Номер провадження: 22-ц/813/2786/19
Головуючий у першій інстанції Леонов О.С.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.06.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,

За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 липня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за участю третьої особи Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Топ Фінанс», Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Порто-Франко» про стягнення заборгованості за кредитним договором ,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2015 року, Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Порто-Франко» (далі - ПАТ АБ «Порто-Франко») звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в якому просив суд стягнути солідарно на його користь з відповідачів заборгованість за кредитним договором у сумі 48 482,92 доларів США.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2015 року залучено до участі у справі в якості третьої особи , яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Топ Фінанс» (далі - ТОВ «ФК «Топ Фінанс») (Том І: а.с. 97).

09 червня 2017 року ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси замінено позивача по справі з ПАТ АБ «Порто - Франко» на правонаступника - ОСОБА_3 (Том ІІІ: а.с. 173).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 27 липня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 за участю третьої особи Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Топ Фінанс», Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Порто-Франко» про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором № 593/2-08 року в розмірі 1 254 737,96 грн., що еквівалентно 48 482,92 доларів США (за офіційним курсом НБУ станом на 27.07.2017 року - 100 доларів США = 2588,48 грн.), яка складається із загальної заборгованості за кредитом - 778917,60 грн., що еквівалентно 30 097,28 доларів США; загальна заборгованість за відсотками 348 078,75 грн., що еквівалентно 13449,72 доларів США; пеня за виникнення простроченої заборгованості 127741,60 грн., що еквівалентно 4935,92 доларів США.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 ) в доход держави судовий збір у розмірі 6090 грн. у рівних частинах по 3045 грн. з кожного.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 27 липня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити та стягнути з ОСОБА_3 судові витрати.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 також подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 27 липня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити.

Ухвалами апеляційного суду Одеської області від 09.11.2017 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 липня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за участю третьої особи Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Топ Фінанс», Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Порто-Франко» про стягнення заборгованості за кредитним договором, а ухвалами апеляційного суду Одеської області від 16.11.2018 року призначено розгляд вищевказаної цивільної справи у приміщенні апеляційного суду Одеської області.

Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», ліквідовано Апеляційний суд Одеської області, створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосуддя в апеляційному окрузі, який включає Одеську область, з місцезнаходженням у м.Одесі.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно - територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Частиною 5 ст. 31 ЦПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.

На виконання вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ЦПК України рішенням зборів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 №1 днем початку роботи суду визначено 03.01.2019, до якого підлягають передачі всі справи, що перебували в провадженні Апеляційного суду Одеської області.

За результатами автоматичного розподілу після створення нового суду визначено склад колегії суддів: Цюра Т.В. - головуючий суддя, судді - Гірняк Л.А., Сегеди С.М., що є підставою для прийняття справи до провадження.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 11.02.2019 року прийнято до провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за участю третьої особи Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Топ Фінанс», Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Порто-Франко» про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 липня 2017 року, яку було призначено до розгляду в приміщенні Одеського апеляційного суду на 20.06.2019 року о 13год.30хв.

До суду апеляційної інстанції з`явилися представник ОСОБА_3 - ОСОБА_15, відповідач - ОСОБА_1 та представник ОСОБА_1 - ОСОБА_6 , інші учасники справи до суду не з`явилися, хоча були повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність не з`явившихся учасників справи, які своєчасно і належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення осіб, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 04.04.2008 року між АБ «Порто - Франко» і ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №593/2-08, відповідно до якого банк прийняв на себе зобов`язання по видачі кредиту на поточні потреби в сумі 45000,00 доларів США на строк з 04.04.2008 року по 03.04.2015 року зі сплатою 15% річних (том 1, а.с. 10-12).

На виконання умов договору кредиту №593/2-08 від 04.04.2008 року, згідно з видатковим касовим ордером № 194 від 04.04.2008 року банком ОСОБА_1 було видано 45000 дол. США, призначення платежу «текущие нужди 593/2-08» (том. 2. а.с. 64).

В забезпечення зобов`язань за вищевказаним кредитним договором, 04.04.2008 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 04-04-08/1, відповідно до якого ОСОБА_2 зобов`язується відповідати перед кредитором в повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором (том 1, а.с. 13-14).

11.03.2009 року між банком та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору, згідно положень якої, змінено ряд пунктів кредитного договору, а також одночасно 11.03.2009 року між банком та ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду №1 до договору поруки, згідно положень якої ОСОБА_2 погодив зміни, внесені до кредитного договору. (том 1, а.с.12, 14)

Відповідно до п.3.7. (згідно додаткової угоди №1 до кредитного договору № 593/2-08 від 04.04.2008 року) позичальник зобов`язується по квітень 2009 року щомісячно погашати заборгованість за нарахованими відсотками. Починаючи з травня 2009 року з 1-ого по 10-е число щомісячно погашати заборгованість за кредитом не менше 895,00 доларів США з урахуванням сплати процентів. Повернути банку всю суму кредиту в строк до 03.04.2015 року. Повернення кредитних коштів та процентів за користування ними здійснюється в валюті кредиту. Валютні ризики при виконанні зобов`язань за договором несе позичальник (том 1, а.с.10)

Відповідно до п.3.8 Кредитного договору за користування кредитом сплачуються відсотки щомісячно з 1-го, але не пізніше 10-го числа та в кінці строку 03.04.2015 року від фактичної заборгованості за кредитом в розмірі 15% річних на рахунок № 3840 (том 1, а.с.10)

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 умов договору, загальна заборгованість перед позивачем станом на 25.08.2015 року складає 48482,92 доларів США, з яких: загальна заборгованість за кредитом 30097,28 доларів США, загальна заборгованість за відсотками 13449,72 долари США, пеня за виникнення простроченої заборгованості 4935,92 долари США (том 1, а.с. 109-133).

22.08.2014 року між ПАТ АБ «Порто-Франко» та ТОВ «Фінансова компанія Топ Фінанс» було укладено договір факторингу №2, відповідно до якого ТОВ «Фінаснова компанія «Топ Фінанс» передало грошові кошти в розпорядження ПАТ АБ «Порто-Франко» за плату, а ПАТ АБ «Порто-Франко» відступив ТОВ «Фінансова компанія «Топ фінанси» своє право грошової вимоги до боржника (том 1, а.с. 37-42).

Згідно п.1.4 договору факторингу №2 від 22.08.2014 року, одночасно з відступленням прав вимоги до фактора переходять усі права клієнта за усіма договорами забезпечення, про що свідчить акт приймання - передачі прав вимоги (том 1, а.с. 44).

Відповідно до Додатку №1 до договору факторингу №2 від 22.08.2014 року, ТОВ «Фінансова компанія «Топ Фінанс» набуло право вимоги за кредитним договором №593/-08, укладеним 04.04.2008 року між ПАТ АБ «Порто-Франко» та ОСОБА_1 (том 1, а.с. 48).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04.12.2014 року у справі №522/2217/14-ц за позовом ТОВ «Фінансова компанія «Топ Фінанс» до ПАТ АБ «Порто -Франко», ОСОБА_7 , з залученням третіх осіб ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , Дочірнього підприємства «Маккенлі», Приватного нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В. про визнання договору дійсними та визнання прав іпотекодержателя, визнано дійсним договір факторингу №2 від 22.08.2014 року, укладений між ПАТ АБ «Порто-Франко» та ТОВ «Фінансова компанія «Топ Фінанс» (том 1, а.с.65-73).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси у справі №522/2217/14-ц від 09.07.2015 року заяву ПАТ АБ «Порто-Франко» про перегляд заочного рішення по справі за позовом ТОВ «Фінансова компанія «Топ Фінанс» до ПАТ АБ «Порто -Франко», ОСОБА_7 , з залученням третіх осіб ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , Дочірнього підприємства «Маккенлі», Приватного нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В. про визнання договору дійсними та визнання прав іпотекодержателя, залишено без задоволення (том 1, а.с. 76-78).

Як вбачається з супровідного листа (том 1, а.с.79) апеляційного суду Одеської області, до апеляційного суду Одеської області від ДП «Маккенлі», а також ПАТ АБ «Порто-Франко» та прокурора Приморського району м. Одеси надійшли апеляційні скарги на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04.12.2014 року.

09.07.2015 року рішенням Господарського суду м. Києва у справі за позовом ПАТ АБ «Порто-Франко» до ТОВ «Фінансова компанія «Топ Фінанс» про визнання договорів недійсними та застосування наслідків недійсності визнано недійсним договір факторингу №2, укладений 22.08.2014 року між ТОВ «Фінансова компанія «Топ Фінанс» та ПАТ АБ «Порто-Франко» (том 1, а.с.82-88).

Як вбачається з ухвал Київського апеляційного господарського суду від 14.09.2015 року та 23.09.2015 року апеляційну скаргу ПП «Сібаріс» на рішення Господарського суду міста Києва від 09.07.2015 року у справі № 910/10144/15 та апеляційну скаргу ОСОБА_13 на рішення Господарського суду міста Києва від 09.07.2015 року у справі № 910/10144/15 було повернуто без розгляду (том 1, а.с. 89-92).

16.03.2016 року між банком та ТОВ «Альянс Фінанс» був укладений договір відступлення прав вимоги за іпотечним договором посвідченим 04.04.2008 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк В.К. за реєстровим № 2629, за умовами якого (п.1.2) до ТОВ «Альянс Фінанс» переходять всі права Первісного Іпотекодержателя , що передбачені умовами Іпотечного договору; право звернення стягнення на предмет іпотеки у відповідності до іпотечного договору.

23.03.2016 року між ТОВ «Альянс Фінанс» згідно зі ст.ст. 512-519 Цивільного кодексу України, був укладений Договір відступлення прав вимоги за Кредитним договором № 593/2-08 від 04.04.2008 року.

Також 23.03.2016 року між ТОВ «Альянс Фінанс» був укладений Договір відступлення прав вимоги за іпотечним договором посвідченим 04.04.2008 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк В.К. за реєстровим №2629, за умовами, якого до ОСОБА_3 переходять всі права Первісного Іпотекодержателя , що передбачені умовами Іпотечного договору; право звернення стягнення.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, районний суд виходив з того, що оскільки відповідачі належним чином не виконали прийнятих на себе зобов`язань за кредитним договором та договором поруки, тому з відповідачів солідарно на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором № 593/2-08року в розмірі 1 254 737,96 грн., що еквівалентно 48482,92 доларів США.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Згідно ст.599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У відповідності до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 1050 Цивільного кодексу України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України.

Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України кредитодавець зобов`язується за кредитним договором надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Договір поруки є двостороннім правочином, але одностороннім договором, оскільки встановлює одностороннє зобов`язання, відповідно до якого кредитор має право вимагати від поручителя, щоб той виконав свій основний договірний обов`язок відповідати за дії боржника, а поручитель зобов`язаний виконати вказаний обов`язок. Порука як особистий вид забезпечення виконання зобов`язання передбачає, що у разі порушення боржником зобов`язання, яке вона забезпечує, майнові інтереси кредитора задовольняються поручителем.

Статтею 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачі, під час розгляду справи судом першої інстанції, позовні вимоги визнали частково, не погодилися лише із розміром заборгованості.

З метою правильного та об`єктивного вирішення справи, за клопотанням ОСОБА_1 ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси 15.02.2016 року було призначено судово-економічну експертизу, на вирішення якої було поставлено питання: яку саме суму відповідач ОСОБА_1 сплатила за процентами та тілом кредиту та чи відповідає вона розрахунку наданому банком? Та яка фактично сума заборгованості за кредитом, заборгованості за відсотками та пені існувала станом на 25.08.2015 року по кредитному договору №593/2-08 від 04.04.2008 року?

Відповідно до висновку експерта № 1164/1165 від 27.03.2017 року, загальний обсяг погашення позичальником кредитних ресурсів відображено банком у розмірі 14 902,72 дол. США у період з 08.05.2008 по 31.05.2013 роки включно. Сума погашення (списаних) відсотків відображена банком у розмірі 25 633,99 дол. США у період з 30.04.2008 по 06.04.2015 роки включно. Розрахунок заборгованості позичальника за кредитним договором №593/2-08 наведено у додатку № 1 до судово-економічної експертизи експертом розраховано станом на 25.08.2015 року. При умові підтвердження оригіналом видаткового касового ордеру щодо отримання позичальником ОСОБА_1 кредиту за кредитним договором №593/2-08 від 04.04.2008 року в іноземній валюті, складений у відповідності до нормативних актів НБУ, заборгованість за кредитом складає 30 097,28 дол. США та за відсотками у розмірі 13 449,72 дол. США.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного і обґрунтованого висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_3 і стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором №593/2-08 від 04.04.2008 року. При цьому, суд виходив із того, що у відповідності до ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 09 червня 2017 року у зв`язку із відступленням прав вимоги за Кредитним договором, було замінено позивача ПАТ АБ «Порто-Франко» на ОСОБА_3

Посилання ОСОБА_2 у апеляційній скарзі про припинення договору поруки з 31.07.2009 року, є неспроможним, з огляду на таке.

Так, 04 квітня 2008 року між Банком та ОСОБА_2 було укладено Договір поруки №04-04-08/1.

Відповідно до п.1.1 Договору поручитель зобов`язаний перед Кредитором відповідати в повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором № 594/2-08 від 04 квітня 2008 року в сумі 45000,00 (сорок п`ять тисяч доларів США) з виплатою 15 % (п`ятнадцять процентів) річних. Строк виконання зобов`язань по кредитному договору до 03 квітня 2015 року /т.1., а.с.13/.

Додатковою угодою №1 до Договору поруки №04-04-08/1 від 04 квітня 2008 року від 11 березня 2009 року внесено зміни до п.5.2. Договору поруки, а саме «поручительство припиняється якщо Кредитор в межах трирічного строку з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, жодних доказів на підтвердження того, що договір поруки було припинено, ані в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 не надав.

Крім того, апеляційний суд вважає зазначити наступне.

Так, головними доводами апеляційних скарг ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є те, що ОСОБА_3 не є правонаступником ПАТ АТ «Порто - Франко», оскільки він є фізичною особою, а не банком чи іншою фінансовою установою, які відповідно до закону мають право здійснювати факторингові операції, апеляційним судом оцінюються критично, виходячи з наступного.

Матеріалами справи встановлено, що 23 березня 2016 року між ТОВ «Альянс Фінанс» та ОСОБА_3 згідно зі ст.ст.512-519 Цивільного кодексу України, було укладено Договір про відступлення права вимоги за Кредитним договором №593/2-08 від 04 квітня 2008 року.

Також 23 березня 2016 року між ТОВ «Альянс Фінанс» та ОСОБА_3 було укладено Договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором, посвідченим 04 квітня 2008 року приватним нотаріусом ОМНО Задорожнюк В.К. за реєстровим № 2629, за умовами якого до ОСОБА_3 переходять: всі права Первісного іпотекодержателя, що передбачені умовами Іпотечного договору; право звернення стягнення на Предмет іпотеки у відповідності до Іпотечного договору.

Частиною 1 статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ч.1 ст.513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до статті 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.24 Закону України «Про іпотеку», відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню.

За змістом ст.37 ЦПК України (діючої на момент постановлення ухвали про заміну правонаступника) у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії цивільного процесу. Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив.

Крім того, згідно із п.5 ч.1 ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансові фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Також, ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», встановлено, що фінансовими послугами вважаються:

1)випуск платіжних документів, платіжних карток, дорожніх чеків та/або їх обслуговування, кліринг, інші форми забезпечення розрахунків;

2)довірче управління фінансовими активами;

3)діяльність з обміну валют;

4)залучення фінансових активів із зобов`язанням щодо наступного їх повернення;

5)фінансовий лізинг;

6)надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту;

7)надання гарантій та поручительств;

8)переказ коштів;

9)послуги у сфері страхування та у системі накопичувального пенсійного забезпечення;

10)професійна діяльність на ринку цінних паперів, що підлягає ліцензуванню;

11)факторинг;

11-1) адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах;

12)управління майном для фінансування об`єктів будівництва та/або здійснення операцій з нерухомістю відповідно до Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю»;

13)операції з іпотечними активами з метою емісії іпотечних цінних паперів;

14)банківські та інші фінансові послуги, що надаються відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність».

У зв`язку з тим, що відступлення права вимоги не належить до жодної із послуг перелічених у ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», то укладення спірного договору не вважається фінансовою послугою.

Таким чином, Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини спеціальних суб`єктів - учасників ринку фінансових послуг, і не поширюється на всіх інших юридичних і фізичних осіб - суб`єктів договору позики, правовідносини яких регулюються нормами статей 1046 - 1048 ЦК України.

Зі змісту п. 1.1., 4.2. Договору про відступлення права вимоги від 23 березня 2016 року вбачається, що в порядку та на умовах даного договору Кредитор передає в повному обсязі, а Новий кредитор приймає на себе у повному обсязі право вимоги, що належить кредиторові, і стає кредитором за кредитним договором №593/2-08 від 04 квітня 2008 року, за іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк В.К. від 04 квітня 2008 року з усіма додатками та доповненнями, за договором поруки №04-04-08/1 від 04 квітня 2008 року, за договором поруки №28-01-2015/60 від 28.01.2015 року; відступлення вимоги згідно з цим Договором не тягне за собою ніяких змін умов Основних договорів.

До загальних засад цивільного законодавства відносять, зокрема, неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність (стаття З ЦК України).

Частина третя статті 6 ЦК України визначає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, проте не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Норму статті 6 ЦК України розкриває стаття 627 цього Кодексу, в якій зазначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема договір цесії, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Разом з тим, розділ І книги п`ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов`язання, зокрема положення щодо сторін у зобов`язанні.

Так, відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина 1 статті 510 ІІК України). Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Частиною 3 статті 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі- продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

При укладенні договору про відступлення права вимоги від 23 березня 2016 року між ТОВ «Альянс Фінанс» та ОСОБА_3 сторони керувались виключно положеннями ст. ст. 512-519 Цивільного кодексу України.

Отже, посилання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на порушення процесуального порядку залучення правонаступника ОСОБА_3 не відповідають дійсності та повністю спростовуються матеріалами справи.

Окрім того, під час слухання справи у суді апеляційної інстанції, 27.06.2018 року, ОСОБА_1 подала до суду клопотання, в якому просила зупинити провадження по вказаній справі до набрання законної сили рішення суду по цивільній справі №521/13456/17 за позовом ОСОБА_1 до ПАТ АБ «Порто-Франко» в особі уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ АБ «Порто-Франко», Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, треті особи: ТОВ «Альянс Фінанс», ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання договору недійсним, однак в подальшому у судовому засіданні 20.06.2019 року, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_6 відмовився від вказаного клопотання, що підтверджується диском технічного звукозапису та протоколом судового засідання від 20.06.2019 року.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що судове рішення суду ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційних скарг не вбачається.

Інші доводи апеляційних скарг не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 липня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за участю третьої особи Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Топ Фінанс», Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Порто-Франко» про стягнення заборгованості за кредитним договором - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 01.07.2019 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда