Постанова

Іменем України

26 червня 2019 року

м. Київ

справа № 753/5274/16-ц

провадження № 61-29863св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Журавель В. І., Крата В. І., Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач 1 - ОСОБА_2 ,

відповідач 2 - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва в складі судді Цимбал І. К. від 05 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва у складі колегії суддів: Стрижеуса А. М., Антоненко Н. О., Шкоріної О. І. від 02 серпня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

У подальшому позивач подала заяву про зміну підстав позову до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 та просила визнати договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 11 червня 2015 року, між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченком О. В., недійсним. Також просила визнати за нею право власності на земельну ділянку за кадастровим номером НОМЕР_1 ; визнати за нею право власності на будівельні матеріали та конструктивні елементи житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , ринковою вартістю 2 341716,34 грн; стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошові кошти в розмірі 108 500 дол. США, отримані від продажу житлового будинку не введеного в експлуатацію та використані на власний розсуд, не в інтересах сім`ї. Також просила виділити ОСОБА_2 Ѕ частину грошових коштів в розмірі 108 500 дол. США; грошові кошти в сумі 1 548 336,15 грн, які були розміщені на депозитних рахунках та карткових рахунках ОСОБА_2 в ПАТ БТА «Банк» та витрачених ним на власний розсуд, не в інтересах сім`ї; грошові кошти в сумі 32 543,73 дол. США, які були розміщені на депозитних рахунках та карткових рахунках ОСОБА_2 в ПАТ БТА «Банк» та витрачених ним на власний розсуд, не в інтересах сім`ї та стягнути з останнього на її користь судовий збір та Ѕ частину витрат по сплаті судової будівельно-технічної експертизи.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що під час зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_2 ними було набуто нерухоме майно, згоди щодо поділу якого сторони не дійшли. Зазначає, що ОСОБА_2 з метою уникнення поділу нерухомого майна відчужив без її згоди земельну ділянку площею 0,0358 га з кадастровим номером НОМЕР_1 , що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та недобудований житловий будинок, який був на ній розташований. Крім того, позивач посилається на те, що ОСОБА_2 без її згоди та не в інтересах сім`ї розпорядився грошовими коштами, що були розміщені на рахунках останнього в ПАТ БТА «Банк», отриманих від продажу земельної ділянки площею 0,0327 га з кадастровим номером НОМЕР_2 , що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та недобудованого житлового будинку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05 грудня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. В порядку поділу майна, визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину будівельних матеріалів і конструктивних елементів житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , площею 121,2 кв.м. У порядку поділу майна, визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину будівельних матеріалів і конструктивних елементів житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 площею 121,2 кв.м. У рахунок компенсації вартості &frac12; частини земельної ділянки, площею 0,0358 га за кадастровим номером НОМЕР_1, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 83 659 грн. Вирішено питання про судовий збір. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір, виходив із того, що оскільки спірна земельна ділянка є об`єктом спільної сумісної власності, відчужена ОСОБА_2 без згода другого з подружжя, чим порушив майнові права позивача, суди виходили з того, що остання має право вимагати стягнення на свою користь з відчужувача належної їй частки від вартості цієї земельної ділянки. З урахуванням того, що відповідач відчужив земельну ділянку без погодження з позивачем, суд першої інстанції погодився з визначеною судовим експертом вартістю майна та визначив грошову компенсацію позивачу за її частку в розмірі 83 659 грн, що є половиною вартості земельної ділянки. Оскільки спірний об`єкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є об`єктом спільної сумісної власності; будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не прийнятий в експлуатацію та не оформлене право власності, дійшов висновку про визнання за позивачем права власності на Ѕ частину спірного об`єкта незавершеного будівництва, зокрема на будівельні матеріали та конструктивні елементи житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Належних та допустимих доказів наявності у ОСОБА_2 банківських рахунків, відкритих під час шлюбу, на яких були наявні кошти на час припинення між ними шлюбних відносин та ведення спільного господарства, позивачем до суду не надано.

Короткий зміст судового рішення апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 02 серпня 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відхилено. Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 грудня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд, погоджуючись з висновками місцевого суду зазначив про те, що висновки суду щодо наявності підстав для часткового задоволення позову, відповідають обставинам справи та положенням закону.

Узагальнені доводи касаційної скарги

У вересні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 02 серпня 2017 року, у якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати зазначені судові рішення в частині відмови в її позові, та в цій частині передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, встановивши, що спірна земельна ділянка є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 і те, що відповідач відчужив вказане майно без її відома, безпідставно відмовили у визнанні договору купівлі-продажу земельної ділянки від 11 червня 2015 року недійсним, незважаючи, що цією незаконною угодою порушено її право власності. Суди попередніх інстанцій порушили частину четверту статті 71 СК України, де зазначено про те, що присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків передбачених ЦК України. Вважає, що суд вийшов за межі позовних вимог присудивши позивачу грошову компенсацію за Ѕ частину земельної ділянки без її згоди. Також зазначила про те, що позовні вимог щодо спільних коштів підтверджуються належними доказами - виписками з банківських рахунків ОСОБА_2 , яким судами не надана належна правова оцінка.

Судові рішення в частині поділу будівельних матеріалів та конструктивних елементів житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , площею 121,2 кв.м. до суду касаційної інстанції не оскаржено та предметом перегляду не є (стаття 400 ЦПК України).

Узагальнені доводи заперечень на касаційну скаргу

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 подав заперечення на касаційну скаргу, у яких просить відмовити в задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1 . Зазначає про те, що норми матеріального та процесуального права судами попередніх інстанцій дотримано, підстав для скасування судових рішень немає.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано цивільну справу з Дарницького районного суду м. Києва (№ 753/5274/16-ц).

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Зазначена справа передана до Верховного Суду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 вересня 2018 року вказану справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що 24 вересня 1997 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , було укладено шлюб, який у подальшому на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 30 вересня 2013 року було розірвано.

У період шлюбу у сторін народилася донька - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За період шлюбу сторонами було придбано земельну ділянку площею 0,0685 га з кадастровим номером НОМЕР_5 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та була зареєстрована на ім`я ОСОБА_2

У подальшому вказана земельна ділянка була поділена на дві ділянки: площею 0,0327 га та з кадастровим номером НОМЕР_6 та ділянку площею 0,0358 га за кадастровим номером НОМЕР_6 .

11 червня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,0358 га за кадастровим номером НОМЕР_7 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Кравченко О. В. та зареєстрований у реєстрі за № 1025. Згідно вказаного договору продаж вчинено за 142 789,60 грн, які ОСОБА_2 повністю отримав від ОСОБА_3 під час підписання вказаного договору.

З пункту 4.2 вказаного договору вбачається, що ОСОБА_2 є неодружений, відчужувана за цим договором земельна ділянка не є спільною сумісною власністю, а є його особистою приватною власністю, на дату набуття ним земельної ділянки у шлюбі та фактичних шлюбних/сімейних відносинах, які випливають зі спільного проживання та ведення господарства, з іншими особами не перебував та по цей день не перебуває; осіб, які мали б підстави оспорювати право власності на зазначену земельну ділянку (чи її частку) немає.

Однак, як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що спірна земельна ділянка була придбана ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у період шлюбу.

Суд також установив, що письмової згоди ОСОБА_1 на відчуження земельної ділянки не надавала. Нотаріусом питання про надання ОСОБА_1 письмової згоди на укладення оспорюваного правочину також не вирішувалось у зв`язку з тим, що в паспорті відповідача ОСОБА_2 був відсутній штамп про реєстрацію шлюбу, а останній не повідомив нотаріуса про перебування у шлюбі та його розірвання.

Тобто на момент укладення договору купівлі-продажу між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 земельна ділянка площею 0,0358 га за кадастровим номером НОМЕР_1 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 1 була спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а останній одноосібно розпорядився спільним сумісним майном подружжя на власний розсуд.

2.Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Таким чином, зазначене спростовує висновки судів попередніх інстанцій, що відсутність згоди співвласника майна на розпорядження майном сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного іншим співвласником, недійсним, оскільки такі висновки не ґрунтуються на зазначених нормах закону.

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

Разом з тим відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення договору дарування позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності.

При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи ? контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Оскільки договір купівлі-продажу від 11 червня 2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 без нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_1 , яка є співвласником земельної ділянки, то суду у силу вимог статті 60 СК України слід надати оцінку тому, чи така обставина спростована, а якщо не спростована, то чи наявні підстави для визнання договору недійсним відповідно до статей 203, 215 ЦК України.

Зазначений висновок містить постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18).

Таким чином, у порушення статей 212-214 ЦПК України 2004 року на час розгляду справи судом першої інстанції та статей 89, 263-264, 382 ЦПК України суди на зазначені вище положення закону уваги не звернули, не з`ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, не дослідили та не надали належної правової оцінки наявним у справі доказам, що має суттєве значення для правильного вирішення спору, і дійшли передчасного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним.

Разом із тим, суди попередніх інстанцій дійшовши висновку, що спірний договір купівлі-продажу земельної ділянки не порушує прав ОСОБА_1 , не звернули уваги на те, що визнавши право власності за ОСОБА_1 , в порядку поділу майна подружжя, на Ѕ частину будівельних матеріалів і конструктивних елементів житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , площею 121,2 кв.м та дійшовши висновку, що оспорюваний договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки не порушує прав позивача, не звернули уваги на таке.

Так, якщо на земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Суди у порушення норм процесуального права не перевірили чи не знаходиться на спірній земельній ділянці зазначена будівля, матеріали справи зазначених доказів не містять.

Усунути ці недоліки розгляду справи на стадії касаційного перегляду з урахуванням повноважень суду касаційної інстанції неможливо, тому судові рішення в цій частині підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Звернувшись до суду з позовом, позивач вказувала на те, що ОСОБА_2 без відома ОСОБА_1 зняв спільні кошти з рахунків та придбав квартиру АДРЕСА_2 , вартістю 100 000 грн, власником якої оформив третю особу; придбав земельну ділянку 2 липня 2012 року, загальною площею 0,25 га, яка складається з земельної ділянки 0,10 га за кадастровим номером НОМЕР_8 , земельної ділянки 0,15 га з кадастровим номером НОМЕР_9 , що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, вартістю 160 000 грн, а також придбав майнові права на трикімнатну квартиру АДРЕСА_4 , вартістю 815 637 грн з оформленням на свою рідну сестру - ОСОБА_2 .

Відповідно до вимог статті 57 ЦПК України 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, інших обставин, які мают значення для вирішення справи. Ці дані встанолюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до вимог статті 58 ЦПК Украхни, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обгрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справми, що згідно з копій банківських документів та виписок з рахунків, кошти вносились відповідачем ОСОБА_2 та знімались з ріхунків в період перебування у шлюбі з позивачем. Доказів того, що зняті кошти були витрачені на особисті потреби відповідача, а не на потреби сім`ї, суду не надано.

Крім того, беззаперечних, належних та допустимих доказів наявності у відповідача ОСОБА_2 банківськиї рахунків, відкритих під час шлюбу, на яких були наявні кошти на час припинення між ними шлюбних відносин, позивачем до суду не надано.

За таких обставин, суди попередніх інстанцій правильно відмовили в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за їх недоведеністю.

Судові рішення в цій частині відповідають вимогам законності та обгрунтованості, підстав для їх скасування немає.

Доводи касаційної скарги про те, що позивачем надано достатньо доказів на підтвердження позовних вимог щодо спільних коштів подружжя не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення в зазначеній вище частині постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду

Керуючись статтями 400, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 02 серпня 2017 року в частині позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного 11 червня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , скасувати, справу у цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 02 серпня 2017 року в частині позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільних грошових коштів - залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:В. І. Журавель

В. І. Крат
В. М. Коротун
В. П. Курило