П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2019 року м. Київ

Справа № 759/11406/17

Провадження: № 22-ц/824/8721/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Гаращенка Д.Р., Левенця Б.Б.,

секретар Глухенька М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 березня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Шум Л.М.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України», третя особа: виконуючий обов`язки директора Державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» Гафаров Ігор Вікторович, про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Департаменту забезпечення діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України Міністерства Юстиції України про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. Зазначив, що він працював на посаді заступника директора Департаменту забезпечення діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України. 04.05.2017 року його було повідомлено про скорочення його посади та запропоновано пропозицію роботи на нижчій посаді, а саме на посаді заступника начальника адміністративно-господарського відділу, з якою він не погодився, оскільки займана ним посада не скорочувалась. На підставі наказу № ДЗД/16-66/179-17 його було звільнено з посади за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з скороченням штату. При цьому відповідачем не було з`ясовано чи користувався він переважним правом на залишення на роботі, він не був повідомлений про наявність всіх вакантних посад, крім того, на дату його звільнення ні посадовий оклад, ні посада яку він обіймав, скорочена не була. З урахуванням викладеного ОСОБА_1 просив поновити його на посаді заступника директора Департаменту з 11.07.2017 р.; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 11.07.2017 р. до дня поновлення на посаді, а також моральну шкоду в розмірі 64 000 грн.

13.12.2017 року суд за клопотанням представника позивача суд провів заміну неналежного відповідача Департаменту забезпечення діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України Міністерства Юстиції України на Державну установу «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України».

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 13 березня 2019 року в задоволення позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм процесуального права та порушення норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову. На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції не врахував, що його було звільнено із займаної посади з порушенням порядку, встановленого законодавством. Станом на дату звільнення, 11 липня 2017 року, посада яку він обіймав, скорочена не була. Відповідачем не було з`ясовано чи користувався він переважним правом на залишення на роботі, в порушення вимог ст. 49-2 КЗпП України він не був повідомлений про наявність всіх вакантних посад. Крім того, суд першої інстанції не врахував, що відповідач - Департамент забезпечення діяльності Держаної кримінально-виконавчої служби України перебуває в стані припинення у зв`язку з реорганізацією, та не з`ясував яким чином всі працівники були переведені до новоутвореної Державної установи «Генеральна дирекція Держаної кримінально-виконавчої служби України». Також зазначає, що його незаконне звільнення призвело до душевних страждань, будучи інвалідом 2 групи він залишився без засобів для свого існування та існування сім`ї, а тому суд мав задовольнити його вимоги про відшкодування моральної шкоди, яку він оцінює в 64000 грн.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 14 травня 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі, роз`яснено учасникам справи право на подання відзиву на апеляційну скаргу.

04 червня 2019 року ОСОБА_2 в інтересах Державної установи «Генеральна дирекція Держаної кримінально-виконавчої служби України» подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 Зазначив, що позивач не перебував у трудових відносинах з Генеральною дирекцією Державної кримінально-виконавчої служби України. Департамент забезпечення діяльності Держаної кримінально-виконавчої служби України з 17.03.2017 року перебуває у стані припинення. Наказом Мінюсту від 28.03.2017 року № 1223/к скорочено організаційну структуру та штат Департаменту, де працював позивач, що не передбачає залишення на роботі працівників збільш високою кваліфікацією та продуктивністю праці. До реорганізації попереднє місце роботи в установі, з якої ОСОБА_1 був звільнений, не збереглося. 4 травня 2017 року позивача було повідомлено про скорочення його займаної посади та запропоновано посаду заступника Управління з питань забезпечення діяльності та розвитку Державної кримінально-виконавчої служби України, однак позивач відмовився від запропонованого призначення, про що засвідчив власноручним підписом у даній пропозиції. 11 липня 2017 року ОСОБА_1 було вручено пропозицію про іншу роботу в штаті державної установи Управління з питань забезпечення діяльності та розвитку Держаної кримінально-виконавчої служби України, що відповідає його кваліфікації. Однак, від підпису такої пропозиції позивач відмовився, про що було складено відповідний акт. При цьому, звільнення позивача за скороченням штату було погоджено профспілковим комітетом. З урахуванням викладеного ОСОБА_2 в інтересах Державної установи «Генеральна дирекція Держаної кримінально-виконавчої служби України» просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

В судовому засіданні ОСОБА_3 в інтересах Державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення.

Позивач ОСОБА_1 та виконуючий обов`язки директора Державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» Гафаров І.В. в судове засідання не з`явилися, повідомлені про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, а тому суд вважає можливим розглянути справу за їх відсутності відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши пояснення представника Державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України», дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення.

Як убачається із матеріалів справи, та встановлено судом, ОСОБА_1 з 02.02.2017 р. згідно з наказом Департаменту забезпечення діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України № ДЗД/16-18/179-17 обіймав посаду заступника директора Департаменту забезпечення діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України (а.с. 9-10).

Наказом Міністерства юстиції України від 28.03.2017 р. № 1223/к затверджено структуру та штат державної установи «Управління з питань забезпечення діяльності та розвитку Державної кримінально-виконавчої служби України»; визнано таким, що втратив чинність Наказ Міністерства Юстиції України від 28.11.2016 р. № 5341/к та скорочено організаційну структуру та штат Департаменту забезпечення діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України (а.с. 14).

04.05.2017 р. ОСОБА_1 було повідомлено про скорочення його посади в штаті Департаменту забезпечення діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України та запропоновано роботу на посаді заступника начальника адміністративно-господарського відділу (а.с. 12).

ОСОБА_1 не погодився із пропозицією роботи на іншій посаді, про що він зазначив у повідомленні.

Також, відповідно до Акту від 11.07.2017 р., ОСОБА_1 відмовився від підпису пропозицій на вакантні посади у штаті Державної установи, що відповідають його кваліфікації , але нижчі ніж його посада у штаті Департаменту забезпечення діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України (а.с. 64).

Відповідно до Наказу № ДЗД/16-66/179-17 від 11.07.2017 р. Департаменту забезпечення діяльності державної кримінально-виконавчої служби України позивача ОСОБА_1 звільнено за ч. 1 п. 1 ст. 40 КЗпП України (через скорочення штату) (а.с. 14).

З`ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України», третя особа: виконуючий обов`язки директора Державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» Гафаров Ігор Вікторович, про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з таким рішенням суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі скорочення штату працівників.

Звільнення з цієї підстави допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу (ч. 2 ст. 40 КЗпП України).

Статтею 141 КЗпП України визначено обов`язок власника або уповноваженого ним органу правильно організовувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності.

При звільненні працівників у зв`язку зі скороченням чисельності або штату повинні додержуватись правила щодо переведення звільнених працівників на іншу роботу при наявності вакантних робочих місць (посад) і згоди працівників.

Згідно із частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Згідно п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 р. № 9, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст.40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації,скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Також, відповідно до п. 19 Постанови, судам слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування).

Згідно ст. 42 КЗпП встановлено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: сімейним - при наявності двох і більше утриманців; особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Як було встановлено, відповідно до Наказу Міністерства Юстиції України від 28.11.2016 р. № 5341/к було скорочено штат Департаменту забезпечення діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України, зокрема, посаду заступника директора Департаменту забезпечення діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України, яку обіймав позивач ОСОБА_1 (а.с. 9-10).

При цьому, ОСОБА_1 відповідно до вимог ст. 49-2 КЗпП України було попереджено за два місяці про його звільнення та запропоновано роботу на іншій посаді, від чого останній відмовився, відповідно до Акту від 11.07.2018 р. позивач ОСОБА_1 відмовився від підпису пропозицій на вакантні посади у штаті Державної установи, що відповідають його кваліфікації , але нижчі ніж його посада у штаті ДЗД ДКВС України.

ОСОБА_1 не було доведено того, що його було звільнено із посади з порушенням вимог ч. ч. 1, 2 ст. 40, ст. 49-2 КЗпП України.

Також, як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 спочатку заявив вимоги до Департаменту забезпечення діяльності ДКВС України Міністерства юстиції України. Відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб Департамент забезпечення діяльності ДКВС України Міністерства юстиції України з 17 березня 2017 року знаходиться у стані припинення.

В матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували факт правонаступництва та передання Департаментом забезпечення діяльності ДКВС України прав та обов`язків до Державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України».

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України», третя особа: виконуючий обов`язки директора Державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» Гафаров І.В., про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів відхиляє посилання ОСОБА_1 на те, що посада заступника директора Департаменту забезпечення діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України, яку він обіймав до звільнення, скорочена не була, оскільки такі посилання спростовуються наявними в матеріалах справи документами, а саме, Наказом Міністерства Юстиції України від 28.11.2016 р. № 5341/к.

Також, є безпідставними доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що відповідачем не було з`ясовано чи користувався він переважним правом на залишення на роботі, а також про те, що він не був повідомлений про наявність всіх вакантних посад.

Відповідно до повідомлення про звільнення ОСОБА_1 відповідно до вимог ст. 49-2 КЗпП України було попереджено про його звільнення та запропоновано роботу на іншій посаді. Згідно з актом від 11.07.2018 р. позивач ОСОБА_1 відмовився від підпису пропозицій на вакантні посади у штаті Державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України».

Верховний Суд зазначив, що при вивільненні працівників, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці в першу чергу підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, що підлягають скороченню.

Системний аналіз норм КЗпП України вказує на те, що у першу чергу перевага на залишення на роботі надається особам, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці. При цьому, при проведенні вивільнення орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, за його згодою на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника.

Тобто, суд має з`ясовувати наявність у працівника переважного права на залишення на роботі в тому випадку якщо він працює на однорідних посадах.

Натомість ОСОБА_1 працював на посаді заступника директора Департаменту забезпечення діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 березня 2019 рокуухвалене судом з додержанням норм матеріального та процесуального права, є законним та обґрунтованим, а тому відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 1 липня 2019 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді Д.Р. Гаращенко

Б.Б.Левенець