Постанова

Іменем України

26 червня 2019 року

м. Київ

справа № 344/15916/15-ц

провадження № 61-13322св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І., Кривцової Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області у складі судді Бадій О. М. від 26 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області у складі колегії суддів: Горейко М. Д., Вакарчук В. М., Проскурніцького П. І., від 14 березня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання зобов`язань за розписками спільним боргом та стягнення половини боргу за розписками.

Позовна заява мотивована тим, що з 09 серпня 2002 року по 12 серпня 2013 року він перебував з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі. У 2007 році сторони вирішили придбати квартиру, що будувалась ПП «АРС-ДІМ», кошти на яку позичили у його батька - ОСОБА_3 , а саме 31 жовтня 2007 року - 26 000 дол. США, 02 червня 2008 року - 9 800 грн та 01 жовтня 2008 року - 10 000 грн.

31 жовтня 2007 року він уклав на своє ім`я договір купівлі-продажу облігацій на придбання іменних безпроцентних облігацій на загальну суму 184 320 грн з метою подальшого обміну на квартиру АДРЕСА_1 .

У зв`язку зі зверненням ОСОБА_3 до суду з позовом про повернення вказаних коштів, рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 31 жовтня 2012 року з нього на користь ОСОБА_3 стягнуто борг за розписками у розмірі 227 579 грн та судові витрати.

У 2014 році він повернув ОСОБА_3 заборгованість за розписками.

Зазначав, що при укладенні боргових розписок він діяв в інтересах сім`ї, а тому вважав, що заборгованість за ними є спільним боргом позивача та відповідача.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просив визнати боргову розписку від 31 жовтня 2007 року, укладену між ним та ОСОБА_3 , такою, що укладена в інтересах подружжя, а зобов`язання за розпискою спільним боргом його та ОСОБА_2 , а також стягнути з відповідача на його користь суму сплачених ним коштів за борговою розпискою у розмірі 113 789,50 грн, 1 000 грн понесених витрат та судового збору у розмірі 1 138,89 грн, а всього на загальну суму 115 927,29 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 26 січня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надав належних та допустимих доказів того, що грошові кошти, які він позичив у свого батька за договорами позики, використані ним в інтересах сім`ї.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 14 березня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, оскільки позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що договори позики ним були укладені в інтересах сім`ї, а тому вони не можуть створювати жодних обов`язків для відповідача як другого з подружжя.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У квітні 2016 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, не врахували, що безпроцентні іменні облігації були придбані ним у ПП «АРС-ДІМ» саме для подальшого їх обміну на квартиру, у зв`язку з чим 31 жовтня 2007 року і був укладений попередній договір міни. Зазначав, що незважаючи на те, що основний договір міни не був укладений, позичені кошти були направлені ним в інтересах подружжя на придбання квартири.

Також зазначав, що суди залишили поза увагою, що рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 15 серпня 2012 року, яким поділено спільне майно подружжя, а саме виділено йому та ОСОБА_4 по 1 152 шт. (1/2) цінних паперів (облігацій) на суму 92 160 грн.

Крім того, відповідач не зверталась до суду з позовом про визнання договорів позики недійсними у зв`язку з тим, що вони укладені другим з подружжя без її згоди, а тому ці договори є такими, що укладені ним в інтересах сім`ї та створюють наслідки для другого з подружжя.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 квітня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 липня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У березні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями 11 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачу - Кривцовій Г. В.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

У справі, що переглядається, установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 09 серпня 2002 року по 12 серпня 2013 року.

31 жовтня 2007 року, 02 червня 2008 року та 01 жовтня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладені договори позики, які оформленні розписками, згідно з яким позивач позичив у свого батька ОСОБА_3 на придбання квартири грошові кошти, а саме 31 жовтня 2007 року - 26 000 дол. США, 02 червня 2008 року - 9 800 грн та 01 жовтня 2008 року - 10 000 грн.

31 жовтня 2007 року між ОСОБА_1 та ПП «АРС-ДІМ» укладений договір, згідно з умовами якого придбав у ПП «АРС-ДІМ» облігації в кількості 2 304 шт. загальною вартістю 184 320 грн.

Також 31 жовтня 2007 року між ОСОБА_1 та ПП «АРС-ДІМ» укладений попередній договір міни, відповідно до якого сторони домовились, що на підставі основного договору міни ПП «АРС-ДІМ» набуває у власність іменні безпроцентні (дисконтні) облігації в кількості 2 304 шт., а ОСОБА_1 набуває у власність трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Основний договір міни між сторонами укладений не був.

Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 31 жовтня 2012 року з ОСОБА_1 на користь його батька ОСОБА_3 стягнуто борг за розписками в сумі 227 579 грн, 2 000 грн понесених судових витрат, а всього 229 579 грн, та в дохід державного бюджету - 2 275,79 грн судового збору.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, у тому числі колишнім, підлягають застосуванню передусім норми Сімейного кодексу України (далі - СК України).

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Стаття 65 СК України регламентує право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 65 СК України передбачено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Майном як особливим об`єктом, згідно з частини першої статті 190 ЦК України є також майнові права та обов`язки.

На підставі частини четвертої статті 65 СК України укладений одним із подружжя договір створює обов`язки для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сім`ї, а майно, одержане за цим договором, використане для задоволення потреб сім`ї.

Установивши, що згоди на отримання грошових коштів за розписками відповідач не надавала, а позика використана позивачем не в інтересах сім`ї, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Доводи ОСОБА_1 про те, що грошові кошти за розписками використані ним в інтересах сім`ї, є безпідставними, з огляду на таке.

Так, рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 15 серпня 2012 року проведено поділ спільного майна подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , а саме виділено кожному із них по 1 152 шт. цінних паперів (облігацій).

Вказаним судовим рішенням встановлено, що вказані облігації набуті сторонами за спільні кошти під час шлюбу шляхом укладення договору купівлі-продажу облігацій від 31 жовтня 2007 року.

Однак, цим судовим рішенням не встановлювався факт того, що зазначені облігації придбані за грошові кошти, отримані ОСОБА_1 за розписками, та матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що позивач за вказані грошові кошти придбав облігації, тобто використав грошові кошти, отримані у позику, в інтересах сім`ї.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновком судів попередніх інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 14 березня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: Б. І. Гулько Г. В. Кривцова Р. А. Лідовець Ю. В. Черняк