Справа № 474/475/18 Головуючий у 1-ї інстанції Репушевська О.В.
Провадження № 22ц/812/1159/19 Доповідач в апеляційній інстанції Ямкова О.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

3 липня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Ямкової О.О.,

суддів: Колосовського С.Ю., Самчишиної Н.В.,

із секретарем: Богуславською О.М.,

за участю: представника позивача - Гурова В.Г.,

відповідача - Бунієвської С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

Приватного підприємства «Виробниче-комерційне підприємство «Каро»

(далі - ПП ВКП «Каро»)

на ухвалу Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 23 травня 2019 року, постановлену під головуванням судді Репушевської О.В. у смт Криве Озеро Миколаївської області об 12 годині 24 хвилині зі складанням її повного тексту 28 травня 2019 року, по справі

за заявою

ПП ВКП «Каро» про забезпечення його позову

до ОСОБА_1 , ОСОБА_2

про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної знищенням майбутнього врожаю, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2018 року ПП ВКП «Каро» звернулося до суду із позовною заявою до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , в якій просило стягнути з відповідачів у солідарному порядку 323 852 грн. 07 коп. матеріальної шкоди, що заподіяна ними знищенням майбутнього врожаю пшениці 2018 року, засіяної та обробленої підприємством у вересні 2017 року на земельних ділянках, що належать ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , та були в оренді у позивача.

5 липня 2018 року позивачем подана заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на все належне ОСОБА_1 і ОСОБА_2 нерухоме та рухоме майно, а також грошові кошти.

Ухвалою судді Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 5 квітня 2019 року справа за заявою про забезпечення позову прийнята до розгляду та призначена у судове засідання.

Ухвалою Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 23 травня 2019 року у задоволенні заяви ПП ВКП «Каро» відмовлено з мотивів відсутності ідентифікації майна, яке не має вартісних показників, а також недоведеності необхідності забезпечення позову.

В апеляційній скарзі представник позивача ПП ВКП «Каро» просить скасувати ухвалу суду, посилаючись на її незаконність, та ухвалити нову, якою забезпечити поданий ним позов.

Стверджував, що відомості щодо майна є інформацією з обмеженим доступом, а тому підприємством надані відомості про майно у тій його частині, які є у відкритому доступі.

На його думку, суд не врахував адекватності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і сумою позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймають участь при розгляді справи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення із наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяви ПП ВКП «Каро», суд першої інстанції вважав її безпідставною, у зв`язку з недоведеністю її вимог, а саме: позивачем не доведено як необхідність забезпечення позову у такий спосіб, який ним вказано, так і існування загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення про його задоволення.

З такими висновками суду слід погодитися.

Так, відповідно до змісту статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Положеннями статті 150 ЦПК України, встановлені види забезпечення позову та зазначено, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позовними вимогами.

За роз`ясненнями, викладеними у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» №9 від 22 грудня 2006 року зазначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовними вимогами.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем заявлені вимоги майнового характеру щодо неотримання ним ймовірного доходу, у зв`язку з діями відповідачів, неправомірність яких на час розгляду поданого позову ще не встановлена.

В той же час позивач вважав за співмірне заявленому ним розміру позовних вимог застосування такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на все нерухоме та рухоме мано, а також гроші, що можуть належати відповідачам.

Тому, обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову, представник позивача ПП ВКП «Каро» посилався на ймовірну загрозу неможливості в подальшому виконання судового рішення, у випадку задоволення його вимог.

Одночасно позивач посилався на неможливість ним ідентифікувати та оцінити вартість майна та грошей, що можуть належати відповідачам, у зв`язку з тим, що така інформація є інформацією з обмеженим доступом, а тому недоступна позивачу.

Між тим за положеннями статті 32 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та статті 34? Закону України «Про дорожній рух», Порядку доступу посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, адвокатів, нотаріусів до Єдиного державного реєстру транспортних засобів стосовно зареєстрованих транспортних засобів, їх власників та належних користувачів, затвердженого постановою КМ України від 25 березня 2016 року №260, інформація про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження, що міститься у Державному реєстрі прав, та інформація про зареєстровані транспортні засоби та їх власників, що міститься у Єдиному державному реєстрі транспортних засобів, є відкритою, загальнодоступною та платною. Таку інформацію можуть отримати як користувачі і власники, так і адвокати у зв`язку з наданням правової допомоги, у тому числі міг отримати таку інформацію, за бажанням довірителя, і представник позивача, яка є адвокатом.

В той же час, у разі неможливості подати такі відомості при зверненні із заявою про забезпечення позову, позивач може їх надати у подальшому, повторно звернувшись з клопотанням, або використати надані йому процесуальні права у відповідності до порядку, визначеному главою 5 ЦПК України.

Таким чином позивач, вимагаючи накласти арешт на майно без ідентифікуючих його ознак, в тому числі за відсутності державного номерного знаку транспортного засобу, та місця знаходження грошей, не надав не тільки належного переліку майна щодо якого просив застосувати арешт, та, зокрема, не звернувся із таким проханням до суду у відповідності до вказаного вище порядку.

Разом з тим, колегія суддів враховує, що такий захід забезпечення позову як накладення арешту на майно, грошові кошти або валютні цінності може бути забезпечено тільки за наявності ідентифікуючих ознак цього майна, його місця знаходження та таке інше.

Окрім цього позивачем у заяві про забезпечення позову не обґрунтовуються наслідки невжиття перелічених ним видів забезпечення позову, та не зазначено, яким чином невжиття їх у майбутньому спричинить утруднення чи зробить неможливим виконання рішення суду, що за законом є його процесуальним обов`язком при подачі таких заяв (статті 12, 81 ЦПК України).

Колегією суддів також враховується, що відповідно до усталеної прецедентної практики ЄСПЛ, напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основноположних свобод, а саме: (а) чи є втручання законним; (б) чи переслідує воно «суспільний інтерес» (public interest, general interest, general interest of the community); (в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям (must be a reasonable relationship of proportionality between the means employed and the aims pursued).

За констатацією ЄСПЛ відсутність додержання хоча б одного критерію є порушенням державою статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основноположних свобод.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного інтересу», при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду» (national authorities enjoy a certain margin of appreciation) з огляду на те, що національні органи влади краще знають потреби власного суспільства і знаходяться в кращому становищі, ніж міжнародний суддя, для оцінки того, що становить «суспільний інтерес». Це поняття має широке значення, втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі публічного, загального інтересу (public, general interest), який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися з дотриманням принципу «пропорційності» (principle of proportionality) - «справедливої рівноваги (балансу)» (fair balance) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості в кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар» (individual and excessive burden).

Відтак, при розгляді питання про забезпечення позову, суд повинен брати до уваги як права позивача, на захист яких вжито заходів забезпечення позову, так і права інших учасників процесу, права яких можуть бути порушені заходами, що застосовуються.

На підставі викладеного та враховуючи те, що позивачем не вказаний перелік майна з індивідуально визначеними його ознаками, відносно якого він просив застосувати заходи забезпечення позову, недоведена як необхідність забезпечення позову у такий спосіб, так і існування загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення про задоволення позову, судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок про відсутність підстав для задоволення поданої ПП ВКП «Каро» заяви про забезпечення позову на цієї стадії розгляду цивільної справи.

Тому, виходячи із загальних принципів розумності і справедливості, дотримання судом першої інстанції процесуального законодавства, судова колегія не вбачає підстав для скасування оскаржуваної ухвали.

Інші доводи апеляційної скарги представника позивача на законність судового рішення щодо забезпечення позову не впливають

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375 381-382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Виробниче-комерційне підприємство «Каро» залишити без задоволення, а ухвалу Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 23 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуюча О.О. Ямкова

Судді С.Ю. Колосовський

Н.В. Самчишина