Справа № 307/2980/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 червня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого судді - Джуги С.Д.

суддів - Куштана Б.П., Кожух О.А.

з участю секретаря: Балаж Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 21 лютого 2019 року, ухваленого суддею Чопик В.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні будинком шляхом виселення,-

в с т а н о в и в :

У жовтні 2018 року позивач звернувся в суд із зазначеним позовом до відповідача. Позовні вимоги мотивовано тим, що з відповідачкою він перебував в зареєстрованому шлюбі з 21 травня 1994р. 23 лютого 2017р. Тячівським районним судом шлюб між ними розірвано. До цього більше 10 років з відповідачкою вони не проживали і шлюбні стосунки були припинені. Відповідачка зареєстрована в будинку своїх батьків - в АДРЕСА_1 , однак продовжує проживати в його будинку в АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.02.2017 р., виданого державним нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори Лешко Н.Ф., належить йому, як спадкове майно. Відповідачка не являється членом його сім"ї, однак продовжує проживати в його будинку, робить йому скандали, безпідставно викликає на нього поліцію, нищить і псує його майно. Відповідачка перешкоджає йому в повній мірі реалізувати своє право власності, його права підлягають захисту. Посилаючись на ст. ст. 317, 31, 321, 391 ЦК України просив усунути йому перешкоди у володінні та розпорядженні належним йому житловим будинком за адресою АДРЕСА_3 шляхом виселення ОСОБА_2 з нього.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 21 лютого 2019 року у задоволенні заявленого позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалити у справі нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом не враховано обставини, які наведені в позовній заяві в обґрунтування заявлених вимог, не дано їм правильної юридичної оцінки та безпідставно відмовлено у заявленому позові.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість. Зазначає, що з 1994 року (моменту одруження) і по сьогоднішній день вона разом з неповнолітньою донькою проживає в належному позивачу будинку в АДРЕСА_3 , в який вона за попередньою згодою всіх дорослих членів сімї позивача (матері, батька) і самого позивача вселилася та проживає в ньому, жодних перешкод позивачу вона не створює, іншого місця проживання вона з неповнолітньою донькою не мають.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем обставини систематичного порушення правил співжиття не доведені належними та допустимими доказами, а саме по собі припинення сімейних відносин з власником будинку не є підставою для виселення відповідача із займаного приміщення

З такими висновками погоджується апеляційний суд, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Матеріалами справи встановлено, що будинок АДРЕСА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.02.2017 р., виданого державним нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори Лешко Н.Ф., належить позивачу, як спадкове майно.(а.с.6-7)

Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 21 травня 1994 р., який рішенням Тячівського районного суду від 23 лютого 2017 р. розірвано.(а.с.5)

Від шлюбу у них народилося двоє дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та неповнолітня дочка ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідачка зареєстрована в будинку своїх батьків - в АДРЕСА_1 , однак з часу одруження з позивачем ,з 1994 року, проживає в будинку позивача в АДРЕСА_3 , за місцем реєстрації не проживає, оскільки там проживає: вітчим, брат з дружиною та двома дітьми, що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов № 256 від 29.10.2018 року, довідкою про склад сім`ї № 1322 від 9.10.2018 року, які видані Тереблянською сільською радою, довідкою Вонігівської сільської ради №1200 від 30.10.2018 року. (а.с.10,25,26,29).

Відповідачка ОСОБА_2 є інвалідом ІІІ групи, по місцю проживання в АДРЕСА_3 характеризується виключно позитивно, до адміністративної, кримінальної відповідальності не притягалася, скарг на її поведінку не поступало.(а.с.27-28).

Ч.1ст. 383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Ч.1ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також ч.1ст. 405 ЦК України.

Відповідно до ч.4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Матеріалами справи доведено, що відповідачка ОСОБА_2 вселилася в спірний будинок на законних підставах, з ініціативи її чоловіка (позивача), як член сімї позивача, після розірвання шлюбу з позивачем, продовжує проживати у даному будинку разом з неповнолітньою дитиною. Припинення сімейних відносин з позивачем не позбавляє її права на користування даним житловим приміщенням.

Обгрунтовуючи заявлений позов позивач також зазначає, що відповідачка робить йому скандали, безпідставно викликає на нього поліцію, нищить і псує його майно.

Як роз`яснив судам Пленум Верховного Суду України у пункті 17 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем не подано суду жодних належних,допустимих, достовірних та достатніх доказів, які б підтверджували, що відповідачка порушує правила співжиття, нищить і псує майно позивача і створює позивачу перешкоди в користуванні його власністю. Такі посилання позивача є голослівними.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Європейський суд з прав людини вказує, що при розгляді справ про виселення національні суди повинні проаналізувати пропорційність такого заходу (справа «Дакус проти України» рішення 14 грудня 2017 року; справа «Кривіцька та Кривіцький проти України», рішення від 02 грудня 2010 року).

Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло (справа «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03),

Підстави для виселення відповідачки, з якою позивач проживав у зареєстрованому шлюбі з 1994 року та яка з 1994 року за його згодою та згодою колишніх власників будинку (батьків позивача) вселилась в будинок та користувалась ним, позивачем не доведені і не відповідають принципу пропорційності такого заходу.

З врахуванням наведеного суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у заявленому позові.

За вказаних обстанин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність заявленного позову та обгрунтовано в його задоволенні відмовив.

Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає.

За таких обставин апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд ,-

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 21 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 08 липня 2019 року.

Головуючий :

Судді: