КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 липня 2019 року м. Київ

Унікальний номер справи № 372/759/18

Апеляційне провадження № 22-ц/824/8914/2019

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Ратнікової В.М., Суханової Є.М.,

при секретарі - Слободяник Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 18 квітня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Тиханського О.Б., по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Клименко Ольга Петрівна про визнання права власності на 1/2 частину квартири, -

в с т а н о в и в :

У березні 2018 року представник позивача ОСОБА_3 подала до суду вказаний позов, в якому зазначила, що з 13 червня 1992 року по 03 червня 2009 року позивач перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 . За час шлюбу за спільні кошти подружжям було придбано у власність квартиру АДРЕСА_1 за договором від 04 квітня 2001 року за реєстровим №1364, в якій позивач проживала з чоловіком та спільною дитиною.

Після розірвання шлюбу позивач з сином ОСОБА_5 проживали окремо від ОСОБА_4 , однак, за домовленістю з колишнім чоловіком дана квартира в подальшому повинна була бути передана їх спільному сину.

У грудні 2014 року позивач зареєструвала шлюб з ОСОБА_6 та змінила прізвище з ОСОБА_2 на ОСОБА_2 .

У ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Позивач звернулася до приватного нотаріуса Клименко О.П. з заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні. У відповідь на заяву приватним нотаріусом зазначено, що померлий ОСОБА_4 склав заповіт, за яким вказану квартиру заповів ОСОБА_1 в повному обсязі, яка 17 січня 2018 року подала заяву на прийняття спадщини.

Зважаючи на те, що спірна квартира набута під час шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя, право власності на яку не визнається відповідачем, просила суд визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 1-22).

Відповідач направила до суду відзив на позовну заяву, в якому вона заперечувала проти задоволення позову в повному обсязі та зазначала, що ОСОБА_4 був її цивільним чоловіком, у власності якого була квартира АДРЕСА_1 . Вказувала, що хоча квартира була придбана у шлюбі, померлий придбав її за власні кошти. Відповідач проживала разом померлим з 2010 року однією сім`єю без реєстрації шлюбу у спірній квартирі. У 2016 році ОСОБА_4 тяжко захворів, проте, жодної фінансової допомоги від позивача та їх спільного сина не отримував.

У 2017 році позивач на прохання померлого чоловіка оформила нотаріально завірену заяву про надання дозволу на продаж або дарування спірної квартири, проте, в зв`язку з хворобою договір дарування не був укладений. У 2017 році померлий склав заповіт, за яким все своє майно заповів відповідачу.

Звертала увагу на те, що позивач пропустила строк позовної давності, який просила застосувати, оскільки поділ квартири мав бути вирішений у 2009 році під час розірвання шлюбу (т. 1 а.с. 93-97).

Позивач подала до суду відповідь на відзив, в якому зазначила, що у 2017 році коли, стало відомо про хворобу ОСОБА_4 , він звернувся до неї про отримання дозволу на продаж їх спільної квартири. Враховуючи, що кошти потрібні були на лікування, позивач надала таку згоду, проте, в подальшому у даних коштах необхідність відпала, а квартиру продано не було. Похованням займались позивач з сином (т. 1 а.с. 151-153).

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 18 квітня 2019 року позов задоволено в повному обсязі. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 704,80 грн. (т. 1 а.с. 212-217).

Не погодившись з рішенням районного суду, 13 травня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

На обґрунтування скарги зазначила, що 31 березня 2017 року у приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Київської області Саєнко Е.В. було оформлено заяву від ОСОБА_2 , якою вона надала згоду на продаж та укладення її колишнім чоловіком договору дарування спірної квартири за ціною та на умовах на його розсуд. Вважає, що така заява свідчить про те, що позивач розуміла, що ця квартира не є її майном і жодних претензій на вказану квартиру у неї не було. Зазначала, що суд дійшов хибного висновку про те, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів порушення майнових прав позивача на частку у спірній квартирі після 03 червня 2009 року і що термін позовної давності має відраховуватися від 20 лютого 2018 року, тобто від дати відмови нотаріуса від видачі свідоцтва про право на частку у майні (т. 1 а.с. 227-229).

19 червня 2019 року ОСОБА_2 направила на адресу Київського апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, справу розглянути за її відсутності (т. 2 а.с. 23-27).

З огляду на положення ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Ненада О.А. підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити.

Інші особи до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. Факт належного сповіщення ОСОБА_1 , її представник - адвокат Ненада О.А. в суді апеляційної інстанції не заперечував, про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (т. 2 а.с. 40-42).

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що квартира АДРЕСА_1 була придбана сторонами під час шлюбу та не доведено, що була придбана за особисті кошти ОСОБА_4 , а відтак, квартира є спільною сумісною власністю подружжя з визначенням рівності їх часток, тобто по Ѕ частині. Суд врахував те, що відповідач не визнає права власності позивача на Ѕ частину спірної квартири, а тому дійшов висновку, що ефективним способом захисту права власності позивача є визнання за нею Ѕ частини спірної квартири.

Колегія суддів погодилась з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 13 червня 1992 року міським відділом РАЦС, м. Неман Калінінградської області, актовий запис №6, зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

04 квітня 2001 року відповідно до договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_7 , ОСОБА_7 , діючи від себе та як законні представники ОСОБА_8 , ОСОБА_7 продали належну їм квартиру ОСОБА_4 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 59).

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 03 червня 2009 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 - розірвано. Видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 23 лютого 2010 року (т. 1 а.с. 10, 11).

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію шлюбу від 27 грудня 2014 року ОСОБА_6 та ОСОБА_2 уклали шлюб та взяли спільне прізвище ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 12).

31 березня 2017 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Саєнко Е.В. нотаріально посвідчено заяву ОСОБА_2 , відповідно до якої ОСОБА_2 надала свою згоду ОСОБА_4 на продаж та укладення договору купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , або на укладення договору дарування, на ім`я ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 96).

06 квітня 2017 ОСОБА_4 склав заповіт, за яким заповів ОСОБА_1 належну йому квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 57).

Відповідно до свідоцтва про смерть від 26 грудня 2017 року ОСОБА_4 помер (т. 1 а.с. 44).

17 січня 2018 року ОСОБА_1 подала заяву про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 53).

20 лютого 2018 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Клименко О.П. надано відповідь ОСОБА_2 щодо оформлення частки у спільному сумісному майні, де вказано, що згідно з ст. 71 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право власності на частку у спільному майні видається другому з подружжя, тобто у разі, якщо шлюб не розірвано на день смерті. У даному випадку шлюб розірвано 03 червня 2009 року. Квартира набута 04 квітня 2001 року під час шлюбу. Тому за виділенням частки квартири необхідно звернутися до суду (т. 1 а.с. 14).

Відповідно до ч. 1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно з ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до вимог ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення містить і стаття 368 ЦК України.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Зміст норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства "ІКІО" щодо офіційного тлумачення положення частини 1 статті 61 СК України №1-8/2012 (№17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, постанові Верховного Суду від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц.

Відповідно до ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що спірна квартира придбана сторонами під час шлюбу, незважаючи на те, що право власності на неї зареєстровано за ОСОБА_4 . Суду не надано доказів, що спірна квартира була придбана за особисті кошти ОСОБА_4 , а тому квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та позивача з визначенням рівності їх часток, тобто по 1/2 частці.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі.

Оскільки за життя ОСОБА_4 належало право власності на 1/2 частки квартири у спільній сумісній власності, то заповідати він мав право виключно цю частину. Натомість ОСОБА_4 заповів на користь відповідача всю квартиру, у зв`язку з чим позивач звернулась з позовом про визнання права власності на 1/2 частки вказаної квартири.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути: визнання права.

Відповідно до ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Наведена норма не породжує, а лише підтверджує наявне в позивача право власності на момент подачі позову, основними умовами для звернення до суду із цією вимогою має бути невизнання/оспорювання іншими особами права власності на предмет спору або втрата власником документа, який засвідчує його право власності (правовстановлюючого документа).

Потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними документами (за умови відсутності іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права), підлягає сумніву, оспорюється іншими особами або не визнається ними (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права).

За змістом вказаної статті позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів. Передумовою для застосування зазначеної ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права (правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 02 травня 2018 року у справі №914/904/17).

Як було вказано вище, позивач є власником 1/2 частки у спірній квартирі. Права позивача на вказану частку порушуються відповідачем, яка не визнає за позивачем прав на вказану частку. Зокрема, відповідач зазначає, що спірна квартира придбана за особисті кошти ОСОБА_4 , що позивач надала ОСОБА_4 дозвіл на продаж (дарування вказаної квартири), що згідно з заповітом ОСОБА_4 заповів спірну квартиру відповідачу, що на думку відповідача свідчить про відсутність у позивача прав на вказану квартиру. У свою чергу, позивач не має іншого способу захисту для відновлення свого права, аніж звернення до суду з позовом.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про існування усіх підстав для визнання за позивачем права власності на Ѕ частину спірної квартири в судовому порядку.

Доводи відповідача про пропущення позивачем строку позовної давності правомірно відхилені судом першої інстанції, оскільки позови про визнання права власності, пред`явлені на підставі ст. 392 ЦК України, пов`язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, тому на ці правовідносини позовна давність не поширюється (правова позиція Верховного Суду, викладена в постанові від 30 січня 2019 року у справі №646/13188/15-ц).

Доводи відповідача щодо того, що згода позивача, надана ОСОБА_4 на продаж та укладення ним договору дарування спірної квартири свідчить про відсутність у позивача прав на квартиру, не заслуговують на увагу, оскільки жодним чином не свідчать про припинення прав позивача на спірну квартиру.

Суд у цій справі враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту.

При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (Заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому не підлягає скасуванню.

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 18 квітня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 04 липня 2019 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

В.М. Ратнікова

Є.М. Суханова