Постанова

Іменем України

19 червня 2019 року

місто Київ

справа № 365/810/16-ц

провадження № 61-16016св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - Приватне акціонерне товариство «Калина»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Калина» на рішення Згурівського районного суду Київської області від 29 грудня 2016 року у складі судді Денисенко Н. О. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 16 травня 2017 року у складі колегії суддів: Лівінського С. В., Березовенко Р. В., Іванової І. В.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У грудні 2016 року Приватне акціонерне товариство «Калина»

(далі - ПрАТ «Калина») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення витрат за незавершене виробництво сільськогосподарської продукції.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, площею 4, 332 га, яка розташована на території Красненської сільської ради Згурівського району Київської області. Протягом 2005-2015 років позивач користувався цією ділянкою на умовах договору оренди від 17 вересня 2005 року. Оскільки земельна ділянка використовувалась для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яке має замкнутий цикл виробництва, вона була задіяна у виробничій програмі позивача та на ній проводились осінньо-польові роботи до моменту закінчення оренди у листопаді 2015 року, зокрема, проводилась передпосівна обробка ґрунту під посів культур урожаю 2016 року (дискування), на що позивач витратив 1 058, 43 грн. Після закінчення строку оренди відповідачу передано її земельну ділянку із поліпшеннями та незавершеним виробництвом врожаю виробничого циклу 2015-2016 років, які неможливо відокремити від земельної ділянки, у зв`язку із чим позивач звернувся із позовом про стягнення зазначених витрат.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідач позов не визнала, вважала його необґрунтованим та таким, у задоволенні якого необхідно відмовити.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Згурівського районного суду Київської області від 29 грудня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ПрАТ «Калина» не доведено порушення його законних прав, що ним понесено витрати на незавершене виробництво врожаю 2016 року на обробіток саме земельної ділянки, яка належить відповідачу, так і самого факту поліпшення земельної ділянки. ОСОБА_1 не надавала своєї згоди та не підписувала додаткової угоди з позивачем щодо відшкодування орендарю витрат на поліпшення земельної ділянки.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 16 травня 2017 року апеляційну скаргу ПрАТ «Калина» відхилено. Рішення Згурівського районного суду Київської області від 29 грудня 2016 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, зазначив, що позивачем не надано доказів на підтвердження підстав позову. Відповідач не надавала згоди на оброблення земельної ділянки після спливу дії договору, при цьому дата реєстрації договору не впливає на строк його дії.

ІІ. АРГУМЕНТИ СТОРІН

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПрАТ «Калина» просило скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов повністю.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що суди першої та апеляційної інстанцій невірно застосували норми матеріального права, зокрема судом не застосовано до спірних правовідносин статті 11, 627, 629, 1212, 1213 ЦК України, які підлягали застосуванню, з огляду на обставини справи. Суди не врахували, що предметом спору є не капітальні довгострокові поліпшення, які у спірних відносинах не здійснювались, а плоди і доходи, які є результатом господарської діяльності від використання земельної ділянки за її цільовим призначенням, які перейшли до відповідача. Крім того, суди дійшли помилкового висновку про те, що позивач не довів обробки саме ділянки відповідача.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 25 жовтня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у квітні 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку від 11 квітня 2001 року, серії НОМЕР_1 , є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 4, 332 га, що розташована на території Красненської сільської ради Згурівського району Київської області.

Після присвоєння земельній ділянці кадастрового номера НОМЕР_2 та відновлення меж її площа зазначена 4, 3318 га, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

17 вересня 2005 року між сторонами укладено договір оренди земельної ділянки строком на 10 років, який зареєстровано у Згурівському відділенні Київської регіональної філії № 12 Центру державного земельного кадастру Державного комітету України по земельних ресурсах, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 01 листопада 2005 року за № 04:05:027:00177, що визнається та не оспорюється сторонами у справі.

Відповідач як орендодавець до закінчення строку дії договору повідомила позивача про намір припинити його дію, що підтверджується копією її заяви від 20 травня 2015 року, яку позивач отримав.

Позивач як орендар про свій намір поновити договір на новий строк до відповідача не звернувся, що підтвердив у судовому засіданні представник позивача.

Представниками сторін визнано, що переважне право орендаря на поновлення договору оренди землі на новий строк було припинено та земельну ділянку повернуто відповідачу.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема із договорів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (стаття 13 Закону України «Про оренду землі»).

Частиною третьою статті 15 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що у разі якщо договором оренди землі передбачено здійснення заходів, спрямованих на охорону та поліпшення об`єкта оренди, до договору додається угода щодо відшкодування орендарю витрат на такі заходи.

Відповідно до пункту 21 договору оренди землі від 17 вересня 2005 року орендодавець надає згоду орендарю на відшкодування останньому втрат на поліпшення орендованої земельної ділянки, у тому числі тих, які неможливо відокремити без заподіяння шкоди цій ділянці.

Згідно з пунктом 27 договору оренди від 17 вересня 2005 року орендодавець зобов`язаний відшкодувати орендарю витрати, пов`язані з поліпшенням стану об`єктів оренди, яке проводилось орендарем за його (орендодавця) згодою.

Відповідно до пункту 2 Національного стандарту № 2 «Оцінка нерухомого майна», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року № 1442, земельне поліпшення - це результати будь-яких заходів, що призводять до зміни якісних характеристик земельної ділянки та її вартості. До земельних поліпшень належать матеріальні об`єкти, розташовані у межах земельної ділянки, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни призначення, а також результати господарської діяльності або проведення певного виду робіт (зміна рельєфу, поліпшення ґрунтів, розміщення посівів, багаторічних насаджень, інженерної інфраструктури тощо).

Судами установлено, що відповідач не надавала своєї згоди та не підписувала додаткової угоди з позивачем щодо відшкодування орендарю витрат на поліпшення земельної ділянки, як це передбачено пунктом 27 договору оренди.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За таких обставин, встановивши, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, що є його процесуальним обов`язком, на підтвердження вчинення заходів щодо поліпшення земельної ділянки відповідача та наявності згоди орендодавця на поліпшення переданих в оренду земельних ділянок, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог

ПрАТ «Калина».

При цьому суд вірно виходив із того, що передпосівна обробка ґрунту під посів сільськогосподарських культур (дискування), проведена орендарем на власний розсуд у межах своєї господарської діяльності, не може вважатись поліпшенням земельної ділянки орендодавця у розумінні Національного стандарту № 2 «Оцінка нерухомого майна», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року № 1442.

Згідно з частиною третьою статті 10, частинами першою, третьою та четвертою статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій і додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами першої та апеляційної інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Верховний Суд не вважає обґрунтованими доводи заявника про необхідність застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 ЦК України, оскільки зазначена правова норма, яка визначає порядок та підстави повернення безпідставно набутого майна, застосовується у позадоговірних відносинах за відсутності відповідного договірного регулювання спірних відносин, проте у цій справі між сторонами виникли правовідносини на підставі договору оренди землі, що відповідним чином врегульовані зазначеною угодою.

Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах, які безпосередньо стосуються правильності застосування судами норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Суди першої та апеляційної інстанцій належним чином обґрунтували відмову у задоволенні позову, правильно по суті вирішивши спір.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Калина» залишити без задоволення.

Рішення Згурівського районного суду Київської області від 29 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 16 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко