Номер провадження: 22-ц/813/4051/19
Головуючий у першій інстанції Калашнікова О. І.
Доповідач Черевко П. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.06.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого - Черевка П.М.

Суддів - Дрішлюка А.І., Драгомерецького М.М.,

за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Київського районного суду м.Одеси від 16 січня 2019 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання договору іпотеки недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач у серпні 2018 року звернувся до суду з вимогами ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір іпотеки, укладений 29 березня 2007 року між Акціонерним комерційним Банком «УкрСиббанк» і ОСОБА_2 , стверджуючи, що вона є співвласником житлового будинку і земельної ділянки по АДРЕСА_1 з 2005 року, що встановлено рішенням суду, що вона - ОСОБА_1 не надавала своєї згоди на передачу житлового будинку і земельної ділянки в іпотеку Банку. В судовому засіданні представник позивача вимоги підтримала у повному обсязі.

Представник ПАТ «Дельта-Банк» позов не визнав з підстав його недоведеності. ОСОБА_2 позов визнав.

Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 16 січня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства «Дельта-Банк» про визнання договору іпотеки недійсним задоволено.

Визнано недійсним іпотечний договір, укладений 29 березня 2007 року Акціонерним комерційним інноваційним Банком «УкрСиббанк» (правонаступник ПАТ «Дельта Банк») і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ситніковою Ю.Д., зареєстрований в реєстрі за №1205.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представника ПАТ «Дельта Банк» звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Київського районного суду м.Одеси від 16 січня 2019 року та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 3, 4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства «Дельта-Банк» про визнання договору іпотеки недійсним суд помилково дійшов зазначеного висновку, виходячи з наступного.

23.09.2016 року рішенням Київського районного суду м. Одеси у справі № 520/3431/15-ц встановлено факт проживання Позивача та ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з 1998 р. по грудень 2012 р. включно, визнано майно, що є предметом іпотеки (домоволодіння та земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 ), спільною сумісною власністю подружжя, поділено вказане майно, проте, згоди на передачу майна в іпотеку позивачка не надавала.

Проте колегія судів не погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

29 березня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» (нова назва - AT «УкрСиббанк») та ОСОБА_2 було укладено Договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого Банк надав Позичальнику кредит у сумі 259 000,00 дол. США терміном - до 29.03.2018 року.

В забезпечення виконання умов зазначеного Кредитного договору 29.03.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено Іпотечний договір, посвідчений 29.03.2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ситніковою Ю.Д. та зареєстрований за № 1205, відповідно до п. 1.1 якого Банк прийняв в іпотеку домоволодіння загальною площею 389,8 кв. м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та земельну ділянку загальною площею 0,0363 га, що знаходиться за тією ж адресою.

За Договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2012 p. AT «Дельта Банк» набув право вимоги за зазначеними договорами, докази чого є в матеріалах справи.

Зазначені обставини були перевірені та встановлені судом першої інстанції.

Проте, судом першої інстанції не враховано, що відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства мас оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про іпотеку» встановлено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до п. 1.1. Іпотечного договору, предмет іпотеки (домоволодіння) є власністю Іпотекодавця ( ОСОБА_2 ) на підставі Свідоцтва про право власності с. НОМЕР_1 ,.

виданого 01.11.2005 р. Виконавчим комітетом Одеської міської ради замість договору купівлі- продажу. посвідченого приватним нотаріусом 07.10.2005 року, р № Д-264, за реєстр. ОМБТІ та РОН 10.10.2005 p.. р. № 40863, стор. 166. кн. 275. Предмет іпотеки - земельна ділянка належить Іпотекодавцю ( ОСОБА_2 ) на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку с. НОМЕР_2 , виданого ОМУЗР 30.03.2006 р. на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Федорченко Т.М. 22.08.2005 р. за№ 5317.

На підтвердження зазначеного, Іпотекодавцем був наданий Витяг про реєстрацію прав власності на нерухоме майно № 14045897 від 28.03.2007 р. Тобто, Іпотекодавець надав АКІБ «УкрСиббанк» докази свого права власності на іпотечне майно.

Отже, у відповідності до норм ст.325 ЦК України, це майно належить ОСОБА_2 на праві приватної власності. Відповідно до норм ст.316 цього кодексу правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Нормами ст. 317 цього ж кодексу визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, а на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. П 4.1 ст. 319 ЦК України визначається, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. А нормами ст. 321 цього кодексу визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. І примусове відчуження об`єктів права власні може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядок встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості.

У відповідності до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. При укладенні Іпотечного договору всі передбачені чинним законодавством вимоги було дотримано, договір містить всі передбачені чинним законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми його укладення, а тому не вбачається підстав стверджувати про його невідповідність вимогам законодавства та визнавати недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.ч. 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, тобто, загальні вимоги встановлені ст.203 ЦК України, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповіло до п. 7 Листа ВССУ від 27.09.2012 р. Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин, ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину визначає недодержання його стороною (сторонні вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу саме в момент вчинення правочину.

Згідно з ч. 1 ст. 638 та ч.1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.

Таким чином, правове значення для вирішення питання про визнання іпотечного договору недійсним має додержання його сторонами вимог закону саме при його укладанні (постанова від 11 липня 2012 р. № 6-63 цс 12). Тобто, якщо в момент укладення спірного договору сторонами було досягнуто згоди з усіх питань щодо його умов та дотримано вимог чинного законодавства, правочин не може бути визнаний недійсним, оскільки він відповідає вимогам ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 638 та ч.1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору, тобто з моменту підписання договору сторонами.

Суд першої інстанції як на підставу свого рішення про визнання іпотечного договору недійсним послався на рішення Київського районного суду м. Одеси від 23.09.2016 року. яким було встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю як чолові та жінки без реєстрації шлюбу в період з 1998 року по грудень 2012 року включно, а майно, яке знаходиться в іпотеці банку, визнано спільною сумісною власністю подружжя.

Посилаючись на ст. 65, 74 СК України, Позивачка вважала, що оскільки під час укладення іпотечного договору її згоди отримано не було, правочин є недійсним. З указаним помилково погодився першої інстанції.

Однак, відповідно до ч. 13 ст. 44 Закону України «Про нотаріат» та п. 36 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України № 296/5 від 22.02.2012 року, правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину, його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

Приватним нотаріусом було встановлено дієздатність, правоздатність сторін договору, перевірено належність ОСОБА_2 жилого будинку та земельної ділянки, що передано в іпотеку.

Відповідно до ч.1 ст.1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Відповідно до ч.3 ст.6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати відносини на власний розсуд.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним відповідно до умов договору, вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. ст. 572, 575 ЦК України визначено, що іпотека є видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Згідно ч.2 ст. 6 ЗУ «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості.

Ч. 2 ст. 18 ЗУ «Про іпотеку» унормовано, що іпотечний договір може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду у разі відсутності в ньому однієї з істотних умов, вказаних в ч. 1 даної статті. Спірний договір іпотеки містить всі умови, що є обов`язковими та визначені законом як істотні, і такий договір не суперечить вимогам ЦК України та ЗУ "Про іпотеку".

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 23.09.2016 року дійсно було встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 1998 року по грудень 2012 року.

Проте, суд першої інстанції не врахував, що згідно п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» виходячи з принципу «процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті спірні «обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Відповідно до ст. 578 ЦК України та ст. 6 Закону України "Про іпотеку" майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

Встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, та встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі ст. 74 Сімейного кодексу України пов`язується з набранням законної сили рішенням суду, яким такі юридичні факти встановлені (ухвала ВССУ від 16.05.2012 р. у справі № 6-4042св12; постанова ВСУ від 07.11.2011 року у справі № 6-44цс11, Постанова ВСУ від 07.10.2015 року у справі № 6- йно. Щ622цс15), у зв`язку з чим на момент укладення оспорюваного правочину єдиним власником спірної квартири був ОСОБА_2 .

Крім того, судом не враховано, що спільне проживання однією сім`єю Позивача та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Із змісту ч. 3 ст. 65 Сімейного кодексу України вбачається, що презумпція згоди на укладення договорів з розпорядження майном, що перебуває у спільній сумісній «власності, діє у тому випадку, коли чоловік та жінка є подружжям, тобто перебувають у шлюбі. Проживання жінки та чоловіка однією сім`єю не створює жодних інших правових наслідків, ніж ті, що визначені ст. 74 Сімейного кодексу України в разі поділу майна, нажитого чоловіком та жінкою за час проживання однією сім`єю.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Виходячи з вищевикладеного, договір іпотеки був укладений у відповідності до чинного законодавства, а встановлені судовим рішенням більше, ніж через вісім років, фактично не можуть впливати на правовідносини, які склалися у зв`язку з укладенням вказаного договору тому у суду були відсутні правові підстави для визнання правочину недійсним.

Оскільки, Позивачем за позовом не було надано жодного належного та допустимого у розумінні ст.ст. 81, 82 ЦПК України доказу на підтвердження позовних вимог, Договір іпотека 29 березня 2007 року є дійсним, укладеним на законних підставах, відповідно вимог Цивільного Кодексу України та інших актів цивільного законодавства, що діяли на момент його укладання. Особи, які його уклали, мали необхідний обсяг цивільної дієздатне волевиявлення сторін при укладенні Договору іпотеки було вільним та відповідало їх внутрішній волі. Договір іпотеки укладений у письмовій формі, нотаріально посвідчений та спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Крім того, під час укладення іпотечного договору та надання кредитних коштів як нотаріус, так і кредитодавець перевірили сімейний стан позичальника, за відсутні доказів перебування позичальника у шлюбі, позичальником було надано паспорт, в якому стояла відмітка про розірвання шлюбу у 2005 році (з ОСОБА_4 ), будь-якої згоди на укладення іпотечного договору не потребувалося.

В процесі розгляду справи позичальником залучено до матеріалів справи заяву (копію зі справ нотаріуса), посвідчену приватним нотаріусом ОМНО Ситніковою Ю.Д. 29.03.2007 року, про те, що ОСОБА_2 підтвердив, що в шлюбі він не перебуває, домоволодіння по АДРЕСА_1 та земельна ділянка за тією адресою, які передаються в іпотеку, не є спільною сумісною власністю і особи, які б могли поставити питання про визнання права власності на майно (чи його частину), у тому числі і згідно ст.ст. 64, 74, 97 СК України відсутні.

При цьому, суд першої інстанції надав невірної оцінки вказаному доказу, факту, що згода Позивачки не була надана.

Суд першої інстанції не врахував, що вказаним документом підтверджується факт, що на момент укладення іпотечного договору були дотримані усі вимоги чинного законодавства, права жодних осіб не порушувалися під час його укладення, та те, що кредитором, і нотаріусом належним чином перевірялася вказана інформація.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі встановленій законом. Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі. Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, п. 6 ст. З ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого добросовісність.

Відповідно до ч.2 ст. 369 ЦК України та ч.2 ст.65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв`язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той із подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спілі сумісної власності, і що той із подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя (позиція ВСУ від 22.02.2017 р. у справі № 6-17цс17. від 27.01.2016 р. у справі -V 1912цс15, від 30.03.2016 р. у справі № 6-533цс16).

Суд не з`ясував та не отримав достатніх доказів того, чи діяли недобросовісно іпотекодавцеь при укладенні договору купівлі-продажу та контрагент за таким договором, чи знав АТ «УктСиббанк», чи за обставинами справи не міг не знати про те, що на майно мають право треті особи. Добросовісність кредитора в даному випадку не спростована жодним належним доказом, а у суду не було підстав для задоволення позову.

Посилання суду першої інстанції на те, що іпотечним договором порушені права та інтереси малолітньої доньки є необґрунтованими, оскільки відповідно до матеріалів справи ОСОБА_1 є матір`ю-одиначкою, а будь-яких доказів того, що ОСОБА_2 є батьком вказаної дитини, матеріали справи не містять.

Крім того, суд першої інстанції також не врахував, що згідно п. 36 Постанови Пленуму Вищогоспеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до третьої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, суди мають враховувати, що іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі й на тих самих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки (стаття 23 Закону України "Про іпотеку").

Згідно п. 26 Постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі їого порушення, невизнання або оспорювання.

У контексті ч. З ст. 215 ЦК України вимога про визнання правочину недійсним може бути пред`явлена лише особами, визначеними у ЦК й інших законодавчих актах, що встановлюють оспорюваність правочинів, а саме - однією із сторін, або заінтересованою стороною, тобто права яких вже були порушені на момент звернення до суду.

Зважаючи на викладене, до суду із позовом звернулася особа, якій не належить право на оскарження спірного правочину. Звернення до суду з позовом неналежного позивача є підставою для відмови у задоволенні такого позову, оскільки права, свободи чи інтереси цієї особи у сфері цвільно-правових відносин не було порушено.

ОСОБА_1 не є стороною Договору іпотеки, тому вона взагалі не могла бути позивачем в даному спорі, на що суд першої інстанції не звернув уваги.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що районним судом викладені обставини з`ясовано неповно, висновок суду не відповідає встановленим обставинам, вимогам розумності і співмірності обмеження права власності, що є підставами для скасування судового рішення повністю і ухвалення нового.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - задовольнити.

Рішення Київського районного суду м.Одеси від 16 січня 2019 року - скасувати, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання договору іпотеки недійсним - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 08.07.2019 року.

Головуючий П.М. Черевко

Судді: А.І. Дрішлюк

М.М. Драгомерецький