Постанова

Іменем України

08 липня 2019 року

м. Київ

справа № 212/3965/16-ц

провадження № 61-23856св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Ігнатенка В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: ОСОБА_3 , Жовтневий районний відділ у м. Кривий Ріг Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2017 року у складі колегії суддів: Барильської А. П., Бондар Я. М., Зубакової В. П.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Жовтневий районний відділ у м. Кривий Ріг Головного управління Державної міграційної служби (далі - ГУ ДМС) України в Дніпропетровській області, про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 (назва вулиці змінено АДРЕСА_1 ).

30 квітня 1993 року між ОСОБА_6 , яка є її донькою, та відповідачем укладений шлюб. Позивач дозволила їм зареєструватися у вищевказаній квартирі, належній їй на праві власності, згодом в квартирі були зареєстровані і онуки.

У зв`язку із погіршенням стосунків між третьою особою та відповідачем, як то сімейні конфлікти, образи, приниження ОСОБА_3 , допущення відносно неї насильства, погрози довести її до самогубства, відбирання особистих речей, документів, вигнання з спірної квартири на вулицю тощо, шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 розірвано згідно рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 травня 2016 року.

20 грудня 2015 року ОСОБА_2 забрав свої речі та виїхав з належної позивачеві на праві власності квартири до квартири, яка належить на праві власності онуці ОСОБА_8 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується актом про непроживання від 20 червня 2016 року.

У зв`язку із вищенаведеним ОСОБА_1 просила задовольнити позовні вимоги.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 грудня 2016 року у складі судді Дехта Р. В., в якому виправлено описку ухвалою цього ж суду від 30 січня 2017 року, позов задоволено. Визнано ОСОБА_2 втратившим право користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач та відповідач у справі не є членами однієї сім`ї, не ведуть спільне господарство та позивач є одноосібним власником житлової нерухомості, тому має право вимагати усунення порушень свого права власності у будь-який час, зокрема, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 грудня 2016 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) в даному випадку не позбавляє відповідача права користування займаним приміщенням, а його відсутність у спірному жилому приміщенні викликана поважними причинами.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції неповно, невсебічно з`ясував обставини, які мають значення для справи, у зв`язку з чим скасував законне рішення суду першої інстанції та в порушення вимог статті 55 Конституції України не захистив порушене право позивача користуватися і розпоряджатися на власний розсуд своїм майном, через що вона має жити в одній квартирі із сторонньою людиною, яка вчиняє конфлікти та погрожує завдати шкоди її життю і здоров`ю. ОСОБА_1 зазначає, що відповідач не є членом її сім`ї, крім того, він має інше житло для проживання. Вважає, що протягом всього судового розгляду цієї справи ОСОБА_2 постійно змінював свої показання, намагаючись ввести суд в оману.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII«Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року, касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

15 травня 2018 року справу № 212/3965/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Жовтневий районний відділ у м. Кривий Ріг ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи Верховним Судом відзив на касаційну скаргу не надходив.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки воно ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Фактичні обставини справи встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_1 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 з 30 листопада 1993 року зареєстрований у вказаній квартирі, що підтверджується відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС України в Дніпропетровській області.

Третя особа у справі ОСОБА_3 є донькою позивача ОСОБА_1 .

Відповідно до рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 травня 2016 року шлюб, зареєстрований між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 30 квітня 1993 року, розірвано.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною першою статті 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Статтею 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

У відповідності до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов: відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік та відсутність поважних причин непроживання за адресою такого жилого приміщення.

У статті 47 Конституції Українипередбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК України), то власник на підставі статті 391 ЦК України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема, жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР); стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином, позивач ОСОБА_1 , як власник квартири, має право володіти, користуватися та розпоряджатися нею на власний розсуд, використовувати її для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Таке право позивача є непорушним і вона не може бути протиправно його позбавлена.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтями 156, 64 ЖК УРСР визначено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать: дружина власника, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, оскільки припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) в даному випадку не позбавляє відповідача права користування займаним приміщенням, а його відсутність у спірному жилому приміщенні викликана поважними причинами.

Встановивши, що відповідач заперечував факт добровільного припинення користування спірною квартирою, оскільки в період з 21 травня 2015 року по 05 липня 2016 року він проходив військову службу у Збройних силах України, що підтверджується матеріалами справи, та приймав участь в утриманні квартири, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив з того, що підстави, визначені ЖК УРСР, для визнання його таким, що втратив право користування житлом, відсутні.

Доводи касаційної скарги, що ОСОБА_2 має інше житло для проживання, що підтверджується актом від 20 червня 2016 року про непроживання його у квартирі АДРЕСА_1 , спростовуються встановленими апеляційним судом обставинами, що відповідач не проживав у квартирі з поважних причин.

Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки наявних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин справи, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до компетенції суду касаційної інстанції; такі не свідчать про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення апеляційної інстанції - без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко