Постанова

Іменем України

26 червня 2019 року

м. Київ

справа № 554/8831/14ц

провадження № 61-13536 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач -ОСОБА_1 ;

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ;

треті особи: виконавчий комітет Полтавської міської ради, управління з питань містобудування та архітектури виконавчого комітету Полтавської міської ради, інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Полтавській області, приватне підприємство Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор»;

особа, яка подала апеляційну скаргу, - ОСОБА_6 ;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 19 квітня 2016 року у складі колегії суддів: Чічіля В. А., Мартєва С. Ю., Хіль Л. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи - виконавчий комітет Полтавської міської ради, управління з питань містобудування та архітектури виконавчого комітету Полтавської міської ради, інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Полтавській області (далі - інспекція ДАБК у Полтавській області) та приватне підприємство Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» (далі - ПП Полтавське БТІ «Інвентаризатор»), про визнання права власності на самочинне будівництво.

Позовна заява мотивована тим, що згідно з договором дарування від 10 жовтня 2003 року її чоловікові, ОСОБА_7 , належала 1/5 частина жилого будинку з частиною надвірних побудов, що знаходяться по АДРЕСА_1 , на земельній ділянці, розміром 1246,00 кв. м.

Зазначала, що в процесі володіння та користування вказаною частиною жилого будинку її чоловіком без отримання належних дозволів з метою поліпшення житлових умов було проведено самочинну побудову, а саме: кухню площею 10,8 кв. м, санвузол площею 2,1 кв. м, вбудовану шафу площею 0,6 кв. м та внутрішній тамбур площею 0,5 кв. м.

ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловік помер. Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 21 січня 2012 року вона є власником 1/5 частини житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходяться по АДРЕСА_1 , на земельній ділянці, яка у приватну власність не передавалася.

Самочинно побудовані приміщення у спадок нею отримані не були, а тому, з метою реєстрації права власності на вказану побудову, вона звернулась із заявою до ПП Полтавське БТІ «Інвентаризатор», у задоволенні якої їй було відмовлено.

Зазначала, що співвласники вказаного домоволодіння не заперечують проти здійсненої самочинної побудови та реєстрації за нею права власності на це майно.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право власності на самочинно побудоване нерухоме майно, а саме: прибудову, позначену літ. «а-8», до житлового будинку літ. «А1», по АДРЕСА_1 , у вигляді кухні 2-5, площею 10,8 кв. м, санвузлу 2-6 площею 2,1 кв. м, вбудованої шафи 2-7 площею 0,6 кв. м, внутрішнього тамбуру 2-8 площею 0,5 кв. м.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 05 вересня 2014 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на самочинно побудоване нерухоме майно, а саме: прибудову, позначену літ. «а-8», до житлового будинку літ. «А1», по АДРЕСА_1 , у вигляді кухні 2-5 площею 10,8 кв. м, санвузлу 2-6 площею 2,1 кв. м, вбудованої шафи 2-7 площею 0,6 кв. м, внутрішнього тамбуру 2-8 площею 0,5 кв. м.

Рішення суду першої інстанції мотивовано нормами частини п`ятої статті 376, частини першої статті 377 ЦК України, якими передбачено, що суд, на вимогу власника (користувача) земельної ділянки може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. До особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього власника землевласника (землекористувача).

Враховуючи пояснення позивача про те, що співвласники житлового будинку по АДРЕСА_1 не заперечували проти здійсненої самочинної побудови та реєстрації за ОСОБА_1 права власності на це майно, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність законних підстав для задоволення позову.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 19 квітня 2016 року апеляційна скарга ОСОБА_6 (особи, яка не брала участі у справі) задоволена. Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 05 вересня 2014 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що співвласниками житлового будинкупо АДРЕСА_1 , окрім відповідачів, є й ОСОБА_8 (6/50 частки власності) та ОСОБА_6 (6/50 частки власності), проте, суд першої інстанції не з`ясував ставлення всіх співвласників будинку до здійсненого самочинного будівництва та дійшов передчасного висновку про те, що таке будівництво не порушує права інших осіб.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» від 30 березня 2012 року № 6, при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що відповідно до статті 26 Закону України «Про основи містобудування» спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України частина перша статті 3 ЦПК України. У зв`язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Відповідно до п. 12 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» від 30 березня 2012 року № 6 вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

Апеляційний суд виходив з того, що позивачем не надано доказів про звернення до компетентних органів стосовно узаконення самочинно збудованої прибудови або доказів про відмову цих органів у вирішенні спірного питання.

Також апеляційний суд звернув увагу на те, що зі свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 січня 2012 року, вбачається, що будинок АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці, яка у приватну власність не передавалась. Будь-які документи, які б підтверджували форму власності земельної ділянки, на якій розташований вказаний будинок, у матеріалах справи відсутні.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У травні 2016 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила рішення апеляційного скасувати й залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що здійснене самочинне будівництво не порушує права та обов`язки ОСОБА_6 , оскільки було виконано ще до набуття нею права власності на 6/50 частин домоволодіння по АДРЕСА_1 та зі згоди інших співвласників домоволодіння.

Зазначала, що відсутність відповідних дозволів і висновків компетентних органів і установ в галузі будівництва та органу місцевого самоврядування не є підставою для відмови у задоволенні позову про визнання за нею права власності на самочинне будівництво, оскільки в результаті дій позивача об`єкт не втратив тотожності із тим об`єктом, на який ОСОБА_1 отримав право власності.

Також посилалась на те, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано стягнув з неї судові витрати в розмірі 4 158,40 грн, оскільки з наданих ОСОБА_6 документів не вбачається, що такі витрати були понесені нею саме по даній справі.

Доводи осіб, яка подали заперечення на касаційну скаргу

У серпні 2016 року ОСОБА_6 подала заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначила, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального права і тому законно скасовано апеляційним судом.

У серпні 2016 року ОСОБА_2 подала заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначала, що вона, як співвласник житлового будинку по АДРЕСА_1 ,згоди на здійснення прибудови не надавала, самочинна прибудова призвела до деформації суміжної стіни та пошкодження покрівлі. Вважала рішення апеляційного суду законним та обґрунтованим.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 червня травня 2016 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 554/8831/14-ц із Октябрського районного суду м. Полтави.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 лютого 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У березні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 червня 2019 року справу передано судді-доповідачеві Осіяну О. М.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Згідно з договором дарування від 10 жовтня 2003 року чоловікові ОСОБА_1 - ОСОБА_7 належала 1/5 частина житлового будинку з частиною надвірних побудов, що знаходяться по АДРЕСА_1 , на земельній ділянці розміром 1246,00 кв. м. На зазначеній земельній ділянці розташовано: «А-1» - житловий будинок, жилою площею 72,70 кв. м, «Б», «Ж», «Е», «Е-1» - сараї, «Г», «Л», «З» - вбиральні, № 1 - огорожа, № 2 - водогін дворовий (а.с. 7).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер. Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 21 січня 2012 року, спадкоємцем майна померлого є його дружина - ОСОБА_1 Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з: 1/5 частки житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за по АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці, яка у приватну власність не передавалась. На зазначеній земельній ділянці розташовані: житловий будинок А1, житловою площею 79,4 кв. м, загальною площею 148,3 кв. м, господарчі будівлі: сарай Ж, сарай Е, сарай Е 1, вбиральня Г, вбиральня З, вбиральня Л, трубопровід № 2, огорожа № 3, ворота огорожі № 5, огорожа № 6, огорожа № 7, згідно інвентаризації від 11 березня 2011 року встановлено, що загальна площа житлового будинку А-1 складає 176,1 кв. м, житлова площа складає 95,3 кв. м, площі змінились згідно з рішенням виконкому Октябрської ради від 26 жовтня 2004 року № 410, рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 14 жовтня 2010 року та ухвали Октябрського райсуду від 05 листопада 2010 року, що належала померлому ОСОБА_7 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Філімоновою В. М. 10 жовтня 2003 року за реєстровим № 3309 та зареєстрованого в приватному підприємстві «Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» 10 жовтня 2003 року в реєстрову книгу № 25 за № 33 (а.с. 5).

Згідно з технічним паспортом від 11 березня 2011 року на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , власниками будинку: є ОСОБА_2 (6/25 частки власності), ОСОБА_3 (5/25 частки власності), ОСОБА_6 (6/50 частки власності), ОСОБА_4 (3/50 частки власності), ОСОБА_5 (3/50 частки власності), ОСОБА_8 (6/50 частки власності). Також, до технічного паспорту від руки внесено виправлення: викреслено ОСОБА_7 та вписано ОСОБА_1 (1/5 частки власності) (а.с. 8).

Також, у матеріалах справи міститься заява від імені ОСОБА_8 про те, що він не заперечує проти добудови до будинку ОСОБА_7 розміром 1,83 м х 3,25 м та побудови гаража розміром 5,87 м х 5,00 м (а.с. 16).

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 23 травня 2006 року, шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 розірвано. Визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частину 6/25 частин домоволодіння, розташованого у АДРЕСА_2 , вартістю 7 279 грн 92 коп. Визнано за ОСОБА_8 право власності на 1/2 частину 6/25 частин домоволодіння, розташованого у АДРЕСА_2 , вартістю 7 279 грн 92 коп (а.с. 59).

На підставі рішення Октябрського районного суду від 23 травня 2006 року за ОСОБА_6 09 серпня 2006 року зареєстровано право власності на 6/50 частин будинку по АДРЕСА_1 (а.с. 60).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_9 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з вимогами частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частин першої, другої статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Положення частини другої статті 331 ЦК України слід розуміти у системному зв`язку з положеннями статті 182 ЦК України щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, яка не передбачає жодних винятків. Як правило, усі об`єкти нерухомого майна в силу своєї специфіки після завершення будівництва підлягають прийняттю в експлуатацію та державній реєстрації.

Право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (стаття 90 Земельного кодексу України),

землекористувачі (стаття 95 Земельного кодексу України), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки або з інших передбачених законом підстав.

Власником або землекористувачем земельної ділянки право на її забудову (будівництво) реалізується за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством. Крім того, відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об`єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об`єкт проводиться після прийняття його до експлуатації в установленому законодавством порядку.

За змістом частин четвертої, п`ятої статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування.

Отже, до початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов`язана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку.

Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій

статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

Водночас згідно із частиною третьою статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України).

З аналізу частин третьої, четвертої статті 376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить.

Аналіз норм частини третьої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є та не являється забудовником.

Ця умова є необхідною для визнання права власності на самочинно збудований об`єкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду.

При цьому слід ураховувати положення частини першої статті 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об`єкті нерухомості.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1328цс15 і підстав для відступлення від цього висновку немає.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 січня 2012 року будинок АДРЕСА_1 розташований на земельній ділянці, яка у приватну власність не передавалась. Будь-які документи, що посвідчували б форму власності земельної ділянки, на якій розташований вказаний будинок, у матеріалах справи відсутні.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що спірна прибудова у передбаченому законом порядку до експлуатації не приймалася, даних щодо звернення позивача до компетентних органів стосовно узаконення самочинно збудованої прибудови, а також про відмову цих органів у вирішенні спірного питання матеріали справи не містять, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову ОСОБА_1

Доводи касаційної скарги про те, що звернення до компетентних органів не є обов`язковою передумовою для визнання за особою права власності на самочинно побудовані будівлі, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на таке.

Звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що це питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що позивач звертався до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю для набуття права власності та введення об`єкту до експлуатації у встановленому законом порядку.

Інформація про наявність у позивача дозвільних документів на право виконання будівельних робіт з будівництва об`єкту та вводу його до експлуатації у встановленому законодавством порядку відсутня.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано стягнув з неї судові витрати в розмірі 4 158,40 грн, є безпідставними та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами: детальним розрахунком вартості наданих адвокатом Бибик В. А. правових послуг по цивільній справі 554/8831/14-ц від 18 квітня 2016 року на суму 3 858,40 грн, квитанцією від 18 квітня 2016 року № 4, виданою адвокатом Бибик В. А. на суму 3 858,40 грн, а також квитанцією від 05 лютого 2016 року № 15168304 про сплату судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 300,00 грн (а.с. 55, 158, 159). Повноваження адвоката Бибик В. А. підтверджуються ордером ПТ № 084555 від 01 лютого 2016 року та витягом з угоди на представництво інтересів ОСОБА_6 від 01 лютого 2016 року (а.с. 150, 151).

Інші доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 19 квітня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта