Ухвала

01 липня 2019 року

м. Київ

справа № 757/10715/17-ц

провадження № 61-27497св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 травня 2017 року у складі судді Батрин О. П. та рішення Апеляційного суду міста Києва від 05 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Рейнарт І. М., Кирилюк Г. М., Пікуль А. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання шлюбного договору недійсним.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 22 квітня 1994 року він уклав із відповідачем шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Подільської районної державної адміністрації м. Києва, а у 1996 році усиновив дитину відповідача від попереднього шлюбу ОСОБА_3 , 1989 року народження. У вересні 2013 року у той час, як він перебував за межами України, відповідач звернулася до нього із проханням укласти шлюбний договір, і перемови з цього питання тривали два місяці. За попередньою усною домовленістю, після підготовки проекту шлюбного договору, текст договору та письмові пояснення нотаріуса про правові наслідки цього договору мали бути надані йому для вивчення та узгодження. Відповідач запропонувала підготовити проект шлюбного договору та укласти його від його імені за допомогою представника ОСОБА_4 . На початку листопада 2013 року ОСОБА_2 надіслала підготовлений юристами текст довіреності, за яким він уповноважував ОСОБА_4 укласти та підписати від його імені шлюбний договір, яку він надав 29 листопада 2013 року, а відповідач запевнила його, що довіреність надана про всяк випадок для підготовки шлюбного договору та інше, а сам договір буде підписаний після його повернення до України. Після надання цієї довіреності відповідачем питання про укладення шлюбного договору більше не ставилося. На початку червня 2016 року він випадково дізнався, що 17 грудня 2013 року укладений шлюбний договір між ним та відповідачем, при цьому від його імені договір підписаний ОСОБА_4 .

Вважає, що шлюбний договір є недійсним, оскільки укладений через представників, що суперечить положенням статті 92 СК України та частини другої статті 238 ЦК України. Крім того, проекту шлюбного договору, пояснень нотаріуса щодо прав та обов`язків, які виникають за цим договором, оригінального примірника шлюбного договору він не отримував, проект та сам шлюбний договір не підписував, укладений шлюбний договір не враховує майнові та житлові права їх неповнолітньої дитини, не містить обов`язки, права та обсяги коштів із утримання одного із подружжя іншим під час шлюбу та в разі його розірвання.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просиввизнати недійсним шлюбний договір, укладений 17 грудня 2013 року з ОСОБА_2 .

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 24 травня 2017року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що шлюбний договір є недійсним, оскільки укладений особами без необхідного обсягу цивільної дієздатності, так як дружина або чоловік не можуть передавати свої права і обов`язки за цим договором третім особам. Разом з тим, вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки ним пропущений строк позовної давності для звернення до суду із цим позовом, про застосування якого заявлено стороною у спорі.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 05 вересня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що зміст спірного шлюбного договору відповідає вимогам статті 203 ЦКУкраїни та статті 93 СК України і не суперечить актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; волевиявлення учасників було вільним та відповідало їх внутрішній волі; правочин вчинено в формі, встановленій законом, та спрямований на реальне настання правових наслідків. Вказані обставини підтверджуються текстом довіреності, яку видав позивач на ім`я ОСОБА_4 , яка посвідчена акредитованим нотаріусом штату Каліфорнія, графства Лос-Анджелес Даніелом Лерманом 29 листопада 2013 року, в якій позивач зазначив умови шлюбного договору, який висловив бажання укласти з ОСОБА_2 , а текст укладеного шлюбного договору повністю відповідає умовам, які були визначені позивачем у зазначеній довіреності. Під час судового розгляду позивач не заявляв про недійсність вказаної довіреності або про те, що викладені в ній умови шлюбного договору, не відповідали його волі. У постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2017 року у справі 6-617цс17 зазначено, що законодавець у частині другій статті 20 СК України передбачив субсидіарне застосування положень ЦК України, які стосуються позовної давності, до сімейних відносин у випадках, передбачених частиною першою статті 20 СК України. За таких обставин, правові підстави для застосування позовної давності до правовідносин, які виникли щодо укладення шлюбного договору та до вимог про визнання шлюбного договору недійсним, відсутні.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників

У вересні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 травня 2017 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 05 вересня 2017 року, в якій просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що згідно з частиною першою статті 92 СК України шлюбний договір може бути укладений особами, які подали заяву про реєстрацію шлюбу, а також подружжям. Отже, законодавець закріпив можливість договірного врегулювання сімейних відносин, і при цьому чітко визначив суб`єктний склад шлюбного договору. Застосування інституту представництва у правовідносинах щодо укладання шлюбних договорів є таким, що суперечить положенням частини другої статті 238 ЦК України.

У листопаді 2017 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 подала заперечення на касаційну скаргу, у яких вказала на те, що довіреності, видані кожним із подружжя, містили умови майбутнього шлюбного договору, на яких представники уповноважувались укласти від імені довірителів шлюбний договір. Шлюбний договір регулював виключно майнові відносини подружжя. Заборони укладати шлюбний договір через представника немає ні в СК України, ні в ЦК України. Крім того, вказала на те, що касаційна скарга підписана не ОСОБА_1 , оскільки він перебував за кордоном та не міг підписати та надіслати її поштовим відправленням з України.

31 жовтня 2017 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 подала до суду клопотання у якому просила витребувати докази, постановити окрему ухвалу та прийняти відповідне процесуальне рішення щодо касаційної скарги, поданої ОСОБА_1 , який, на її думку, не підписував касаційної скарги.

У листопаді 2017 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 подала до суду заяву про постановлення окремої ухвали про звернення до правоохоронних органів для притягнення до відповідальності осіб, які вчинили підробку документів та ввели суд в оману.

В обґрунтування вимог заяви надала висновок спеціаліста від 13 листопада 2017 року № 35 згідно з яким, підпис від імені ОСОБА_1 , зображення якого наявне в технічному зображенні касаційної скарги від 27 вересня 2017 року вх. № 53213/0/6-17 від імені позивача ОСОБА_1 , та який використано в якості зразка при копіюванні - виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

У червні 2018 року на адресу суду від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_6 надійшли пояснення на заяву відповідача, у яких зазначено, що касаційна скарга підписана самим позивачем. Відповідач порушує його право на касаційне оскарження та намагається, за допомогою якихось формальних, надуманих та навіть заборонених способів здійснювати свій захист, що свідчить про наявність у неї обґрунтованого страху того, що касаційна скарга буде задоволена, у результаті її розгляду.

У червні 2018 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_6 подала клопотання про розгляд справи за участю сторін.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року зазначену справу передано до Верховного Суду.

Щодо клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін

Підстави для задоволення клопотання відсутні, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції (частина друга).

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. Абзац другий частини першої статті 402 ЦПК України визначає, що у разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.

Таким чином, питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішується Верховним Судом з огляду на встановлену необхідність таких пояснень.

Положення частин п`ятої та шостої статті 279 ЦПК України, якою врегульовано порядок розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження в суді першої інстанції, не застосовуються при касаційному розгляді, оскільки суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права та не вирішує питань доказування у справі і не встановлює обставин справи.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Щодо заяв про постановлення окремої ухвали

Статтею 420 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції у випадку і в порядку, встановлених статтею 262 цього Кодексу, може постановити окрему ухвалу.

Вимоги представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 про постановлення окремої ухвали щодо підробки підпису ОСОБА_1 на касаційній скарзі, не підлягають задоволенню, оскільки окрема ухвала суду є процесуальним засобом судового впливу на виявлені під час судового розгляду грубі порушення законності, а також причини та умови, що цьому сприяли. При цьому Верховний Суд не вбачає підстав для постановлення окремої ухвали, оскільки ОСОБА_1 подав до суду письмові пояснення у яких підтвердив, що саме він підписував подану ним касаційну скаргу.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини п`ятої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції призначає справу до судового розгляду за відсутності підстав, встановлених частинами третьою, четвертою цієї статті. Справа призначається до судового розгляду, якщо хоча б один суддя із складу суду дійшов такого висновку. Про призначення справи до судового розгляду постановляється ухвала, яка підписується всім складом суду.

Виходячи з викладеного, зважаючи на те, що під час проведення попереднього розгляду справи не встановлено обставин, передбачених частинами третьою, четвертою статті 401 ЦПК України, суд вважає за необхідне призначити справу до судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Керуючись статтею 401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяв представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 про постановлення окремої ухвали відмовити.

У задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_6 про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін відмовити.

Справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання шлюбного договору недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 травня 2017 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 05 вересня 2017 року призначити до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
І. Ю. Гулейков Г. І. Усик