Постанова

Іменем України

26 червня 2019 року

м. Київ

справа № 466/6084/13-ц

провадження № 61-32545св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Калараша А. А., Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю.,

Штелик С. П.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 27 грудня 2016 року у складі судді Білінської Г. Б. та рішення Апеляційного суду Львівської області від 29 травня 2017 року у складі колегії суддів: Ніткевича А. В., Бойко С. М., Левика Я. А.,

учасники справи:

позивач-відповідач - ОСОБА_2 ,

відповідач-позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

треті особи: ОСОБА_5 , приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Новосад О. П., відділ у справах дітей Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради Львівської області, відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, Шевченківський районний відділ Головного управління державної міграційної служби у Львівській області,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

У липні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 про визнання дійсним договору найму та визнання права власності на квартиру.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 05 вересня 2012 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано укладеним, дійсним та виконаним договір найму двохкімнатної квартири за адресою АДРЕСА_1 , укладений 30 листопада 1995 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , ОСОБА_6

Визнано за ОСОБА_3 право власності на двохкімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_1 , яке підлягає реєстрації в обласному комунальному підприємстві Львівської обласної ради «БТІ та ЕО».

Знято з реєстрації за адресою АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_6 (а. с. 104-105 том 1).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 12 серпня 2013 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 вересня 2012 року задоволено, заочне рішення суду першої інстанції скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку (а. с. 119 том 1).

У жовтні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності та зобов`язання здійснити реєстрацію місця проживання.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 30 січня 2014 року, не виходячи до нарадчої кімнати, зустрічний позов прийнято до розгляду з первісним.

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з уточненими позовними вимогами до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_5 , приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Новосад О. Л., відділ у справах дітей Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради Львівської області, відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського МУЮ, Шевченківського районного відділ ГУ Державної міграційної служби у Львівській області та просила визнати недійсним договір найму квартири від 29 листопада 1995 року; визнати за ОСОБА_2 , ОСОБА_6 право власності на квартиру АДРЕСА_2 ; скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру в АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу від 27 грудня 2012 року; визнати недійсним договір купівлі-продажу від 20 липня 2013 року; витребувати із чужого незаконного володіння спірну квартиру; зобов`язати Шевченківський районний відділ ГУ Державної міграційної служби у Львівській області здійснити реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_6 у квартирі, що розташована за адресою АДРЕСА_1 .

Уточнена позовна заява ОСОБА_2 мотивована тим, щовона та її дочка є співвласниками на праві спільної сумісної власності двокімнатної квартири

АДРЕСА_2 . У ній вона разом з дочкою проживали до липня 1996 року, а 18 липня цього ж року вони переїхали до Греції та планували бути там не більше двох років. Спірну квартиру на час відсутності здали в найм на два роки ОСОБА_7 , з яким жодних договорів не укладали. Повернувшись до України, позивач дізналась, що на підставі заочного рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 вересня 2012 року їх квартира перейшла у власність ОСОБА_3 , який в свою чергу продав квартиру ОСОБА_4 , а той перепродав її ОСОБА_1 Зазначає, що належна їй з дочкою на праві спільної сумісної власності квартира вибула з їх власності поза їх волею, після чого незаконно кілька разів була перепродана.

У зв`язку з викладеним просила повністю задовольнити її позов.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 28 грудня 2015 року цивільну справу за № 466/1447/15ц за позовом ОСОБА_2 та справу за позовом ОСОБА_3 об`єднано в одне провадження з присвоєнням їм номера

№ 466/6084/13ц.

У лютому 2016 року ОСОБА_8 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Новосад О. Л., відділ у справах дітей Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції Львівської області, Шевченківський районний відділ Головного управління державної міграційної служби у Львівській області, про визнання права власності, усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення, відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява ОСОБА_8 мотивована тим, що він є власником квартири

АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 20 липня 2013 року. Однак в цю квартиру вселилась та незаконно перебуває в ній ОСОБА_2 , яка вважає себе власником цієї квартири та не визнає право власності його. Неправомірними діями ОСОБА_2 , зокрема зміною вхідних дверей та замків від квартири, перешкоджає законному власникові користуватися належною йому на праві власності квартирою. Також зазначає, що у зв`язку з неправомірними діями відповідача йому було завдано глибоких душевних страждань та переживань, які пов`язані з вимушеною зміною місця проживання, необхідності пошуку житла. Оскільки вказані порушення його прав тривають більше трьох років, то глибина його душевних страждань щодо відшкодування йому моральної шкоди становить 500 000,00 грн.

У зв`язку з викладеним просив задовольнити його позовні вимоги.

Питання об`єднання зазначеного позову із первісними вирішено ухвалою судового засідання від 12 лютого 2016 року.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 17 жовтня 2016 року позовну заяву ОСОБА_3 про визнання дійсним договору найму та визнання права власності на квартиру залишено без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивача.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВИХ РІШЕНЬ

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 27 грудня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Витребувано квартиру АДРЕСА_2 з чужого незаконного володіння шляхом:

- визнання недійсним та скасування договору купівлі-продажу від 27 грудня 2012 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , та запису про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_4 у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно;

- визнання недійсним та скасування договору № 2718 купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 20 липня 2013 року, та запису № 1743114 про реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_1 у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно;

- скасування реєстрації місця проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 у квартирі АДРЕСА_2 .

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Новосад О. Л., відділ у справах дітей Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції Львівської області, Шевченківський районний відділ Головного управління державної міграційної служби у Львівській області, про визнання права власності, усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення, відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірна квартира вибула з володіння ОСОБА_2 на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасоване, тому таке майно вибуло з володіння власника поза її волею, а квартира позивача підлягає витребуванню від добросовісного набувача за правилами статті 388 ЦК України. Повноцінним захистом прав та інтересів ОСОБА_2 можливий лише шляхом витребування цієї квартири з чужого незаконного володіння останнього набувача в сукупності із скасуванням державної реєстрації права власності на неї осіб, що незаконно набули це право.

Позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання договору найму недійсним та про визнання за нею та ОСОБА_6 права власності на спірну квартиру задоволенню не підлягають, оскільки право власності на спірну квартиру

ОСОБА_3 не набув, а спосіб набуття права власності на цю квартиру

ОСОБА_2 та ОСОБА_6 ніким не оспорюються. Позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності, усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення, відшкодування моральної шкоди є безпідставними.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 29 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_10 , та апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 27 грудня 2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Витребувано з володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 та

ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_2 .

Скасовано державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_2 .

Скасовано реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_2 .

У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

У іншій частині рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 27 грудня 2016 року залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку стосовного того, що спірна квартира

ОСОБА_2 вибула з її володіння поза її волею, тому її позовні вимоги на підставі статті 388 ЦК України підлягають задоволенню в частині витребування цієї квартири від добросовісного набувача. Разом з тим, суд першої інстанції дійшов неправильного висновку в частині визнання недійсними та скасування відповідних договорів купівлі-продажу спірної квартири, оскільки такий порядок не відповідає вимогам закону статті 388 ЦК України, тому в задоволенні вимог про визнання недійсними договору купівлі-продажу від 27 грудня 2012 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а також договору купівлі-продажу від 20 липня 2013 року, укладеного між ОСОБА_4 та

ОСОБА_1 . Позовні вимоги ОСОБА_2 про скасування реєстрації місця проживання у спірній квартирі третьої особи ОСОБА_5 та малолітної ОСОБА_9 , яка взагалі участі у справі не брала, не відповідають матеріально-правовим вимогами, оскільки суд першої інстанції не залучив їх до участі у справі в якості співвідповідачів, тому в цій частині рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню. Також не підлягає задоволенню позов ОСОБА_1 з тих підстав, що він придбав квартиру в особи, яка не мала права її відчуджувати, при цьому з припиненням права власності на квартиру ОСОБА_1 втратив і право користування цією квартирою, тому рішення суду першої інстанції в цій частині є правильним.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуальногоправа, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 , а його позов задовольнити в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди обох інстанцій невірно застосували положення статті 388 ЦК України та правовий висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1168цс15. Зокрема зазначає, що поза увагою судів залишився той факт, що між

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , ОСОБА_6 було укладено договір найму з правом викупу, відповідно до якого ОСОБА_3 оплатив відповідні кошти за договором, тому вибуття спірної квартири з володіння ОСОБА_2 та ОСОБА_6 не відбулося проти їх волі. На його думку, наявність між первісними позивачами договірних правовідносин, у визначеному статтями 59, 60 ЦПК України 2004 року порядку спростовано не було, що виключає можливість застосування до спірних правовідносин положення статті 388 ЦК України.

АГРУМЕНТИ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Заперечення на касаційну скаргу до суду не надходили.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судами встановлено, що позивач ОСОБА_2 та ОСОБА_6 є співвласниками на праві спільної сумісної власності двокімнатної квартири

АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва

№ НОМЕР_1 від 27 жовтня 1994 року про право власності на квартиру, виданого Львівською міською адміністрацією (а. с. 1-3 том 2).

Іншого житла у позивача та її дочки на праві власності немає.

Також судами було встановлено, що позивач разом з дочкою постійно проживали у спірній квартирі, однак 18 липня 1996 року виїхали на тимчасове проживання до Греції. Квартиру на час відсутності здали в найм ОСОБА_7 , письмових договорів з ним не укладали. ОСОБА_7 проживши у квартирі два з половиною роки, залишив квартиру ОСОБА_3 , не маючи на це права (а. с. 229 том 1).

Заочним рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 вересня 2012 року право власності на спірну квартиру

АДРЕСА_2 визнано за ОСОБА_3

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 12 серпня 2013 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 вересня 2012 року задоволено, заочне рішення суду першої інстанції скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку (а. с. 119 том 1).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 17 жовтня 2016 року позов ОСОБА_3 про визнання дійсним договору найму квартири та визнання за ним права власності на спірну квартиру залишено без розгляду.

Разом з цим, скасоване в судовому порядку заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 вересня 2012 року, яке було в законній силі протягом майже року, створило ряд правових наслідків, оскільки ОСОБА_3 зареєстрував на себе право власності на спірне майно (квартиру) на підставі цього рішення.

В подальшому, на підставі договору купівлі-продажу від 27 грудня 2012 року, ОСОБА_3 продав квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_4 .

ОСОБА_4 в свою чергу, на підставі договору купівлі-продажу від

20 липня 2013 року № 2718, укладеного між ним та ОСОБА_1 , продав останньому спірну квартиру. На підставі вказаного договору внесений запис № 1743114 про реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_1 у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно (а. с. 234-235 том 1).

Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописку № 941 від

05 серпня 2013 року, виданої ЛКП «Під Голоском», в квартирі

АДРЕСА_2 зареєстровано три особи ОСОБА_1 ОСОБА_9 , ОСОБА_5 (а. с. 239 том 1).

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (стаття 319 ЦК України).

Частиною другою статті 321 ЦК України визначено, що особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже, вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суди мають враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Судами обох інстанцій було встановлено та це вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_3 набув у власність спірну квартиру

АДРЕСА_2 на підставі заочного рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 вересня 2012 року, яке в подальшому ухвалою цього ж суду від 12 липня 2013 року було скасовано (а. с. 119 том 1).

У подальшому, як було встановлено судами, ОСОБА_3 на підставі згаданого судового рішення зареєстрував за собою право власності на спірну квартиру та на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ним та ОСОБА_4 , відчужив цю квартиру останньому. ОСОБА_4 20 липня 2013 року продав зазначену квартиру ОСОБА_1 .

Таким чином, судами було встановлено, що спірна квартира вибула із володіння законного власника ОСОБА_2 поза її волею.

Статтею 330 ЦК України встановлено, що, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень (частина друга статті 388 ЦК України).

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року по справі №1522/25684/12.

Отже судами обох інстанцій під час розгляду цієї справи було встановлено, що спірна квартира вибула з власності ОСОБА_2 та її дочки на підставі заочного рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 вересня 2012 року, яке в подальшому було скасовано ухвалою цього ж суду.

Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Таким чином, оскільки спірна квартира в справі вибула з володіння

ОСОБА_2 та її дочки поза їх волею, то позивач має право витребувати її від добросовісного набувача на підставі саме статті 388 ЦК України.

Отже, суди обох інстанцій дійшли правильного висновку стосовно того, що спірна квартира підлягає витребуванню з володіння ОСОБА_1 , оскільки вона вибула з володіння ОСОБА_2 та її дочки поза їх волею, на підставі судового рішення, яке в подальшому було скасовано, та що між ними та останнім власником квартири не існує жодних договірних відносин.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 щодо незаконності оскаржуваних ним судових рішень в частині витребування спірної квартирине спростовують висновків судів попередніх інстанцій та не дають підстав для висновку про порушення судами норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Крім того, наведені у касаційні скарзі доводи є аналогічними доводам, наведеним в апеляційній скарзі, яким апеляційним судом надана належна оцінка.

Також суди обох інстанцій дійшли правильного висновку стосовно того, що оскільки право власності на спірну квартиру ОСОБА_3 не набув, то у задоволенні позовних вимог про визнання договору найму недійсним та про визнання за позивачем ОСОБА_2 та її дочкою права власності на спірну квартиру необхідно відмовити.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції, дійшов правильного висновку, що рішення суду в частині визнання недійсними та скасування договорів купівлі-продажу спірної нерухомої квартири підлягає скасуванню, оскільки права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту з використання правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України, а можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати у набувача це майно.

Також судом апеляційної інстанції обґрунтовано було відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про скасування реєстрації місця проживання третьої особи ОСОБА_5 та малолітної ОСОБА_9 , яка взагалі участі у справі не брала, з тих підстав, що вказані особи не були залучені до участі у розгляді справи як співвідповідачі, а тому вони не можуть відповідати за матеріально-правовими вимогами позивача.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що він придбав квартиру в особи, яка не мала права її відчуджувати, при цьому з припиненням права власності особи на квартиру, ОСОБА_1 втратив, в тому числі і право користування цією квартирою.

Разом з цим не можна погодитись з рішенням суду апеляційної інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 щодо скасування державної реєстрації права власності та реєстрації місця проживання ОСОБА_1 з огляду на таке.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Із урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Отже, при розгляді спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до частини першої цього Закону державна реєстрація речових прав на об`єкт незавершеного будівництва та їх обтяжень проводиться у порядку, визначеному цим Законом, з урахуванням особливостей правового статусу такого об`єкта.

Задовольняючи позовні вимоги про скасування державної реєстрації та реєстрації місця проживання ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що такий висновок є передчасними, оскільки судове рішення про витребування нерухомого майна є підставою для внесення змін у реєстр.

У частині першій статті 182 ЦК України вказано, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до положень пункту 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно, визначено як одну з підстав для проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав на таке майно.

При цьому, частиною п`ятою статті 26 цього Закону встановлено, що внесення змін до записів Державного реєстру прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора здійснюються у порядку, передбаченому для державної реєстрації прав.

Таким чином, висновок суду апеляційної інстанції у частині задоволення позовних вимог про скасування державної реєстрації не може бути визнаний правильним, оскільки рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, яке набрало законної сили, згідно пункту 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), підстав відступати від якого колегія суддів не вбачає.

З огляду на вказане, в разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові, тому таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

Щодо скасування реєстрації місця проживання ОСОБА_1 слід зазначити наступне.

Відповідно до статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» в редакції, чинній на час звернення до суду з позовом, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

У підпункті 2 пункту 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207, також вказано, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Зазначені правові норми встановлюють певний порядок скасування реєстрації місця проживання фізичної особи, який пов`язано, зокрема, з втратою або позбавленням права користування або права власності на житлове приміщення.

Реєстрація за своїм змістом згідно зі статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» у вказаній редакції визначається як внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації; тобто реєстрація є офіційним фіксуванням місця проживання певної особи, яка має право користування або право власності на зазначене житло.

Вирішуючи питання про зняття з реєстрації ОСОБА_1 суд апеляційної інстанції не звернув уваги на вказані норми законодавства та ту обставину, що Шевченківський районний відділ Головного управління державної міграційної служби у Львівській областізалучено до участі у справі лише як третю особу, яка не стороною у цивільному процесі, та не має процесуальних прав та обов`язків, визначених статтею 31 ЦПК України 2004 року, а відповідно суди не можуть зобов`язувати третіх осіб до вчинення ними будь-яких дій.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Згідно частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування судом норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання чи додаткової перевірки доказів, обставини справи судом встановлено повно і всебічно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржуване рішення апеляційного суду підлягає скасуванню в частині вирішення позовних вимог щодо скасування державної реєстрації права власності та реєстрації місця проживання ОСОБА_1 та ухваленню в цій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог, а в іншій частині рішення суду першої інстанції в нескасованій частині та рішення апеляційного суду в нескасованій частині підлягають залишенню без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 29 травня 2017 року в частині вирішення позовних вимог щодо скасування державної реєстрації права власності та реєстрації місця проживання ОСОБА_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації його права власності на квартиру АДРЕСА_2 та місця його проживання в цій квартирі відмовити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 27 грудня 2016 року в нескасованій частині та рішення Апеляційного суду Львівської області від

29 травня 2017 року в нескасованій частині залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. М. Сімоненко А. А. Калараш А. О. Лесько С. Ю. Мартєв С. П. Штелик