Дата документу 02.07.2019 Справа № 335/8807/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №335/8807/18 Головуючий у 1 інстанції: Макаров В.О.
Провадження № 22-ц/807/2158/19 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Крилової О.В.,

Бєлки В.Ю.,

при секретарі: Бєловій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, ОСОБА_2 , треті особи: Департамент з управління житлово-комунальним господарством Запорізької міської ради, Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, Головне управління Національної поліції в Запорізькій області про визнання незаконними рішень виконавчого комітету Запорізької міської ради, визнання недійсним ордеру на житлове приміщення, визнання права користування житловим приміщенням (квартирою) та вселення,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, ОСОБА_2 , треті особи: Департамент з управління житлово-комунальним господарством ЗМР, Департамент реєстраційних послуг ЗМР, ГУНП в Запорізькій області про визнання незаконними рішень виконавчого комітету ЗМР, визнання недійсним ордеру на житлове приміщення, визнання права користування житловим приміщенням (квартирою) та вселення.

В обґрунтування позовних вимог з урахуванням уточнень, зазначала, що згідно ордеру № 418, виданого 29.04.1966 року Виконавчим комітетом Запорізької міської ради депутатів трудящих, на ім`я її рідної матері ОСОБА_3 , останній була надана у користування однокімнатна квартира АДРЕСА_1 , площею 19,15 кв.м.

У зазначеній однокімнатній квартирі станом на 1988 рік були прописані наступні члени її родини, а саме вона - ОСОБА_1 , її мати - ОСОБА_4 , її брат - ОСОБА_5 та її батько - ОСОБА_6 .

Після одруження в 1990 році ОСОБА_1 виписалася з квартири та прописалася у свого чоловіка, з яким на той час перебувала у шлюбі. 24 лютого 1998 року ОСОБА_1 розлучилася з чоловіком, а тому вона була вимушена знятися з реєстраційного обліку із квартири колишнього чоловіка.

В подальшому, після розлучення, вона працювала в Італії у період часу з 1998 року по 2004 рік включно. У 2004 році ОСОБА_1 повернулася до України.

За час перебування позивача в Італії, мати ОСОБА_1 розлучилася, в результаті чого її батько - ОСОБА_6 знявся з реєстраційного обліку. Таким чином, станом на час повернення позивача до України, в спірній квартирі залишилися зареєстрованими наступні особи: рідний брат позивача - ОСОБА_5 , та її мати - ОСОБА_4 .

У 2004 році ОСОБА_1 познайомилася з чоловіком, з яким в наступному проживала більше шести років, як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу, та була прописана у нього в квартирі.

В 2010 році, ОСОБА_1 повернулася проживати у квартиру АДРЕСА_1 , де проживали матір та її брат.

Після смерті матері позивача у 2010 році, у спірній квартирі залишилися фактично проживати тільки вона з її братом - ОСОБА_5 , при цьому в квартирі був зареєстрований лише її брат.

Квартира АДРЕСА_1 приватизованою не була, знаходиться у комунальній власності Територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради.

Як зазначає ОСОБА_1 , її брат бажав поставити її на реєстраційний облік у спірну квартиру, проте вказане питання постійно відтягувалося. Після смерті брата, ОСОБА_1 , реалізуючи свої цивільні права щодо реєстрації у спірній квартирі звернулася до Департаменту з управління житлово-комунальним господарством Запорізької міської ради із відповідною заявою. Але, відповіддю Департаменту з управління житлово-комунальним господарством Запорізької міської ради за № С-2012 від 11.04.2018 року, позивачу було відмовлено у здійсненні реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 .

Окрім того, ОСОБА_1 вказує у позові, що вона є інвалідом ІІ групи. Відсутність реєстрації не дає їй можливості оформити необхідні соціальні виплати, а саме виплати по пенсії з інвалідності, оскільки Управління соціального захисту населення відмовляє їй у оформленні матеріальної допомоги в результаті відсутності реєстрації.

Також, за твердженням позивача, у період з моменту подання позову до суду та початку слухання справи, ОСОБА_1 було примусово виселено відповідачем ОСОБА_2 із спірної квартири.

Як їй стало відомо, виконавчим комітетом Запорізької міської ради було прийняте відповідне рішення від 09.07.2018 року про затвердження наказу начальника ГУНП в Запорізькі області від 26.06.2018 року № 799 та від 26.06.2018 року № 800 про надання службової житлової площі по АДРЕСА_2 , майору поліції ОСОБА_2 , та оформлення службового ордеру на однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 , відповідачу ОСОБА_2 , 1976 року народження.

Позивач вважає, що відповідне рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради є незаконним, оскільки ордер повинен видаватися виключно на житлове приміщення, яке ніким не зайняте. Але, ОСОБА_1 наполягає, що вона проживала у спірній квартирі з 2010 року.

З огляду на вищенаведене просила суд визнати незаконним рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради № 306/6 від 25.06.2018 року в частині включення до числа службової житлової площі ГУНП в Запорізькій області однокімнатної квартири АДРЕСА_3 ; визнати незаконним рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради № 344/5 від 27.07.2018 року в частині затвердження наказу начальника головного управління Національної поліції в Запорізькій області від 26.06.2018 року № 799 про надання службової житлової площі по АДРЕСА_2 у м. Запоріжжі майору поліції ОСОБА_2. ; визнати незаконним рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради № 344/5 від 27.07.2018 року в частині оформлення службового ордеру на однокімнатну квартиру АДРЕСА_5 на ОСОБА_2 , 1976 року народження; визнати недійсним ордер на службове житлове приміщення № 6 серії «С» від 03.08.2018 року виданий виконавчим комітетом Запорізької міської ради на ім`я ОСОБА_2 , 1976 року народження, на право зайняття службового житлового приміщення - квартири НОМЕР_4 житловою площею 18,76 кв. АДРЕСА_7 ; визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право користування однокімнатною квартирою АДРЕСА_1 , житловою площею 18.76 кв.м (загальною площею - 32,17 кв.м); усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , права користування однокімнатною квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 , 1976 року народження, із квартири АДРЕСА_1 ; вселити у однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 ; зняти ОСОБА_2 , 1976 року народження, з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2019 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним ордер на службове житлове приміщення № 6 серії «С» від 03.08.2018 року, виданий виконавчим комітетом Запорізької міської ради на ім`я ОСОБА_2 , 1976 року народження, на право зайняття службового житлового приміщення - квартири НОМЕР_4 житловою площею 18,76 кв. м. (загальною площею АДРЕСА_7 . В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаними рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. В обґрунтування скарги зазначала, що суд в своєму рішенні зазначає, що ордер було видано із порушенням вимог ст. 58 ЖК України, при цьому не скасував рішення, на підставі яких цей ордер було видано. Зазначеними рішеннями також було обмежено право ОСОБА_1 на жило, що є неприпустимим з огляду на положення Конституції України та Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а отже вони також підлягають скасуванню. ОСОБА_1 вказувала що вселилася в квартиру на законних підставах, як член сім`ї померлого наймача - ОСОБА_4 , а після смерті брата продовжила проживати в квартирі, а отже, розумінні ч. 3 ст. 64 ЖК України набула прав і обов`язків наймача. Просила скасувати рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2019 року, та ухвалити нове, яким задовольнити її позов в повному обсязі.

12 червня 2019 року на адресу апеляційного суду від Запорізької міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 .Апеляційну скаргу вважають безпідставною, необґрунтованою, та такою, що не підлягає задоволенню. Зазначали, що судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_1 до спірної квартири не вселялась як член сім`ї наймача, наймач квартир ОСОБА_5 був проти вселення ОСОБА_1 до квартир та реєстрації її місця проживання в спірній квартири. Сама позивач ОСОБА_1 і свідки по справі, які були допитані в ході судових засідань, підтвердили ті обставини, що ОСОБА_1 в спірній квартирі за адресою АДРЕСА_2 не проживала та після смерті матері ІНФОРМАЦІЯ_2 не мала доступу до приміщення квартири, брат Позивача ОСОБА_5 до спірної квартири її не впускав, стосунки між братом та сестрою не були родинним, бажання реєструвати місце проживання ОСОБА_1 у спірній квартирі у ОСОБА_5 було відсутнє, як і бажання приватизувати квартиру. Просили скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

18 червня 2019 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона зазначає, що свідчення ОСОБА_1 спростовуються документально, а отже вважає апеляційну скаргу необґрунтованою.

Інші учасники справи своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України не скористались, відзивів на апеляційну скаргу не надали.

З апеляційної скарги вбачається, що рішення суду в частині визнання недійсним ордеру на службове житлове приміщення № 6 серії «С» від 03.08.2018 року, виданого виконавчим комітетом Запорізької міської ради на ім`я ОСОБА_2 на право зайняття службового житлового приміщення - квартири НОМЕР_4 житловою площею 18,76 кв. м. ( загальною площею - АДРЕСА_7 сторонами не оскаржується, а отже не переглядається судом апеляційної інстанції відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 367 ЦПК України.

Вислухавши доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставин справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, та вірно встановлено судом першої інстанції, що 29.04.1966 року на підставі протоколу засідання комісії по обміну житлової площі № 16-70 від 20.04.1966 року ОСОБА_8 виконавчим комітетом Запорізької міської ради депутатів трудящих видано обмінний ордер № 418 на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 13).

18 липня 1968 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_6 зареєстровано шлюб (т. 1 а.с. 14).

Зі свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 вбачається, що ОСОБА_1 , позивач по справі є донькою ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 15), шлюб між якими було розірвано 24 лютого 1998 року (т. 1 а.с. 16).

ОСОБА_1 була прописана в кв. АДРЕСА_1 з 01.03.1985 року, проте 24.01.1990 року виписана у зв`язку з вибуттям на іншу адресу.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого 16.07.2010 року Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Запорізькій області (т. 1 а.с. 18).

Після смерті ОСОБА_4 , в квартирі залишився мешкати та був зареєстрований з 24.03.1982 року її син та брат позивача - ОСОБА_5 (т.1 а.с. 19-20), який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 т. 1 а.с. 21).

З відповіді Департаменту з управління Житлово-комунальним господарством Запорізької міської ради від 11.04.2012 року на звернення ОСОБА_1 вбачається, що останній було відмовлено в реєстрації за вказаною адресою. Зазначено також, що ОСОБА_1 з 2010 року не має місця реєстрації проживання в м. Запоріжжя, а за життя брат не вирішував питання вселення позивача, як члена родини, до вказаної квартири (т. 1 а.с. 22).

Таким чином встановлено, що договір найму за адресою: АДРЕСА_2 , ні до ні після смерті ОСОБА_5 , не переукладався.

Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ними жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між ними особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Докази на підтвердження того, що ОСОБА_5 за життя надавав згоду про реєстрацію позивача в матеріалах справи також відсутні. Піклування та догляд за ним здійснювався спеціалістами Вознесенівського відділу соціальної допомоги. Похованням ОСОБА_5 займався ОСОБА_10 , який був його другом (т. 1 а.с. 114-120).

Крім цього, сама ОСОБА_1 зазначала, що не проживала в квартирі, знімала житло, оскільки відношення з покійним братом не складалися. Саме з підстав незгоди ОСОБА_5 ОСОБА_1 не вдалося тимчасово зареєструватися за вказаною адресою на підставі заяви ОСОБА_4 від 17.07.2004 року.

Відповідно до ст. 106 ЖК України, повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку.

В суді першої інстанції показами свідків підтверджено, що ОСОБА_1 заселилася до спірної квартири вже після смерті брата, у лютому 2018 року, ця обставина також зазначена в її апеляційній скарзі.

У відповідності до п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ № 207 від 02 березня 2016 року, смерть особи є підставою для зняття особи з місця реєстрації. Громадянин автоматично знімається з реєстрації. Таким чином, з 15.07.2010 року ОСОБА_4 та з 04.12.2017 року ОСОБА_5 вважаються знятими з реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 .

А отже, доводи в апеляційній скарзі ОСОБА_1 що вона вселилася в квартиру на законних підставах, як член сім`ї померлого наймача - ОСОБА_4 не заслуговують на увагу, оскільки її вселення відбулося вже після смерті наймача.

Статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Одними із основних засад (принципів) цивільного судочинства є змагальність сторін та диспозитивність.

За ст. 12 ЦПК України цивільне судочинствоздійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 79, 80 ЦПК України).

Згідно приписів ст. 12, ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Так, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 за життя брата не зверталась щодо своєї реєстрації в спірній квартирі до департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради.

Окрім цього, згідно довідки центру обліку бездомних осіб від 06.11.2017 року ОСОБА_1 перебувала на обліку центру бездомних осіб як особа, яка не має постійного місця проживання (т. 1 а.с. 70).

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи дійшла висновку, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання за нею право користування спірною квартирою, правильно визначився з виниклими правовідносинами та застосував положення Житлового Кодексу України, якими передбачено виникнення право на житло, всебічно та повно дослідив всі обставини справи, надав належну оцінку всім доказам, які були надані сторонами у справі.

Будь-які докази про те, що ОСОБА_5 за життя бажав вселити ОСОБА_1 у свою квартиру, чи намагався її зареєструвати в ній, вважав - відсутні.

Так, позивачем не надано жодного переконливого доказу підстав виникнення права на спірне житло, право на яке випливає з положень ст.ст.64, 65, 106 ЖК України та положень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України».

Рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради від 25.06.2018 року № 306/6 «Про службову житлову площу по АДРЕСА_10 та по АДРЕСА_12», однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 було включено до числа службової житлової площі ГУНПв Запорізькій області (т. 1 а.с. 67).

Відповідно до рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 27.07.2018 року № 344/5 «Про надання службової житлової площі по АДРЕСА_2 та по АДРЕСА_10 співробітникам ГУНП в Запорізькій області», затверджено накази начальника ГУНП в Запорізькі області від 26.06.2018 року № 799 та від 26.06.2018 року № 800 про надання службової площі по АДРЕСА_2 , майору поліції ОСОБА_2. та по АДРЕСА_13 майору поліції ОСОБА_14 . одному (т. 1 а.с. 65).

Таким чином, ОСОБА_1 не надано жодного доказу, що її вселення в квартиру АДРЕСА_1 , мало місце в установленому законом порядку, того, що зазначена квартира була постійним місцем її проживання, факту проживання з наймачем ОСОБА_5 однією сім`єю, ведення з ним спільного господарства, що в свою чергу унеможливлює визнання за нею права користування спірним житловим приміщенням, а отже ї не вбачається підстав для скасування рішень про включення спірної квартири до числа службової житлової площі ГУНП в Запорізькій області.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

В апеляційній скарзі скаржником не наведено доводів, які б спростували висновки суду, викладені в рішенні.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384,389 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2019 року по цій справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 09 липня 2019 року.

Головуючий

Судді: