Номер провадження: 22-ц/813/5209/19
Номер справи місцевого суду: 509/4763/18
Головуючий у першій інстанції Козирський Є.С.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.07.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 21 березня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на дітей,

встановив:

17 жовтня 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 та просила суд стягнути з відповідача на її користь на утримання дітей: доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , аліменти у твердій грошовій сумі по 10000 грн. на кожну дитину щомісячно до досягнення дітьми повноліття. Також просила стягнути з відповідача судові витрати пов`язані з розглядом справи, а саме витрати понесені за послуги адвоката, у зв`язку з наданням правової допомоги та витрати по сплаті судового збору.

30.01.2019 року позивачка уточнила свої позовні вимоги та зменшила суму аліментів, які вона просила стягувати з відповідача на утримання кожної дитини щомісячно, не по 10000 грн., а по 2000 грн. (а.с.46-49).

Позивачка в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву в якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила справу розглянути без її участі (а.с.54).

Відповідач у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Надав суду відзив на позовну заяву, в якому вказав, що на даний час не має постійного місця роботи, просить суд задовольнити позов частково, стягнути аліменти в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку на доньок ОСОБА_3 та ОСОБА_5 . Щодо сина ОСОБА_4 , сплачувати аліменти не бажає, пояснюючи це тим, що готує документи для скасування усиновлення щодо дитини, оскільки він не є його рідним батьком. Також заперечував проти стягнення судових витрат на послуги адвоката, вважає цю вимогу необґрунтованою, та згоден оплатити лише судовий збір згідно ухваленого рішення суду (а.с.39-40).

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 21 березня 2019 року уточнений позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей: доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у твердій грошовій сумі по 2000 грн. на кожну дитину щомісячно, починаючи з 17.10.2018 року - дня подачі заяви і до досягнення ОСОБА_3 повноліття - ІНФОРМАЦІЯ_4 , до досягнення ОСОБА_3 повноліття - ІНФОРМАЦІЯ_5 , до досягнення ОСОБА_4 повноліття - ІНФОРМАЦІЯ_6 .

В іншій частині вимог - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 384,20 грн.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів в межах платежу за один місяць.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про зміну рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 21 березня 2019 року, та просив стягнути з нього на користь ОСОБА_2 на утримання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_8 (апелянт чомусь її назвав ОСОБА_9 ) аліменти по 50 відсотків неоподатковуваного мінімуму для дітей відповідного віку на кожну дитину щомісячно до їх повноліття, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

При цьому апелянт зазначив, що він має можливість сплачувати аліменти в розмірі, встановленому державою - 50 відсотків неоподатковуваного мінімуму для дітей відповідного віку. Однак вважає, що судом помилково стягнуто аліменти на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , оскільки він не є його рідним батьком, та він подав заяву до Овідіопольського районного суду про скасування усиновлення.

У відповідності до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється 04.07.2019 року в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У зв`язку з цим, судове засідання не проводиться.

Крім того, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

У зв`язку з цим, датою ухвалення цього рішення є 04.07.2019 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що за змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує, зокрема: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Суд першої інстанції також послався на той факт, що відповідач офіційно не працює, однак дана обставина не є достатньою підставою для зменшення розміру аліментів, а також не звільняє його від обов`язку утримувати до досягнення повноліття дітей, батьком яких він є.

Заперечення відповідача щодо вимоги позивачки про стягнення аліментів на сина ОСОБА_4 , у зв`язку з тим що він не є його рідним батьком, суд обгрунтовано не прийняв до уваги, оскільки в рамках даної цивільної справи факт батьківства не розглядався. Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_4 , серія НОМЕР_1 , в графі батько вказано гр. України ОСОБА_1 (а.с.11).

Враховуючи вищевикладене, суд вважав за можливе стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі по 2000 грн. щомісяця, до повноліття кожної дитини, задовольнивши тим самим вимоги позивачки в цій частині у повному обсязі.

З таким висновком суду повністю погоджується колегія суддів, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 25 вересня 2004 року сторони зареєстрували шлюб. Від даного шлюбу сторони мають дітей: доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_9 .

Крім того, рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 13 червня 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 усиновили ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , якого було усиновлено та були внесені зміни до актового запису про народження дитини, а саме змінено прізвище на ІНФОРМАЦІЯ_10 , по-батькові - на ІНФОРМАЦІЯ_11 , та місце народження - на м.Шепетівка (а.с.17-18).

Таким чином, сторони мають трьох дітей, які проживають разом з матір`ю та знаходяться на її утриманні.

Із матеріалів справи вбачається, що сім`я сторін проживала в м.Шепетівка Хмельницької області, а в 2016 році придбали будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Після ремонту та облаштування будинку, 2 червня 2018 року позивачка разом з дітьми переїхала до будинку. Відповідач залишився працювати та проживати в м.Шепетівка.

Звертаючись з позовом до суду, позивачка вказала, що з часом сімейні стосунки між ними погіршилися, відповідач не цікавився життям дітей, не надавав ніякої матеріальної допомоги на їх утримання, лише у липні 2018 року перерахував 13 000 грн. Для нормального повноцінного життя дітям потрібне відповідне харчування, одяг та багато інших речей. Позивачу дуже важко забезпечувати дітей усім необхідним, вона працює психологом в загальноосвітній школі «Чорноморка», де також навчаються діти, а молодший ОСОБА_4 відвідує дитячий садок.

Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний спір, детально і в повному об`ємі дослідив обставини справи і дійшов правильного висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивачки аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі по 2000 грн. щомісяця, до повноліття кожної дитини.

Так, судом враховано, що позивачка утримує неповнолітніх дітей, придбаває для них одяг, продукти харчування, господарські товари. При цьому судом зазначено, що визначений на законодавчому рівні прожитковий мінімум для дитини певного віку має забезпечуватись насамперед батьками дитини.

Разом з тим, більшість доводів апеляційної скарги, зводяться до небажання відповідача сплачувати аліменти на сина ОСОБА_4 , у зв`язку з тим що він не є його рідним батьком, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони спростовуються матеріалами справи, а саме: рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 13 червня 2018 року, а також свідоцтвом про народження, де у графі батько вказано ОСОБА_1 (а.с. 11, 17-18).

Відповідно до ст.ст. 8,12 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. За змістом ч.ч.1,2 ст. 27 вказаної Конвенції держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що для належного забезпечення дітей сторін, слід стягнути з одного із батьків, який проживає окремо від дітей, по 2 000 (дві тисячі) грн. на кожну дитину, щомісячно до досягнення кожної із дітей повноліття, що буде відповідати засадам законності і справедливості судового рішення.

Заперечуючи проти позовних вимог та ухваленого судового рішення, заявник апеляційної скарги вказав, що він в змозі сплачувати аліменти, однак лише на двох рідних дітей і в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку.

Проте, задовольняючи вимоги про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі по 2 000 грн. на кожну дитину, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із обставин, встановлених в суді та можливості відповідачем сплачувати зазначену суму на кожну дитину.

Так, доводи позивачки про те, що відповідач займається бізнесом, про що вона також обгрунтовано вказала у відзиві на апеляційну скаргу (а.с.79-82), не спростовані ні матеріалами справи, ні заявником апеляційної скарги. При цьому позивачка просила врахувати, що відповідач працює на підприємстві «БІО ОРГАНІК САД», засновником якого є його мати, а тому має дохід, однак розмір якого приховує від суду, проте він надає візитні картки зі своїми анкетними даними, що свідчить про його причетність до вказаної компанії і отримання в ній доходу (а.с.83).

Також позивачка вказала, що коли вони проживали однією сім`єю, відповідач не заперечував проти навчання дітей у приватній школі, вартість навчання у якій на кожну дитину становила по 6000 грн.

Крім того, позивачка зазначила, що в їх сумісній власності з відповідачем перебуває компанія «Господарський двір», діяльністю якою займається постійно відповідач ОСОБА_1 та доходи від його господарської діяльності також отримує лише відповідач, оскільки вказана компанія зареєстрована у Житомирської області, в с. Вільха, в той час як позивачка на даний час проживає з дітьми в Одеській області.

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги про те, що він в змозі сплачувати аліменти на утримання лише доньок та в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, то колегія суддів зазначає, що Законом України «Про Державний бюджет на 2019 рік» прожитковий мінімум для дитини віком від 6 до 18 років з 1 січня 2019 року складає 2027 грн., з 1 липня - 2118 грн., з 1 грудня - 2218 грн.

Таким чином, пропозиція відповідача зводиться до того, що він має сплачувати аліменти у на теперішній час розмірі по 1069 грн. на кожну із двох доньок.

Колегія суддів вважає, що дана пропозиція є необґрунтованою, так як вказаного розміру аліментів недостатньо для утримання дітей відповідача в належному стані, навіть враховуючи, що позивачка також зобов`язана утримувати дітей.

З цих підстав, колегія суддів вважає, що утримання трьох дітей відповідача є значно складнішим, ніж однієї чи двох дітей, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивачки на аліментів на утримання їх трьох дітей по 2000 грн. на кожну дитину, до досягнення ними повноліття.

При цьому, відповідач також зобов`язаний утримувати і усиновленого ОСОБА_4 , про що вказано вище, та враховуючи, що матеріали справи не мають доказів, що усиновлення скасовано.

Таким чином, враховуючи, що оскільки вищезазначені обставини не спростовані відповідачем та матеріалами справи, то колегія суддів вважає, що суд ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення.

При цьому колегія суддів зазначає, що згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Колегія суддів також зазначає, що оскільки зазначена справа згідно п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України є малозначною, то у відповідності до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України прийнята постанова суду в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 137, 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 21 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадку, передбаченому п.2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра