Постанова

Іменем України

27 червня 2019 року

м. Київ

справа № 2-750/12

провадження № 61-28455св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Апеляційного суду м. Києва в складі колегії суддів: Желепи О. В., Іванченка М. М., Рубан С. М. від 11 липня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2011 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в остаточній редакції якого просила суд стягнути борг за договором позики, мотивуючи свої вимоги тим, що наприкінці грудня 2006 року між сторонами був укладений договір позики, відповідно до умов якого вона передала відповідачу у позику грошові кошти у розмірі 30 000 дол. США, що підтверджується відповідною розпискою. Зважаючи на те, що договором позики не було встановлено строку повернення позики, нею 20 лютого 2009 року було направлено на адресу відповідача письмову вимогу про повернення грошових коштів, які він зобов`язаний був повернути до 24 вересня 2009 року, але вказана вимога залишилася з боку відповідача без відповідного реагування. З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просила суд стягнути з відповідача на її користь борг за договором позики у розмірі 231 000 грн, що еквівалентно 30 000 дол. США та 922 214,05 грн процентів, що еквівалентно 13 650,65 дол. США.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12 квітня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що написана відповідачем розписка не є борговою розпискою, оскільки не містить в собі жодних зобов`язань, а є лише підтвердженням отримання відповідачем грошових коштів. При цьому з відсутністю зобов`язання про їх повернення, за своєю природою не породжує правовідносини, що виникли із договору позики.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 11 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12 квітня 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд, погоджуючись з висновками місцевого суду, зазначив про те, що місцевий суд правильно встановив відсутність між сторонами грошових зобов`язань, які випливають із договору позики, а тому правових підстав, за якими заявлений даний позов, для стягнення з відповідача на користь позивача 30 000 дол. США, немає.

Аргументи учасників справи

Узагальнені доводи касаційної скарги

У серпні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 11 липня 2017 року, у якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати зазначене судове рішення та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не врахував висновків, наведених в ухвалі ВССУ, якою справу повернуто на новий розгляд до суду першої інстанції. Суд прийшов до необґрунтованого та помилкового висновку про те, що написана відповідачем розписка не є борговою розпискою, оскільки не містить в собі жодних зобов`язань. Судом не враховано, що обґрунтованість позовних вимог підтверджується матеріалами справи і показами свідка, які доводять факт отримання відповідачем в борг у позивача 15 липня 2006 року 30 000 дол. США.

Відзив на касаційну скаргу до суду не надходив.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу 2-750/12 з Деснянського районного суду м. Києва.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Указану справу передано до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що ОСОБА_2 була видана ОСОБА_1 розписка про отримання ним 30 000 дол. США кредитних коштів.

19 лютого 2009 року ОСОБА_1 на адресу ОСОБА_2 було направлено вимогу про негайне повернення грошових коштів у розмірі 30 000 дол. США, позичених останнім у неї.

2.Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

За правилами частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

В постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм статей 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 передбачено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення місцевого суду, з урахуванням зазначених положень ЦК України та роз`яснень, викладених в постановах Верховного Суду України, дійшов правильного висновку про відсутність між сторонами грошових зобов`язань, які випливають із договору позики, оскільки написана відповідачем розписка не є борговим документом, так як не містить в собі жодних зобов`язань.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене судове рішення без змін.

Оскільки оскаржене рішення залишено без змін, а скаргу без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 11 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

С. Ю. Бурлаков

В. М. Коротун