Постанова

Іменем України

03 липня 2019 року

м. Київ

справа № 317/4741/16-ц

провадження № 61-35794св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Міністерство оборони України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Запорізького районного суду Запорізької області, у складі судді Ачкасова О. М., від 16 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області, у складі колегії суддів: Воробйової І. А., Бєлки В. Ю., Онищенка Е. А., від 20 квітня 2017 року.

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що він проходив військову службу на території Демократичної республіки Афганістан (далі - Афганістан) у період з 10 липня 1986 року по 13 травня 1988 року. У 1988 році при виконанні службового обов`язку у Афганістані отримав множинне мінно-вибухове осколкове поранення голови, правої руки, лівої ноги, закриту ЧМТ-контузія головного мозку, що підтверджено, зокрема, висновком спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи № 1032/Ж від 07 грудня 2011 року Київського міського бюро судово-медичної експертизи. У зв`язку з пораненнями та захворюванням, отриманими під час проходження військової служби, порушено його нормальний життєвий стан, він позбавлений можливості реалізовувати свої нормальні життєві функції, звички та бажання. За результатами огляду за висновками медико-соціальної експертної комісії йому була встановлена ІІІ група інвалідності згідно довідки до акта огляду медико-соціальної експертної комісії серії АВ № 0550958, яка пов`язана з виконанням ним обов`язків військової служби. Проходив неодноразові стаціонарні лікування з приводу травм та захворювань. Після проведених лікувань стан здоров`я не відновився.

Свої моральні втрати позивач пояснює тим, що він втратив роботу, погіршився його нормальний життєвий стан, він фактично втратив можливість вести повноцінне життя, постійно відчуває страждання, психологічний дискомфорт. Після чисельних обстежень та лікувань його стан здоров`я не покращився.

Із урахуванням зазначеного, позивач просив позов задовольнити, стягнути з відповідача на його користь у рахунок відшкодування моральної шкоди 100 тис. грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 16 лютого 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди 20 тис. грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмолено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що враховуючи положення статей 23, 1167 ЦК України, позивач довів своє право на відшкодування моральної шкоди із Міністерства оборони України, яке є належним відповідачем, оскільки обов`язок держави відшкодувати позивачу завдану моральну шкоду покладається на Міністерство оборони України, як на уповноважений орган державної влади.Визначаючи розмір компенсації моральної шкоди, яка була заподіяна позивачеві внаслідок втрати здоров`я, судом враховано глибину моральних страждань та принципи розумності і справедливості.

При вирішенні спору, судом враховано правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2014 року № 3-86гс14.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 20 квітня 2017 рокуапеляційну скаргу Міністерства оборони України відхилено, а рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 16 лютого 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що обов`язок держави відшкодувати позивачу завдану моральну шкоду покладається на Міністерство оборони України як на уповноважений орган державного управління. Оскільки судом першої інстанції встановлено, що каліцтво позивача, яке призвело до стійкої втрати працездатності, є наслідком травми, пов`язаної з проходженням військової служби, суд дійшов правильного висновку про виникнення у позивача права вимагати відшкодування моральної шкоди. При цьому, враховуючи тяжкість вимушених змін в житті позивача та виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, розмір відшкодування моральної шкоди - 20 тис. грн, є обґрунтований.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі Міністерство оборони України просить рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 16 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 20 квітня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що держава Україна не повинна відповідати за спричинення моральної шкоди позивачу під час виконання службового обов`язку в Афганістані, у зв`язку із тим, що Україна не є правонаступником армії Радянського Союзу, а Міністерство оборони України не є правонаступником Міністерства оборони СРСР. При вирішенні спору судами не враховано, що лише для військовослужбовців Збройних Сил України (за наявності підстав) передбачено відшкодування моральної шкоди відповідно до статті 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Суди неправильно застосували норми матеріального права, не врахували, що військова служба пов`язана із захистом Вітчизни, і тому військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії, грошові компенсації за моральні страждання під час виконання військового обов`язку вже враховані чинним законодавством.

Позивачем не доведено протиправності дії або бездіяльності Міністерства оборони України, якими спричинено моральну шкоду.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 частини першої Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

12 червня 2019 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду справу № 317/4741/16-ц розподілено судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 26 червня 2019 року справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди призначено до судового розгляду.

Відзив на касаційну скаргу не надходив

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 при виконанні службового обов`язку в Афганістані отримав множинне мінно-вибухове осколкове поранення голови, правої руки, лівої ноги, закриту ЧМТ-контузія головного мозку (1988 рік), що підтверджено висновком спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи № 1032/Ж від 07 грудня 2011 року Київського міського бюро судово-медичних експертиз. Наслідками поранень є шкіряні рубці на лівій щоці, два на правому передпліччі, на правій кисті, на лівій гомілці розмірами від 0,8х0,7 см до 4,8х2,5 см, а згідно виписок із історій хвороби лікувальних закладів та виписок із медичної карти стаціонарного хворого наслідками ЗЧМТ-контузії головного мозку є хронічні захворювання, що також підтверджується витягом з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України № 2211 від 19 грудня 2011 року, виписками із медичної карти стаціонарного хворого № 58, № 12192, № 2126, № 3365, № 19238, № 18863, № 12205, № 3624, виписними епікризами із історії хвороби № 3922, № 872, № 5222, виписками із історії хвороби № 112/28, № 144, № 1479, № 5012, № 3978, № 1698, № 4846, № 882, витягом із медичної карти № 8502, висновком спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи № 1032/Ж від 07 грудня 2011 року.

За результатами огляду за висновками медико-соціальної експертної комісії позивачу була встановлена ІІІ група інвалідності згідно довідки до акта огляду МСЕК серії АВ № 0550958, яка пов`язана з виконанням ним обов`язків військової служби.

Позиція Верховного Суду

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду не відповідають.

Стаття 56 Конституції України встановлює, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 3 Закону України «Про Збройні Сили України» передбачено, що Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Статтею 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди проводиться в установленому законом порядку.

Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Цивільне законодавство встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за завдання моральної шкоди настає за наявності всіх основних умов відповідальності: шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою.

Відповідно до пунктів 2, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України

від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відшкодування такої шкоди можливе лише якщо таке передбачене відповідним законом, що визначає порядок і умови її відшкодування. Також передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних та фізичних страждань.

Наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності.

При вирішенні позову про відшкодування моральної шкоди необхідно з`ясовувати, коли виникли правовідносини сторін, коли заподіяна моральна шкода.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, у порушення вимог статей 212-214, 303, 315 ЦПК України 2004 року, не взяв до уваги, що позивачем не доведено факт вчинення протиправних дій або бездіяльності з боку Міністерства оборони України (його посадових осіб), причинний зв`язок між шкодою і протиправним діями заподіювача шкоди.

Встановивши, що позивач отримав поранення та набув захворювання, які стали підставою для встановлення йому третьої групи інвалідності, під час проходження військової служби у складі Збройних Сил СРСР на території Афганістану, де велись бойові дії, суди попередніх інстанцій не врахували, що підстави для покладення обов`язку по відшкодуванню моральної шкоди саме на Міністерство оборони України, яке не вчиняло протиправних дій, було утворено після участі позивача у бойових діях і отримання поранення, відсутні.

Поза увагою суду першої та апеляційної інстанції залишилося те, що у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовці та особи, на яких поширюється дія Законів України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», користуються пільгами, гарантіями та компенсаціями, передбаченими цими законами, у тому числі, право на які виникає у зв`язку із погіршенням стану здоров`я, пов`язаного із виконанням обов`язків військової служби.

Зокрема, відповідно до статті 11 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, мають право на безоплатну кваліфіковану медичну допомогу у військово-медичних закладах охорони здоров`я. Військовослужбовці щорічно проходять медичний огляд, щодо них проводяться лікувально-профілактичні заходи.

Порядок забезпечення військовослужбовців путівками для санаторно-курортного лікування встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Військовослужбовці, звільнені з військової служби унаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, члени сімей військовослужбовців приймаються на обстеження і лікування до військово-медичних закладів охорони здоров`я в порядку, встановленому Міністерством оборони України.

Враховуючи вимоги статей 1167, 1174, 1175 ЦК України, відсутність протиправних дій або бездіяльності Міністерства оборони України (його посадових осіб), причинного зв`язку між пораненнями (травмами) і захворюваннями позивача, які настали внаслідок проходження військової служби в Афганістані у складі діючої армії СРСР у період бойових дій, та будь-якими діями або бездіяльністю Міністерства оборони України (його посадових осіб), суди попередніх інстанцій дійшли неправильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Враховуючи те, що військовослужбовцями Збройних Сил України, які знаходяться у підпорядкуванні Міністерства оборони України (стаття 3 Закону України «Про Збройні Сили України»), а також посадовими особами самого Міністерства оборони України не було вчинено протиправних дій або бездіяльності відносно позивача, Верховний Суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для покладення обов`язку по відшкодуванню моральної шкоди саме на Міністерство оборони України, яке було утворено після отримання позивачем поранень.

Не можна погодитись з висновками судів першої та апеляційної інстанції про посилання для підтвердження правильності позиції на постанову Верховного Суду України від 21 жовтня 2014 року у справі № 3-86гс14, оскільки Верховний Суд України у вказаній постанові вказав про наявність підстав для покладення на Міністерство оборони України обов`язку відшкодувати шкоду, завдану майну інших осіб внаслідок вибуху військових боєприпасів у мирний час (як джерела підвищеної небезпеки, яке перебуває у віданні міністерства), та шкоду, яку було заподіяно внаслідок незаконних дій та бездіяльності військовослужбовців при здійсненні ними своїх повноважень. Тобто, судами у справі № 3-86гс14 було встановлено протиправність дій та бездіяльності військовослужбовців при здійсненні ними своїх повноважень, чого при розгляді справи, рішення в якій оскаржуються, встановлено не було. До того ж Велика Палата Верховного Суду у постанові віл 05 червня 2018 року у справі № 243/10982/15-ц (провадження № 14-81цс18) відступила від позиції Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 21 жовтня 2014 року у справі № 3-86гс14, щодо застосування статті 1187 ЦК України.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судових збір».

Відповідно до частини сьомої статті 141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 16 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 20 квітня 2017 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Судові витрати, понесені Міністерством оборони України за подання апеляційної скарги у розмірі 606 (шістсот шість) грн 32 коп. та касаційної скарги у розмірі 661 (шістсот шістдесят одна) грн 44 коп., компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников
Судді О. М. Осіян
Н. Ю. Сакара
С. Ф. Хопта
В. В. Шипович