Постанова

Іменем України

26 червня 2019 року

м. Київ

справа 635/2650/16-ц

провадження № 61-17855 св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Кривцової Г. В. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

треті особи: ОСОБА_7 , Служба у справах дітей районної державної адміністрації Харківського району Харківської області, приватний нотаріус Харківського нотаріального округу Павлова Олена Олександрівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області у складі судді Панас Н. Л. від 21 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області у складі колегії суддів: Шаповал Н. М., Кіпенка І. С., Кружиліної О. А., від 16 березня 2017 року

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2016 року ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання договорів недійсними та визнання права власності на 1/ 2 частку житлового будинку в порядку спадкування за законом.

Позовні вимоги мотивовано тим, що неповнолітній ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в шлюбі, укладеному 13 лютого 1993 року між позивачем та ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Після смерті ОСОБА_8 відкрилася спадщина, до складу якої входить Ѕ частка будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Після звернення до нотаріальної контори для оформлення спадкових прав неповнолітнього сина позивачу стало відомо, що зазначений будинок на праві власності належить ОСОБА_4 - племінниці померлої на підставі рішення Харківського районного суду Харківської області від 03 грудня 2010 року, яким було визнано право власності на спірний будинок в порядку спадкування за законом, визнано дійсним договір купівлі-продажу будинку, укладений 07 грудня 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та визнано ОСОБА_4 власником спірного будинку. Позивач вказував, що ОСОБА_8 на час смерті свого батька ОСОБА_9 , який помер у 2003 році та матері ОСОБА_10 , яка померла у 2009 році, мешкала у спірному будинку, а тому прийняла спадщину. Просив визнати право власності на Ѕ частку спірного будинку за ОСОБА_2 у порядку спадкування за законом та просив визнати недійсним договір купівлі-продажу спірного будинку, укладений 07 грудня 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

У серпні 2016 року позивач уточнив свої вимоги та просив визнати недійсними: договір купівлі-продажу Ѕ частки спірного будинку, укладений 02 червня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 ; договір купівлі-продажу Ѕ частки спірного будинку, укладений 30 травня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач ОСОБА_4 розпорядилася домоволодінням у той час, коли судом було порушено справу щодо визнання права власності на частку у спірному майні. Крім того, позивач указував, що не отримавши дозвіл в органах опіки та піклування на вчинення правочинів, ОСОБА_4 порушила права своїх дітей як співвласників будинку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 21 грудня 2016 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Рішення суду мотивовано тим, що мається судове рішення, яким за ОСОБА_4 визнано право власності на спірний будинок. Вказане рішення ніким не оскаржене та не скасоване, набрало законної сили. Тому суд відхилив доводи позивача, що неповнолітній ОСОБА_2 має право на спадкування Ѕ частки у спірному будинку. Крім того, суд не погодився з доводами позивача, що діти ОСОБА_4 мали право на майно у вигляді спірного будинку, а отже їх права унаслідок укладення спірних договорів купівлі-продажу часток будинку не порушені.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 16 березня 2017 року відмовлено в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , та рішення Харківського районного суду Харківської області від 21 грудня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що позивачем не дотримано встановлений частиною першою статті 1297 ЦК України обов`язок спадкоємця звернутися до нотаріуса за отриманням свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Крім того, суд зазначив, що існує судове рішення, яким визнано право власності на спірний будинок за ОСОБА_4 , яке не було оскаржене, тому підстави для задоволення позову ОСОБА_1 відсутні. Пославшись на Постанову Пленуму Верховного суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», апеляційний суд вказав, що позивач, як особа, яка не брала участі у справі, якщо суд вирішив питання про її права та обов`язки, має право оскаржити рішення Харківського районного суду Харківської області від 03 грудня 2010 року в апеляційному порядку.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення та направити справу на новий судовий розгляд.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суди, ухвалюючи рішення, не в повній мірі врахували обставини справи. Не взяли до уваги що спадкодавець ОСОБА_8 не брала участі в цивільній справі, що розглядалася Харківським районним судом Харківської області у 2010 році, рішенням якого було визнано право на спірний будинок за сестрою та племінницею померлої, а тому позивач, який звернувся до суд в інтересах неповнолітнього спадкоємця, має право при розгляді даної цивільної справи оспорювати обставини, встановлені вказаним судовим рішенням. Вказує, що суди першої та апеляційної інстанції не в повній мірі дослідили подані докази, неправильно встановили обставини справи, внаслідок чого неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права.

У серпні 2017 року позивач надав письмові пояснення, у яких вказував, що рішення Харківського районного суду Харківської області від 03 грудня 2010 року скасовано рішенням Апеляційного суду Харківської області від 07 червня 2017 року. Відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на житловий будинок та в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання угоди дійсною та про визнання права власності на житловий будинок.

Доводи особи, яка подала відзив

У відзиві на касаційну скаргу відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вказують, що позивачем обрано невірний спосіб захисту свого права. Спадкодавець ОСОБА_8 свого часу не прийняла спадщину після смерті батьків, не виконала свого обов`язку щодо отримання свідоцтва про право на спадщину, не звернулася за його державною реєстрацію, тобто не набула права власності на спірний будинок. Із моменту набуття права власності на спірний будинок ОСОБА_4 та за життя ОСОБА_8 , остання не вчиняла дій щодо оформлення спадщини, тому її спадкоємці позбавлені права заявляти вимогу щодо права власності на будинок і позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 вересня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями 05 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві - Кривцовій Г. В.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

У справі, що переглядається, встановлено, що спірним є домоволодіння АДРЕСА_1 .

Вказаний будинок з надвірними спорудами належав на праві власності ОСОБА_11 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . На це домоволодіння відкрилась спадщина.

Спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_11 був його син - ОСОБА_9 , який проживав та був зареєстрований спірному будинку разом зі своєю дружиною ОСОБА_10

ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , а ОСОБА_10 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 .

ОСОБА_12 та ОСОБА_3 є доньками ОСОБА_9 та ОСОБА_10

ОСОБА_12 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Її спадкоємцями є її сини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

ОСОБА_4 є донькою ОСОБА_3 .

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 03 грудня 2010 року за ОСОБА_3 було визнано право власності на перебудований житловий будинок з усіма надвірними будівлями та спорудами, розташований у АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_11 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Визнано дійсним укладений 07 грудня 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договір купівлі-продажу спірного житлового будинку та визнано за ОСОБА_4 право власності на житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_1 .

30 травня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу Ѕ частки сіпрного житлового будинку.

02 червня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу Ѕ частки спірного житлового будинку.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню .

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Підставою своїх вимог ОСОБА_1 зазначив недобросовісність відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та порушення ними загальних засад цивільного законодавства - справедливості, добросовісності та розумності.

Ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди першої та апеляційної інстанції спиралися на встановлені судовим рішенням Харківського районного суду Харківської області від 03 грудня 2010 року обставини.

Однак вказане судове рішення не є преюдиційним при розгляді зазначеної справи.

За наслідками розгляду цієї справи суди першої та апеляційної інстанції зробили висновки про доведеність і обґрунтованість частини позовних вимог, а саме: щодо права власності за ОСОБА_3 на спірний будинок в порядку спадкування за законом після смерті спадкодавців ОСОБА_11 та ОСОБА_9 ; визнали дійсним договір купівлі-продажу будинку від 07 грудня 2008 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Однак Верховний Суд вважає висновки судів щодо відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 необґрунтованими, адже вони спростовуються матеріалами справи, а оскаржувані судові рішення - такими, що не відповідають критеріям законності й обґрунтованості, установленим у статті 213 ЦПК України у редакції, чинній на час ухвалення судами першої й апеляційної інстанцій рішень у справі.

Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року ( який діяв на час спірних правовідносин) визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Натомість, пунктом 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» визначено, що під судовим рішенням, зазначеним у частині третій статті 61 ЦПК України 2004 року, мається на увазі будь-яке судове рішення, яким справа вирішується по суті, яке ухвалює суд у порядку цивільного судочинства (рішення, в тому числі й заочне, або ухвала, а також судовий наказ), у порядку господарського судочинства - відповідно до Господарського процесуального кодексу України 2004 року, у порядку адміністративного судочинства - відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України 2004 року.

За змістом частини третьої статті 14, частини третьої, статті 61, частини другої статті 223 ЦПК України 2004 року особи, які не брали участі в цивільній, господарській або адміністративній справі, в якій судом ухвалено відповідне судове рішення, мають право при розгляді іншої цивільної справи за їх участю оспорювати обставини, встановлені цими судовими рішеннями.

Поза увагою судів обох інстанцій залишилися обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, на які посилався позивач на обґрунтування своїх вимог та якими обґрунтовував відповідач свої заперечення проти позову, а згідно з частиною четвертою статті 60 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи в судах, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 1 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання позову та розгляду справи в судах) завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Аналогічне положення міститься у статті 2 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року, згідно з частиною другою якої суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Статтею 10 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій) установлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

За приписами статті 57 ЦПК України (у зазначеній редакції) доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Аналогічні норми містяться у статті 76 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року.

У частині другій статті 59 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання позову та розгляду справи в судах) передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Аналогічні вимоги містяться у статті 78 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року.

Згідно з частиною першою статті 60 ЦПК України (у вказаній редакції) кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання позову та розгляду справи в судах; відповідні приписи закріплені й у ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року), визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні спорів, що стосуються, зокрема, спадкування майна (дослідження обґрунтованості, визначення кола спадкоємців, часток у майні, що спадкується, наявності доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення цього суду у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін як одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Однак, вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суди порушили указані норми процесуального права щодо дотримання завдань цивільного судочинства, сприяння всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, що в свою чергу призвело до порушення принципу рівності сторін стосовно неповнолітнього ОСОБА_2

Зокрема, на обґрунтування своїх доводів щодо кола спадкоємців та частки у праві власності на спадкове майно ОСОБА_1 надав довідку селищної ради, свідоцтво про народження ОСОБА_8 . Однак зі змісту судових рішень не вбачається, що вони досліджувалися судом та що такі доводи взагалі взяті до уваги.

На порушення вимог статей 212, 213, 214 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах) суди не перевірили належним чином доводів ОСОБА_1 щодо кола спадкоємців, що призвело до неправильних висновків по суті вирішеного спору.

З огляду на вказане не можуть вважатися законними й обґрунтованими висновки судів про відмову в задоволенні позову.

Підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частини третя, четверта статті 411 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року).

Також слід врахувати, що рішенням Апеляційного суду Харківської області від 07 червня 2017 року скасовано рішення Харківського районного суду Харківської області від 03 грудня 2010 року, яким були встановлені обставини, на які спиралися суди першої та апеляційної інстанції, ухвалюючи оскаржувані судові рішення.

Оскільки Верховний Суд позбавлений можливості встановити нові обставини, дослідити нові докази та надати їм відповідну правову оцінку, справа підлягає направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

У такому разі розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 21 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 16 березня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: Б. І. Гулько Р. А. Лідовець Г. В. Кривцова Ю. В. Черняк