У Х В А Л А

03 липня 2019 року

м. Київ

справа № 577/4354/17

провадження № 61-44842св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Журавель В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М.,

учасники справи:

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову апеляційного суду Сумської області від 03 липня 2018 року у складі колегії суддів: Ткачук С. С., Левченко Т. А., Криворотенка Т. І.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 730 032,18 грн, у тому числі 217 965,00 грн - в рахунок повернення авансових платежів, 62 067,18 грн - проценти за користування коштами та 450 000,00 грн в рахунок відшкодування вартості витрат на поліпшення майна.

Свої вимоги мотивував тим, що в 2011 році він з відповідачем вів перемовини про майбутній продаж йому нежитлових приміщень - зварювального цеху та чергової, що розташовані на АДРЕСА_1 , та з того часу користувався цими приміщенням.

Однак оформити правовстановлюючі документи не було можливості, оскільки право власності ОСОБА_3 набув лише 07 жовтня 2014 року за договором дарування. Досягнувши всіх істотних умов, таких як ціна договору та предмет, ОСОБА_2 отримав завдаток у розмірі 8 250 доларів США із домовлених 10 000 доларів США, а решту він (позивач) повинен був сплатити під час нотаріального посвідчення договору не пізніше 01 січня 2016 року.

На підтвердження намірів продажу 31 жовтня 2014 року між ними укладений договір оренди цієї нерухомості.

Проте, ОСОБА_2 ухиляється від нотаріального посвідчення договору і продовжує користуватись безпідставно отриманими коштами. Крім того, під час оренди вказаного майна він (ОСОБА_1 ) зробив капітальний ремонт будівлі, витративши близько 450 000 грн.

05 серпня 2016 року ОСОБА_2 та ОСОБА_5 розірвали договір дарування, на підставі якого відповідач мав право власності на вказані приміщення, внаслідок чого відбулось безповоротне ухилення ОСОБА_2 від посвідчення обумовленого договору.

Посилаючись на статті 536, 778, 1212, 1214 ЦК України, просив позов задовольнити.

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 18 квітня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Суд першої інстанції виходив із того, що правовідносини, що виникли між сторонами у справі, регулюються нормами зобов`язального права, а не статтею 1212 ЦК України, на яку посилався позивач. Крім того, сторони підтвердили проведення ремонту орендованих приміщень без згоди ОСОБА_2 , що з урахуванням статті 778 ЦК України, є підставою для відмови у стягненні витрат на поліпшення будівель.

Постановою апеляційного суду Сумської області від 03 липня 2018 року рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 18 квітня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 658 226,79 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що між сторонами був укладений договір оренди майна з подальшим викупом від 31 жовтня 2014 року, у якому погоджено порядок продажу орендованого майна, тобто фактично укладено попередній договір купівлі-продажу строком укладання не пізніше 01 січня 2016 року. Однак, такий договір укладено не було, тому, починаючи з 02 січня 2016 року ОСОБА_2 зберігав майно ОСОБА_1 , а саме грошові кошти у розмірі 8 250,00 доларів США (гривневий еквівалент становить 217 965,00 грн) без достатніх правових підстав, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача

Не погодившись з вирішенням спору, ОСОБА_2 подав касаційну скаргу в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга аргументована тим, що суд неповно дослідив обставини справи, не надав їм належної правової оцінки та дійшов помилкових висновків при вирішенні спору.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача про проведення підготовчих дій та обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, колегія суддів встановила відсутність підстав, передбачених частинами третьою, четвертою статті 401 ЦПК України. Тому колегія суддів, з урахуванням категорії та складності справи, призначає справу до судового розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії із п`яти суддів.

Керуючись статтею 401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів призначити до судового розгляду у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

М. М. Русинчук