Номер провадження: 22-ц/813/2387/19
Головуючий у першій інстанції Бойчук А. Ю.
Доповідач Кравець Ю. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.06.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді - Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Комлевої О.С.,

з участю секретаря судового засідання - Павлючук Ю.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в м.Одеса апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17.10.2018 року ухваленого суддею Бойчуком А.Ю.,

встановив:

28.08.2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив витребувати на свою користь з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 нежилі приміщення салону та магазину, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та складаються в цілому з нежилих приміщень 1-го поверху, загальною площею 182,1 кв.м., обґрунтовуючи свої позовні тим, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19.02.2016 року по цивільній справі № 2-144/11 було задоволено позов ОСОБА_1 про витребування спірних приміщень з незаконного володіння ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Позивач зазначав, що не дивлячись на те, що його позов було забезпечено згідно з ухвалою суду від 25.11.2004 року шляхом накладення арешту на зазначені приміщення, ОСОБА_5 відчужив спірні приміщення на користь відповідача на підставі договору купівлі-продажу від 28.12.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Василенко О.В. після того, як рішення суду на користь позивача було залишено без змін відповідно до ухвали апеляційного суду Одеської області від 15.11.2016 року. Враховуючи те, що на даний час спірні приміщення зареєстровані за ОСОБА_6 , позивач не може відновити свої порушені майнові права на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19. 02.2016 року в цивільній справі № 2-144/11.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17.10.2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Витребувано на користь громадянина Держави Ізраїль ОСОБА_1 з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 нежилі приміщення салону та магазину, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та складаються в цілому з нежилих приміщень 1-го поверху, загальною площею 182, 1 кв.м., реєстраційний номер нерухомого майна: 00. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, апеляційну скаргу подав представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 ,в якій з посиланням на незаконність та необґрунтованість рішення суду, яке прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні заявлених ОСОБА_1 позовних вимог у повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 обґрунтовує тим, що в судовому засіданні, в яком було прийнято оскаржуване рішення, у якості представника позивача брала участь особа, яка не мала повноважень на ведення справи у суді, оскільки строк дії виданої йому довіреності закінчився. Крім того представник апелянта зазначає, що районний суд не встановив право власності позивача на спірне майно та помилково вважав обставини, встановлені розгляді справи № 2-144/11 преюдиційними, скільки ОСОБА_2 не брала участь у розгляді цієї справи. Також представник апелянта зазначає, що ОСОБА_2 є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна, яке належить їй на підставі договору купівлі - продажу від 28.12.2016 року та цей об`єкт є іншим об`єктом нерухомого майна, відмінним від майна, яке нібито належить позивачу, має свій реєстраційний номер, отже витребування цього майна є незаконним. Враховуючи той факт, що ОСОБА_2 придбала нежитлові приміщення салону та магазину, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 за відплатним договором, то вона є добросовісним набувачем, натомість з рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19.02.2016 року не вбачається, що майно, яке наразі належить ОСОБА_2 , вибуло з власності ОСОБА_1 поза його волею. Також ОСОБА_3 вважає, що судом першої інстанції не було залучено до участі у справі у якості третьої особи ОСОБА_5 , який був продавцем спірного майна, до якого, згідно діючого законодавства, ОСОБА_2 може звернутись з вимогою до відшкодування збитків.

Вважаючи апеляційну скаргу безпідставною, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_7 звернувся до суду апеляційної інстанції з відзивом на неї, у якому зазначив, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги - такими, що не можуть прийматись до уваги.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вислухавши сторони, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції встановив наступні обставини та дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19.02.2016 року в цивільній справі №2-144/11 було задоволено позов ОСОБА_1 про витребування спірних приміщень з незаконного володіння ОСОБА_4 та ОСОБА_5

У зазначеному рішенні суду встановлено, що 01.03.1999 року громадянин Ізраїлю ОСОБА_1 придбав квартиру АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу, посвідченим державним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мельник Л.В., який внесено до реєстру за №2-1255. Після реєстрації органах МБТІ та РОН ОСОБА_1 набув право власності на вказану квартиру.

Рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 20.06.2003 року за ОСОБА_9 було визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , яке рішенням Верховного суду України від 18.08.2010 року було скасоване.

У подальшому квартира неодноразово відчужувалася. Останніми власниками квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

У вказаній справі позивач просив позовні вимоги задовольнити та витребувати в ОСОБА_5 та ОСОБА_4 із незаконного володіння майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , яка зареєстрована на даний час як нежиле приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказана вимога була задоволена в рішенні суду від 19.02.2016 року в цивільній справі № 2-144/11.

Постановою апеляційного суду Одеської області від 26.04.2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишено без задоволення, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19.02.2016 року залишено без змін.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

ОСОБА_2 придбала від ОСОБА_5 у власність нежилі приміщення салону магазину, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 28.12.2016 року.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, ОСОБА_2 є власником нежилих приміщень салону та магазину за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, посилався на те, що спірні приміщення вибули поза його волею, а також усупереч заходам забезпечення позову, які не були скасовані, а тому вважає, що на його користь повинні бути витребувані з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

Враховуючи характер спірних правовідносин, зміст заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що даний спір пов`язаний із захистом права власності.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст.41 Конституції України та п. 2 ч.1 ст.3 , ст.321 ЦК, ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом ст.388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Положення ст.388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню за правилами ст. ст.387, 388 ЦК України. П.19 вказаної Постанови передбачено, що застосовуючи положення ст.387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Майно може бути повернуте за позовом власника про його витребування на підставі ст.387 ЦК України, якщо позивач надасть докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених в цій статті, а саме підтвердження право власності позивача на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння поза його волею, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном.

За змістом вказаної статті право на витребування майна належить лише власнику та лише у особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, і може мати місце лише за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза його волею.

З наявних в матеріалах справи доказів суд встановив, що спірне майно вибуло з володіння позивача поза його волею.

Оцінивши всі надані суду докази у їх сукупності, встановивши дійсний характер спірних правовідносин між сторонами, з врахуванням тієї обставини, що позивачем доведений факт належності йому спірних приміщень, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявленого позову та вважав що він підлягає задоволенню.

Колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду. Оскільки, суд першої інстанції, з`ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про незаконність судового рішення з посиланням на спливання строку дії довіреності, виданої позивачем, оскільки окрім довіреності повноваження представника позивача підтверджуються ордером, який був виданий адвокатом Варічевим М.Я. 27.03.2017 року (Додаток № 3) для додаткової можливості використання своїх професійних прав.

Вищевказаний ордер, згідно до ч.4 ст.62 ЦПК України, є самостійним та достатнім підтвердженням повноважень адвоката на представництво інтересів фізичної особи в цивільній справі.

Твердження апелянта про безпідставне звільнення судом першої інстанції позивача від обв`язку доказування свого права власності на спірний об`єкт, яке було встановлене рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19.02.2016 року в цивільній справі №2-144/11, з посиланням на ту обставину, що відповідач не була стороною у вказаній справі, є помилковим, оскільки не відповідає змісту ч.4 ст.82 ЦПК України, відповідно до якої обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи те, що суд першої інстанції визнав встановленими лише обставини, що мали місце до 19.02.2016 року та стосувалися набуття позивачем спірного об`єкту та подальшого його вибуття з володіння позивача поза його волею; при цьому вказані обставини жодним чином не стосувалися відповідача, яка у вказаний період не мала відношення до спірного об`єкту, то, на переконання апеляційного суду, районний суд обґрунтовано визнав вищевказані обставини встановленими згідно рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19.02.2016 року в цивільній справі №2-144/11 у відповідності до ч.4 ст.82 ЦПК України.

Окрім того, апеляційний суд зазначає, що відповідач під час розгляду справи як в суді першої так і апеляційної інстанції не спростувала вищевказані обставини.

Доводи апелянта про незаконність рішення суду з посиланням на добросовісність відповідача, не спростовують висновків суду про наявність підстав для витребування спірного об`єкту, оскільки п.3 ч.1 ст.388 ЦК України, на яку посилається апелянт, передбачає витребування майна з чужого незаконного володіння саме добросовісного набувача за умови коли об`єкт права власності вибув з володіння його власника поза його волею.

Враховуючи вказане, а також те, що факт вибуття спірного об`єкту з володіння позивача поза його волею був встановлений рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19.02.2016 року в цивільній справі №2-144/11, апеляційний суд вважає, що можлива добросовісність ОСОБА_2 в даному випадку жодним чином не перешкоджає витребуванню спірного об`єкта та не вказує на порушення судом першої інстанції положень ст.388 ЦК України.

Помилковими є твердження апелянта, що спірний об`єкт є іншим об`єктом нерухомого майна, відмінним від майна, яке належить позивачу, з огляду на таке.

Судом апеляційної інстанції встановлена численна зміна правовстановлюючих документів, неодноразові «узаконювання» та зміна статусу приміщення з квартири на нежитлове приміщення, що є наслідком дій попередніх незаконних володільців об`єкту, які під час довготривалого розгляду цивільної справи №2-144/11 намагались уникнути його витребування.

Разом з тим, зібраними в зазначеній справі доказами було встановлено, що нежитлове приміщення, зареєстроване на підставі Свідоцтва про право власності НОМЕР_1 , до його реконструкції було квартирою АДРЕСА_1 , яка вибула з володіння позивача поза його волею.

Той факт, що нежитлове приміщення є реконструйованою квартирою позивача був встановлений рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19.02.2016 року в цивільній справі №2-144/11. Зокрема останній абзац 2-ої сторінки та перший абзац 3-ої сторінки вказаного судового рішення містить висновок суду про те, що квартира АДРЕСА_1 була?реконструйована у нежитлове приміщення, про що Приморською районною адміністрацією було видане розпорядження від 28.02.2006 року.

Вищевказані обставини були досліджені та належним чином встановлені під час розгляду справи №2-144/11, у зв`язку з чим судом було прийнято рішення про витребування спірного об`єкту від ОСОБА_5 .

При цьому суд в своєму рішенні визначив спірний об`єкт наступним чином: «квартира АДРЕСА_1 , яка зареєстрована на теперішній час як нежиле приміщення за адресою: АДРЕСА_1 ».

Таким чином, розглядаючи справу №522/16177/17, суд обґрунтовано прийняв до уваги встановлені рішенням суду в справі №2-14-4/11 обставини та дійшов висновку про те, що спірне нежитлове приміщення належить позивачеві та має бути витребуване від ОСОБА_2.

Кріт того апеляційний суд вважає, доводи апеляційної скарги щодо не залучення судом ОСОБА_5 у якості третьої особи, не є такими що можуть бути підставою для скасування судового рішення, оскільки на правильність висновків суду щодо відповідача вони не впливають.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 13 ЦПК України: за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17.10.2018 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04.07.2019 року.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.Г.Журавльов

О.С.Комлева