договорів були зареєстровані у червні 2013 року, приймаючи до уваги, що ОСОБА_8 помер у вересні 2013 року , а рішення суду про визнання недійсними цих договорів дарування набрало законної сили 23 червня 2015 року, тобто на час відкриття спадщини речові права на квартири не входили до складу спадщини, так як не належали спадкодавцю на цей час. Таким чином, постанова приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу від 05 лютого 2016 року про відмову ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину на зазначені квартири після смерті ОСОБА_8 є законною та обґрунтованою.

Крім того, оскільки на момент відкриття спадщини (час смерті ОСОБА_8 ) спадкодавець не був власником спірних квартир, тому відповідно до положень частини четвертої статті 1236 ЦК Українивимоги ОСОБА_1 про визнання дійсним заповіту від 23 липня 1997 року та заповіту від 02 червня 2007 року, якими ОСОБА_8 заповів їй спірні квартири, є безпідставними та ці заповіти підлягають визнанню недійсними, про що просила ОСОБА_3

ОСОБА_3 , як спадкоємець першої черги після смерті батька, за заповітом складеним ОСОБА_8 від 23 травня 2012 року, який преюдиційним рішенням суду від 17 квітня 2015 року було визнано недійсним, була позбавлена права на спадкування за законом спірних квартир, так як за цим заповітом вони були передані у спадщину ОСОБА_1 , тому унаслідок визнання цього заповіту недійсним ОСОБА_3 одержала право на спадкування за законом на це нерухоме майно на загальних підставах. Реєстрація за ОСОБА_1 права власності на спірні квартири перешкоджає ОСОБА_3 , як єдиному спадкоємцю після смерті ОСОБА_8 реалізувати право на отримання спадщини за законом, тому вказана реєстрація права власності підлягає скасуванню.

За ОСОБА_3 , як спадкоємцем першої черги після смерті батька - ОСОБА_8 , слід визнати право власності на спірні квартири, оскільки вона одержала право на спадкування за законом.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 серпня 2016 року скасовано рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання незаконною та скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій та в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання недійсним заповіту, визнання права власності в порядку спадкування за законом. Визнано незаконною та скасовано постанову приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Шрамко В. В. від 05 лютого 2016 року про відмову ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину на квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_5 після смерті ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішення районного суду змінено у частині обґрунтування відмови ОСОБА_1 в іншій частині заявлених вимог до ОСОБА_3 . У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання недійсним заповітів ОСОБА_8 від 23 липня 1997 року, від 02 червня 2007 року та про визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8 на квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_5 відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що договори дарування спірних квартир, укладені ОСОБА_8 11 грудня 2012 року, та заповіт спадкодавця від 23 травня 2012 року преюдиційним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 квітня 2015 року визнані недійсними з тих підстав, що ОСОБА_8 станом на час їх укладення не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Таким чином, суд першої інстанції не врахував обставини, у силу яких визнані недійсними вказані правочини від 11 грудня 2012 року та від 23 травня 2012 року і положення частини четвертої статті 1254 ЦК України, тому дійшов помилкового висновку щодо підстав відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання незаконною та скасування постанови приватного нотаріуса про відмову їй у вчиненні нотаріальної дії, яку слід визнати недійсною.

Договори дарування від 11 грудня 2012 року щодо спірних квартир, на підставі яких проведена державна реєстрація права власності за ОСОБА_1 на ці квартири, скасовані преюдиційним рішенням суду, унаслідок чого вірно визнано недійсними рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_5 .

Враховуючи встановлені обставини та положення статті 48 ЦК УРСР 1963 року, положення статей 203, 215 ЦК України, які визначають підстави визнання недійсними правочинів з урахуванням часу їх укладення, останні не передбачають наведеної ОСОБА_3 підстави для визнання недійсними заповітів ОСОБА_8 від 23 липня 1997 року та від 02 червня 2007 року, тому відсутні правові підстави для визнання їх недійсними. Таким чином, відсутні підстави для визнання за ОСОБА_3 права власності на спірні квартири.

Вимоги ОСОБА_1 про визнання дійсними заповітів ОСОБА_8 від 23 липня 1997 року та від 02 червня 2007 року безпідставні, так як положеннями статті 16 ЦК України не передбачено такого способу захисту порушеного права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Шрамко В. В.просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати й залишити у силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_7 - просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати й залишити у силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалами Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 вересня 2016 року та від 16 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 201/2796/16-ц з Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 травня 2017 року зазначену справу призначено до розгляду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року справа передана до Верховного Суду.

У червні 2019 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа передана судді-доповідачеві.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Шрамко В. В. мотивована тим, що на момент відкриття спадщини, на час смерті ОСОБА_8 , до складу спадщини не входили спірні квартири, оскільки вони не належали ОСОБА_8 . Унаслідок чого 05 лютого 2016 року, за заявою ОСОБА_1 про видачу на її ім`я свідоцтва про право на спадщину, приватним нотаріусом було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Апеляційний суд скасовуючи вищевказану постанову приватного нотаріуса фактично відновлює державну реєстрацію за спадкодавцем, особою яка у силу положень статті 25 ЦК України втратила свою правоздатність з моменту смерті, хоча на момент звернення ОСОБА_1 до приватного нотаріуса право власності на спірні квартири було зареєстровано саме за останньою, що виключає можливість видати їй свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_8

Касаційна скарга представника ОСОБА_3 - ОСОБА_7 - мотивована тим, що спадщина відкрилась у вересні 2013 року, тому спірні правовідносини регулюються виключно ЦК України, а не ЦК УРСР, як вказав апеляційний суд. На час смерті ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на спірні квартири належало ОСОБА_1 на підставі договорів дарування. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Постанова приватного нотаріуса про відмову ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальних дій є законною і обґрунтованою, оскільки підставою для її винесення було те, що ОСОБА_8 на момент смерті не був власником спірних квартир, тому відсутні були підстави для видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за заповітами від 23 липня 1997 року та від 02 червня 2007 року, так як після перевірки речових прав на квартири зазначені у заповітах, встановлено, що вони не входили до складу спадщини, так як не були власністю спадкодавця.

Доводи особи, яка подала заперечення

У грудні 2016 року ОСОБА_1 подала заперечення на касаційні скарги, посилаючись на те, що оскаржуване рішення апеляційного суду є законним і обґрунтованим, зі скасуванням преюдиційним рішенням заповіту ОСОБА_8 від 23 травня 2012 року відповідно до частини четвертої статті 1254 ЦК України відбулось відновлення заповітів останнього від 23 липня 1997 року та від 02 червня 2007 року, якими спадкодавець заповів спірні квартири ОСОБА_1 , а, отже, у ОСОБА_3 відсутні правові підстави для спадкування за законом на загальних підставах.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

23 червня 2007 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб.

ОСОБА_3 є дочкою - ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

23 липня 1997 року ОСОБА_8 склав заповіт, яким на випадок своєї смерті заповів квартиру АДРЕСА_5 ОСОБА_1

02 червня 2007 року ОСОБА_8 склав заповіт, яким квартиру АДРЕСА_1 заповів ОСОБА_1

23 травня 2012 року ОСОБА_8 склав заповіт, яким у тому числі заповів ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_5 та квартиру АДРЕСА_1 .

11 грудня 2012 року ОСОБА_8 уклав договір дарування, за умовами якого подарував ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

23 травня 2013 року згідно індексного номеру НОМЕР_1 за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.

11 грудня 2012 року ОСОБА_8 уклав договір дарування, за умовами якого подарував ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_5 .

23 травня 2013 року згідно індексного номеру 4360695 за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_5 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2015 року, позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_9 про визнання правочинів недійсними задоволено. Визнано недійсними: договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 11 грудня 2012 року, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 ; договір дарування квартири АДРЕСА_5 від 11 грудня 2012 року, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 ; заповіт ОСОБА_8 від 23 травня 2012 року; довіреність ОСОБА_8 на ім`я ОСОБА_1 на представництво інтересів від 03 червня 2011 року; шлюб, укладений 23 червня 2007 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_1

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 01 лютого 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шрамко В. В. відмовлено ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на спадщину на квартиру АДРЕСА_1 , та квартиру АДРЕСА_5 , після смерті ОСОБА_8

У постанові приватного нотаріуса зазначено, що визнання судовим рішенням недійсними договорів дарування вказаних квартир не поновлює та не відновлює право власності на момент відкриття спадщини на вищезазначені квартири за померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 , а тому згідно зі статтею 1218 ЦК Українина день смерті ОСОБА_8 спадкове майно, а саме квартира АДРЕСА_1 та квартира АДРЕСА_5 , не входили до складу спадщини, у зв`язку з чим вчинити нотаріальну дію, а саме видати свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_8 ОСОБА_3 неможливо, оскільки вчинення такої дії суперечить законодавству України та відповідно до пункту 1 частини першої статті 49 Закону України «Про нотаріат» є підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії.

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 05 лютого 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шрамко В. В. відмовлено ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину на квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_5 після смерті ОСОБА_8

У постанові приватного нотаріуса зазначено, що визнання судовим рішенням недійсними договорів дарування вказаних квартир не поновлює та не відновлює право власності на момент відкриття спадщини на вищезазначені квартири за померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 , а тому згідно зі статтею 1218 ЦК Українина день смерті ОСОБА_8 спадкове майно, а саме квартира АДРЕСА_1 та квартира АДРЕСА_5 не входили до складу спадщини, у зв`язку з чим вчинити нотаріальну дію, а саме видати свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_8 , ОСОБА_1 неможливо, оскільки вчинення такої дії суперечить законодавству України та відповідно до пункту 1 частини першої статті 49 Закону України «Про нотаріат» є підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційні скарги підлягають задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Ураховуючи викладене, апеляційний суд у порушення вищевказаних положень закону та вимог статей 212-214, 303, 316 ЦПК України 2004 року не врахував те, що договори дарування спірних квартир ОСОБА_8 на користь ОСОБА_1 були нотаріально посвідчені у грудні 2012 року, право власності за ОСОБА_1 на квартири на підставі цих договорів було зареєстровано у червні 2013 року, ОСОБА_8 помер у вересні 2013 року, а преюдиційне рішення суду про визнання недійсними цих договорів дарування набрало законної сили 23 червня 2015 року. Тобто на час відкриття спадщини речові права на квартири не входили до складу спадщини, так як спадкодавцю на цей час не належали.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що постанова приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу від 05 лютого 2016 року про відмову ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину на спірні квартири після смерті ОСОБА_8 є законною та обґрунтованою.

У підпункті 3 пункту 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що при вирішенні спорів у зв`язку зі спадкуванням за заповітом суд повинен застосовувати правила глави 85 ЦК України.

Відповідно до частини першої та четвертої статті 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому.

Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що особа, спадкодавець, має право у заповіті визначити усі права, обов`язки та майно, що належать йому на момент складання такого заповіту. Проте після смерті особи, на час відкриття спадщини, частина такого майна, яке було визначено заповітом, вже може не належати заповідачу, а тому на момент смерті такої особи визначається чинність заповіту щодо вказаного у ньому майна. Тобто у разі, якщо частина цього майна вже не належить спадкодавцю, то й заповіт у частині такого майна є недійсним.

Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, апеляційний суд у порушення зазначених положень закону не врахував, що на момент відкриття спадщини (час смерті ОСОБА_8 ) спадкодавець не був власником спірних квартир, унаслідок чого відповідно до положень частини четвертої статті 1236 ЦК Українивимоги ОСОБА_1 про визнання дійсним заповіту від 23 липня 1997 року та заповіту від 02 червня 2007 року, якими ОСОБА_8 заповів ОСОБА_1 спірні квартири, є безпідставними та ці заповіти підлягають визнанню недійсними, про що просила ОСОБА_3 .

У частині другій статті 1223 ЦК України передбачено, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до частини четвертої статті 1257 ЦК України у разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Отже, апеляційний суд у порушення зазначених вище положень закону та вимог статей 212-214, 303, 316 ЦПК України 2004 року не врахував, що ОСОБА_3 , як спадкоємець першої черги після смерті батька - ОСОБА_8 , за заповітом, складеним останнім від 23 травня 2012 року, який преюдиційним рішенням суду від 17 квітня 2015 року визнано недійсним, була позбавлена права на спадкування спірних квартир за законом, так як за цим заповітом вони були передані у спадщину ОСОБА_1 .

Таким чином, унаслідок визнання цього заповіту недійсним ОСОБА_3 одержала право на спадкування за законом на спірне нерухоме майно на загальних підставах. Проте реєстрація за ОСОБА_1 права власності на спірні квартири перешкоджає останній, як єдиному спадкоємцю після смерті батька - ОСОБА_8 , реалізувати право на отримання спадщини за законом, тому вказана реєстрація права власності підлягає скасуванню.

Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно з частиною п`ятою статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину (стаття 1296 ЦК України).

Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України).

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, встановивши фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, дійшов вірного висновку про визнання за ОСОБА_3 , як спадкоємцем першої черги після смерті батька - ОСОБА_8 , права власності на спірні квартири у порядку спадкування за законом.

Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Шрамко Віолетти Вячеславівни, представника ОСОБА_3 - ОСОБА_7 - задовольнити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 серпня 2016 року скасувати, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 квітня 2016 рокузалишити у силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Г. В. Кривцова

Ю. В. Черняк